ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  47/202

10.10.07

За позовом     Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден експрес"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден експрес"

до                     ЗАТ"Фінансова компанія "Сократ"

Відкрите акціонерне товариство Банк "БІГ  Енергія"

про                    визнання недійсним договору міни цінних паперів

Суддя  Станік С.Р.

Представники:

Представники:

Від позивача           Бут В.А. –представник за довіреністю

Від відповідача-1   не зявився

Від відповідача-2    не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів про  визнання недійсним договору міни цінних паперів 07.10.2002 № К-802 ТМ-037-1002, укладений між відповідачами, а також відшкодування витрат по сплаті державного мита –85,00 грн. та послуг інформаційно –технічного забезпечення судового процесу –118,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2007 було порушено провадження в справі  № 47/202 та призначено її  до розгляду на 12.09.2007.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2007 розгляд справи було відкладено до 26.09.2007, а  в судовому засіданні 26.09.2007 було оголошено перерву  до 10.10.2007.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є акціонером ВАТ «Банк «Біг-Енергія»і зацікавлений у законній діяльності банку. Позивач вважає, що укладений між відповідачами договір міни цінних паперів № К-802;ТМ-037-1002 від 07.10.2002  є недійсним, оскільки був підписаний не уповноваженою особою та порушує право позивача на прийняття участі у розподілі прибутку банку і одержання дивідендів. Також у позові позивач просив суд відновити строк позовної давності щодо його позовних вимог та визнати причини пропуку строку позовної давності поважними.

Відповідач-2 у письмовому відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечив у повному обсязі. Просив суд у позові відмовити повністю. Свої заперечення мотивував тим, що договір міни цінних паперів 07.10.2002 № К-802 ТМ-037-1002 був укладений між відповідачами на правомірних правових підставах, підписаний уповноваженими особами, жодних прав позивача, як акціонера ВАТ «Банк «Біг-Енергія», ним не порушено, оскільки станом на момент укладення оспорюваного договору позивач не був акціонером банку.

Відповідач-1 вимог суду, викладених в ухвалах суду від 08.08.2007, 12.09.2007 - не виконав, відзив на позовну заяву і витребувані судом документи - не надав, і в судове засідання 10.10.2007 представника не направив. Причин неявки не повідомив. Через канцелярію Господарського суду міста Києва заяв та клопотань –не подавав.

Справа розглядається в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2002 між відповідачем-1 –ЗАТ «ФК Сократ»,як стороною-1, та відповідачем-2 –ВАТ «Банк «Біг-Енергія», як стороною-2, було укладено Договір міни цінних паперів № К-802;ТМ-037-1002 від 07.10.2002 (далі- оспорюваний Договір від 07.10.2002, Договір від 07.10.2002), відповідно до  п.1 якого сторона-1 зобовязалась передати у власність стороні-2 клієнтський пакет цінних паперів: акції емітентів ВАТ «Мясоконсервний завод»(у кількості 10 990 00шт.), ВАТ «Шацька Родючість»(у кількості 1 980 000 шт.), ВАТ «Ленінський РМЗ Металіст»(у кількості 5 600 000 шт.), ВАТ «Електропроект»(у кількості 2 000 000 шт.), ВАТ «Укрспецмаш»(у кількості 700 000 шт.), ВАТ «ВК Буд-Холдінг»(у кількості 3 120 000), ВАТ «Будтехсервіс»(у кількості 610 000 шт.), ВАТ «Монолітпромбуд»(у кількості 2 000 000 шт.).

Відповідно до п.2 Договору, Сторона-2 зобовязалась передати у власність клієнта сторони-1 цінні папери: акції емітентів ВАТ «СПМК-40»(у кількості 9 000 000 шт.), ВАТ «Нахімовське РБУ»(у кількості 800 000 шт.), ВАТ «Синтетика»(у кількості 10 000 000 шт.).

Згідно Акту виконаних зобовязань  від 07.10.2002 до Договору, сторони визнали, що взаємні зобовязання за Договором виконані ними у повному обсязі. Претензій за взаєморозрахунками сторони не мають.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд врахувавши те, що оспорюваний Договір від 07.10.2002, на підставі якого між відповідачем-1 та відповідачем-2 виникли правовідносини, був укладений та виконаний  в період дії Цивільного кодексу УРСР,  дійшов висновку, що до підстав визнання недійсним  оспорюваного договору повинні застосовуватися норми  Цивільного кодексу УРСР, оскільки він був укладений та виконаний до набрання чинності Цивільним та Господарським кодексами України, а до наслідків визнання його недійсним повинні застосовуватися норми  Цивільного та Господарського кодексів України, які набрали чинності 01.01.2004.

Статтею 41 Цивільного кодексу УРСР визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Відповідно до статті 44 Цивільного кодексу УРСР було передбачено обовязковість укладання угод у письмовій формі.

Згідно з вимогами статті 25 Цивільного кодексу  УРСР 1963 року, юридична особа діє на підставі статуту (положення).

Стаття 29 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визначала, що юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається їх статутом (положенням).

Пунктом 10.18 Статуту ВАТ «Банк «Біг-Енергія», затвердженого протоколом № 35 від 09.11.2001 Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Біг-Енергія», визначено, що голова правління банку має право без довіреності здійснювати від імені банку дії, зокрема і укладення різного роду угод та інших правових актів.

Згідно пункту 10.20 Статуту ВАТ «Банк «Біг-Енергія», затвердженого протоколом № 35 від 09.11.2001 Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Біг-Енергія», голова правління має право підпису від імені банку без довіреності.

Суд, дослідивши оригінал оспорюваного Договору, належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи, встановив, що від сторони-1 –ЗАТ «ФК «Сократ»(відповідач-1) його підписано генеральним директором Сазоновим Р.Ю., а від  сторони-1 –ВАТ «Банк «Біг-Енергія»(відповідач-2) головою правління В.В.Стеценко. Також, оспорюваний Договір   посвідчено печатками  обох сторін.

З огляду на вищенаведене, твердження позивача про те, що оспорюваний Договір від 07.10.2002 підписано зі сторони відповідача-2 неуповноваженою та невідомою особою - судом відхиляється як необґрунтоване та таке, що не підтверджується матеріалами справи, оскільки оспорюваний Договір від 07.10.2002 підписано головою правління Стеценко В.В., який діяв в межах повноважень, визначених Статутом, зокрема п.п. 10.18, 10.20.

Також при укладенні Договору 07.10.2002 сторонами згідно вимог діючого на час укладення оспорюваного Договору законодавства, зокрема статі 44 Цивільного кодексу УРСР, було дотримано обовязкової письмової форми. Належних доказів того, що Договір міни цінних паперів № К-802;ТМ-037-1002 від 07.10.2002 був підписаний невстановленою особою (як то висновок почеркознавчої експертизи, тощо), позивачем, всупереч вимог ст. 34, 35 Господарського процесуального кодексу України, суду надано не було.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що договір від 07.10.2002 зі сторони відповідача -2 підписано уповноваженою особою –головою правління Стеценко В.В., особа якого була встановлена сторонами під час укладення оспорюваного договору, про що зокрема зазначено у преамбулі зазначеного договору.

Також, як підставу визнання оспорюваного Договору від 07.10.2002 недійсним, позивач у позові зазначав  порушення  його прав як акціонера ВАТ «Банк «Біг-Енергія», якому належить певна кількість акцій емітента –відповідача-2.

Відповідно до ч. 4 статті 5 Закону України “Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні” підтвердженням права власності на цінні папери є сертифікат, а в разі знерухомлення цінних паперів чи їх емісії в бездокументарній формі –виписка  у цінних паперах, (яка видається виключно зберігачем).

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України “Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні” сертифікат цінних паперів –це документарна форма цінного паперу, що містить реквізити відповідного виду цінних паперів певної емісії, дані про кількість паперів та засвідчує сукупність прав, наданих цими цінними паперами.

Положеннями статті 6 Закону України “Про цінні папери та фондовий ринок”, який діяв на час укладення оспорюваного дговору, було встановлено, що акції –це іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. У сертифікаті акції зазначаються вид цінного паперу, найменування та місцезнаходження акціонерного товариства, серія і номер сертифіката, номер і дата випуску, міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу, тип і номінальна вартість акції, ім'я власника, кількість акцій, що випускаються.

Аналогічне визначення надає і стаття 6 Закону України «Про цінні папери і фондовий ринок»від 23.02.2006, а саме: акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

П. 7.12, 7.12.1, 7.16 Положення про порядок ведення реєстру власників іменних цінних паперів, затвердженого наказом Держкомісії з цінних паперів та фондового ринку від 1 квітня 1996 р. N 58  та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 1996 р. за N 189/1214, яке діяло на момент укладення оспорюваного договору від 07.10.2007 передбачено, що при виконанні операцій, які потребують внесення змін до документів, що засвідчують права власності  на  іменні  цінні  папери, випущені у документарній формі, реєстроутримувач зобов'язаний оформити та видати відповідній особі сертифікат іменних цінних паперів, тобто документ, який видається власнику іменних цінних паперів та підтверджує сукупність прав на вказану в сертифікаті кількість іменних цінних паперів.

Пунктом 4.10 Статуту ВАТ «Банк «Біг-Енергія», затвердженого протоколом № 35 від 09.11.2001 Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Біг-Енергія», визначено, що акції банку випускаються у документарній формі. Основним документом, який засвідчує право власності на акції банку, є сертифікат акцій. Сертифікати акцій видаються акціонерам не пізніше, ніж через  місяців після держаної реєстрації випуску акцій.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію випуску акцій № 09/1/02, виданого відповідачу-2 Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку, 15.01.2002 було зареєстровано випуск ВАТ «Банк «Біг-Енергія»акцій, форма випуску –документарна.

Таким чином, оскільки акції  відповідача-2 ВАТ Банк “Біг Енергія випущені в документарній формі, тому підтвердженням права власності на них є виключно сертифікат.

Позивачем до матеріалів позову було додано виписку з реєстру власників іменних цінних паперів № 1741 від 24.11.2006 емітента – ВАТ «Банк «Біг-Енергія», видану ВАТ «Український енергетичний реєстр», згідно якої на рахунку позивача зареєстровано 20 акцій емітента. Підставою для проведення операції у виписці № 1741 від 24.11.2006 зазначено договір купівлі-продажу № 20/11/06-8/1К від 20.11.2006, укладений позивачем з ТОВ «ЛТД Оплан».

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в порядку ст.ст. 34, 35 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваним договором від 07.10.2002 було порушено його права як акціонера ВАТ «Банк «Біг-Енергія», оскільки станом на момент укладення оспорюваного договору  від 07.10.2002 позивач акціонером відповідача-2 не був, доказів набуття ним до або після укладення оспорюваного договору від 07.10.2002  прав акціонера, з якими закон повязує виникнення та реалізацію прав акціонера на акції, як то сертифікат акцій - не надав, а виписка з реєстру власників іменних цінних паперів по особовому рахунку емітента  не є доказом наявності у позивача прав власності на цінні папери –акції емітента –ВАТ «Банку «Біг-Енергія», оскільки  є лише документом, який підтверджує запис у реєстрі власників іменних цінних паперів щодо власника та належних йому іменних цінних паперів і видається реєстратором.

Таким чином, жодних прав позивача, як акціонера, оспорюваним Договором від 07.10.2002 –не порушено.

Також, відсутність у позивача статусу акціонера ВАТ «Банк «Біг-Енергія»підтверджується судовими рішеннями між тими ж сторонами.

Стаття 35 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2007 № 36/32 було відмовлено у позові ТОВ «Голден-Експрес»до ВАТ «Банк «Біг-Енергія»про визнання неправомірними дій ВАТ «Банк «Біг-Енергія», як таких, що порушують права акціонер –ТОВ «Голден-Експрес». Рішення суду мотивоване тим, що оскільки акції ВАТ «Банк «Біг-Енергія»випущені в документарній формі, тому підтвердженням права власності на них є виключно сертифікат, який ТОВ «Голден-Експрес»суду не наданий та в матеріалах справи відсутній.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2007 № 36/32 було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2007 та постановою Вищого господарського суду України від 30.08.2007.

Також, суд  враховує наступне.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Цивільний кодекс України  набрав чинності 01.01.2004, тобто до спливу позовної давності. Таким чином, при визначенні строку позовної давності слід керуватися нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 10  Закону України “Про господарські товариства”, позивач як акціонер  Відкритого акціонерного товариства Банк “Біг Енергія” має зокрема право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів. Тому позивач міг отримувати інформацію про діяльність товариства, в тому числі стосовно договорів, що  укладались відповідачем-2.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність –це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п.3),  сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (п.4).

Тому з огляду на викладене, посилання позивача на поважні причини пропуску строку позовної давності та неможливість отримання інформації відносно договорів, що укладалися відповідачем-2  судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що не доведені належним та допустимими доказами, а тому суд відхиляє вимогу позивача про поновлення строку позовної давності.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 “Про судову практику про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент укладення спірного договору, встановлює, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Вищенаведені статті Цивільного кодексу УРСР кореспондуються і з статтями Цивільного кодексу України, які  встановлюють аналогічні вимоги щодо угод.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем в позовній заяві  не були наведені обставини, не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог та обраного позивачем способу поновлення порушеного права. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача-2.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підстави для визнання Договору міни цінних паперів № К-802;ТМ-037-1002 від 07.10.2002  -  недійсними у звязку з недодержанням вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених статтею 48 Цивільного кодексу УРСР –відсутні, оскільки сторонами було додержано письмової форми правочину, зазначений договір підписано повноважними особами, в межах наділених повноважень. А враховуючи те, що позивачем не було доведено порушення його прав як акціонера відповідача –2 та у звязку зі спливом строку позовної давності,  позовні вимоги позивача про визнання недійсним  Договору міни цінних паперів № К-802;ТМ-037-1002 від 07.10.2002 , укладеного між відповідачами, - не є законними, обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Державне мито і судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на   позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу  України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1.          У позові відмовити.

2.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                                        Станік С.Р.