ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

15.10.07                                                                                           Справа  № 7/201

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                  Якімець Г.Г.,

суддів:                                         Дубник О.П.,

Орищин Г.В.,

при секретарі   Горбач Ю.Б.,

за участю представників:

від позивача –не з’явився

від відповідача –не з’явився

розглянув апеляційну скаргу Приватної фірми «Девіз»від 30.07.2007р. б/н

на рішення господарського суду Рівненської  області від 26.06.2007 року, суддя Маціщук А.В.

у справі №7/201,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Орія», м.Рівне

до відповідача - Приватної фірми «Девіз», м.Рівне

про стягнення 15315,18 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, відсотків річних та пені

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду Рівненської  області від 26.06.2007 року по справі №7/201 позов ТзОВ «Орія»задоволено повністю. Стягнено з Приватної фірми “Девіз” на користь товариства з обмеженою відповідальністю “Орія” - 14100 грн. заборгованості, 183,30 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції, 156,42 грн. відсотків річних, 875,46 грн. пені.

Суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідач вимог пункту 4.1 договору № 4 від 11.12.06 р., згідно якого зобов’язувався провести оплату за товар не пізніше 10 банківських днів від моменту відвантаження товару, не виконав. Суд також зазначає, що заборгованість в розмірі 14100 грн. підтверджена матеріалами справи та підлягає до стягнення, відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України та ст. 193 ГК України. Одночасно, суд керуючись ст.625 ЦК України  вважає підставними стягнення 156,42 грн. відсотків річних, заборгованість з урахуванням індексу інфляції - 14283,30 грн. (де 14100 грн. - заборгованість + 183,30 грн. - інфляційні). Крім того, враховуючи п.6.2 договору № 4 від 11.12.06 р. та ст.624 ЦК України, ст.ст.230-232 ГК України суд першої інстанції  вважає такою, що підлягає до стягнення - пеня в розмірі 875,46 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Рівненської  області від 26.06.2007 року по справі №7/201 скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові ТзОВ «Орія»відмовити.

Зокрема скаржник вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права, зокрема скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції не надано можливості відповідачу взяти участь у процесі, надати докази, заперечення, пояснення та безпідставно здійснено розгляд справи без його участі.

Апелянт в апеляційній скарзі позовні вимоги не заперечує.

Представник скаржника (відповідача) в судове засідання не з’явився, проте надіслав до суду клопотання, в якому просить про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалась обов’язковою, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними в справі доказами.

Суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

12.12.2006 року між ТзОВ «Орія»( в тексті договору - Продавець) та Приватною фірмою «Девіз»( в тексті договору - Покупець) укладено договір №4 поставки продукції, відповідно до якого, відповідач на підставі довіреності ЯМЮ № 764378 від 11.12.06 р. по накладних № 78 від 12.12.06 р., № 79 від 15.12.06 р. одержав від позивача дорожні та тротуарні бордюри на загальну суму 14100 грн.

Відповідно до умов договору, а саме п.4.1 відповідач зобов’язувався здійснити оплату за отриманий товар не пізніше 10 банківських днів від моменту відвантаження (отримання) товару.

Позивачем направлено до відповідача лист-вимогу від 14.02.2007 року, в якому ТзОВ «Орія»просить Приватну фірму «Девіз»в термін до 23.02.2007 року перерахувати на розрахунковий рахунок ТзОВ «Орія»суму 14100 грн., що становить вартість отриманого товару. Зазначений лист-вимога відповідачем отримана 15.02.2007 року, про що свідчить відмітка відповідача на листі-вимозі (а.с.13).

Проте відповідачем оплату за отриманий від позивача товар не проведено.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, заборгованість відповідача у розмірі 14100 грн. підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована, а отже підлягала до стягнення.

Згідно із  ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки не виконання грошового зобов’язання підтверджено матеріалами справи, вимога позивача про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 156,42 грн. відсотків річних за період прострочення з 27.12.06 р. по 11.05.07 р. включно також обґрунтовані.

Одночасно, слід зазначити про те, що відповідно до п.6.2  договору №4 від 11.12.2006 року - за порушення сторонами строків виконання зобов’язань за договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочки.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки несвоєчасне виконання оплати мало місце, враховуючи умови договору  №4 від 11.12.2006 року, а також ст.624 ЦК України, ст.ст.230-232 ГК України вимога позивача про стягнення пені в сумі 875,46 грн. за період прострочення з 27.12.06 р. по 11.05.06 р. є підставною.

Стосовно заперечень відповідача у апеляційній скарзі про прийняття рішення за відсутності представника відповідача, слід зазначити про те, що як вбачається з матеріалів справи явка представників сторін не визнавалась обов’язковою.

Відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд вважає, що нез’явлення представника відповідача не перешкоджало вирішенню спору, тому господарський суд розглянув справу по суті за наявними матеріалами, яких було достатньо для прийняття рішення.

Слід також зазначити про те, що відповідачем невиконання договірних зобов’язань не спростовано, доказів своєчасної оплати вартості отриманого товару суду не надано.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними. Разом з тим, суд апеляційної інстанції також відзначає, що відповідно до ст.104 ГПК України, порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення господарського суду  Рівненської  області від 26.06.2007 року по справі №7/201 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватної фірми «Девіз»без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                              Якімець Г.Г.

Судді:                                                                       Дубник О.П.

Орищин Г.В.