ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.11.2007                                                                                          Справа  № 12/238

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ”Дари Узбекистану”, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю „Нідан +”, м. Берегово

про стягнення суми 24 184,60 грн. –пені та 3 954,62 грн. –3% річних

Суддя    Тисянчин  В. М.

Представники:

Від позивача – Назаренко Т.А., (представник за довіреністю від 01.02.2007 року)

Від відповідача – Островська Д.В, (представник за дорученням № 322 від 30.10.2007 року), Лихвар В.А., (представник за дорученням № 335 від 05.11.2007 року)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов товариством з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ”Дари Узбекистану”, м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю „Нідан +”, м. Берегово про стягнення суми 24 184,60 грн. –пені та 3 954,62 грн. –3% річних

Представникам сторін роз’яснено права та обов’язки визначені ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не заявлено.

Відповідач та його представник заперечують позов з мотивів викладених у відзиві на позов (вх. № 10615 від 06.11.2007 року), зокрема, вказують на те, що умови договору № ПС1106-01 від 11.06.2005 року між сторонами виконані своєчасно, а вимоги на які посилається позивач та його представник є неправомірні, оскільки ґрунтуються на накладних № 10504 від 05.04.2006 року, № 10604 від 06.04.2006 року, де вимоги позивача щодо стягнення пені погашені спеціальним строком позовної давності (1 рік) та заявив про застосування такого строку судом.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх, заслухавши пояснення представників кожної сторони, суд

ВСТАНОВИВ:

Предметом позову у даній справі є сума нарахованих позивачем до стягнення відсотків:

-    24 184,60 грн. –пені, нарахованої за період з 11.04.2006 року;

-           3 954,62 грн. –3: річних, нарахованої за період з 11.04.2006 року.

В обгрунтування суми позову позивач посилається на несвоєчасне виконання зобов’язань по оплаті за поставлений товар (томатну пасту) згідно укладеного між сторонами договору від 11.06.2005 року, а саме поза межами 5-денного терміну відстрочки платежу з моменту поставки кожної партії товару.

Факти систематичного порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар позивач стверджує банківськими виписками та актом звірки взаєморозрахунків, через що відповідно п.п.5.3, 9 договору та ст. 625 ЦК україни позивач звернувся до суду для примусового стягнення вказаних коштів.

Аналіз наявних у справі матеріалів, письмових доказів та доводів сторін зазначених в поясненнях і запереченнях дає підстави суду ухвалити висновок про відмову в позові з наступних підстав.

Відповідно до договору від 11.06.2005 року № ПС 1106-01 між сторонами, позивач зобов’язувався передати у власність відповідача, а той прийняти і оплатити товар в кількості:

товар 1 (виробництва Узбекистану) 50 тон;

товар 2 (виробництва Вірменії) 50 тон,

по ціні 5,25 грн. (з ПДВ) за 1 кг.

Весь обсяг товару мав бути поставлений відповідачу до 20.08.2005 року     (п.3.3 договору), тоді як вищезазначений обсяг товару наданий відповідачу відповідно до накладених: № 20807 від 08.07.2005 року, № 22607 від 26.07.2005 року та № 41901 від 19.01.2006 року, № 10504 від 05.04.2006 року, № 10604 від 06.04.2006 року.

Отже, пеня та 3 % річних нараховані позивачем як за несвоєчасну оплату товару поставленого за накладними № 10504 від 05.04.2006 року, № 10604 від 06.04.2005 року, тоді як мав поставити весь обсяг товару до 20.08.2005 року.

Поставлений за видатковими накладними № 11306 від 13.06.2006 року, № 1108 від 11.08.2006 року, № 11010 від 10.10.2006 року, № 11710 від 17.10.2006 року позивачем товар відповідачу за умовами договору поставки товару № 1106-01 від 11.06.2005 року не може закладатись в обгрунтування позову за наявним договором, оскільки між сторонами відсутні жодні додаткові угоди щодо збільшення кількості товару (зміни умов договору).

Втім, додаткові обсяги товару договором не були передбачені, то наслідком цього є те, що у документах на поставку товару відсутні жодні посилання на договір.

В підтвердження наведеного є той факт, що у вказаних вище накладних змінювалась відпускна ціна товару. Наведене дає підстави вважати про те, що товар був поставлений відповідачу не на умовах договору поставки товару № ПС 1106-01 від 11.06.2005 року. Позаяк, у видаткових документах умови продажу вказувались „попередня оплата”, а товар поставлявся без попередньої оплати.

Отже, термін оплати за поставлений товар за вищевказаними видатковими накладними сторонами не  встановлений, а тому підлягає застосуванню норма, прямо закріплена в законі (ч.2 ст. 530 ЦК України), де зазначено, що строк  (термін)  виконання  боржником  обов'язку  не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від  дня  пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не  випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, відповідачу належить оплатити за отриманий товар, поставлений позивачем поза умовами договору у семиденний термін з моменту пред’явлення вимоги до моменту подачі позовної заяви до господарського суду Закарпатської області. Позивач не звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, а відповідач у свою чергу провів розрахунки за отриманий товар своєчасно та в повному обсязі, про що незаперечно позивачем.

Отже, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Водночас, сторонами не виконано  приписи ст. 547 ЦК України, де зазначено, що правочин   щодо   забезпечення   виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Разом з тим, суттєвим фактом для оцінки обґрунтованості нарахування суми позовних вимог є те, що товар, за виключенням перших двох поставок, поставлявся на умовах договору (50% попередня оплата), 50% - у продовж 5 календарних днів з моменту поставки та Положення п.2 ст. 258 ЦК України , що підсилює неправомірність вимог в частині нарахованої до стягнення пені.

Вищенаведене та Положення чинного законодавства зобов’язує суд зробити висновок про те, що позовні вимоги не мають достатнього правового обгрунтування, а тому є незаконними, через що належить у задоволенні позову відмовити повністю.

Досліджуючи критерії розмежування вини і недобросовісності суб’єктів спірних відносин суд притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних відносин форм дотримання або порушення обов’язкових з погляду права моральних велінь вочевидь, що має визначатися  колом обставин, які зумовлюють застосування  до правопорушника заходів цивільно –правової відповідальності.

Позак, невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його правового становища.

Вирішуючи даний спір по суті, суд намагався дотримуватись процесуальних засад  господарського судочинства, де у ст.33 ГПК України визначено правила розподілу тягара доказування, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.  Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі. Відповідач (заявник) має добросовісно, відповідно до вимог ст.22 ГПК України користуватись належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати докази для обґрунтування свої заперечень, що в свою чергу впливає на критерії застосування судом ст. 43 ГПК України (оцінку доказів).

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”;  ст.ст. 4, 33, 34; 36; 43, 44; 49;75; 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                     Тисянчин В. М.