ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

24.10.07                                                                                           Справа№ 3/252-3/99А

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

За позовом : Львівської міської ради, м. Львів

До відповідача :  Гаражного кооперативу № 16 Радянського району м. Львова

Про скасування акту на право постійного користування землею

За участю представників:

Від позивача: Бекесевич Ю.В. –представник

від відповідача : Холодюк В.П. –голова кооперативу

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст.49,51   КАС України.

Суть спору: Позов заявлено Львівською міською радою до Гаражного кооперативу № 16 Радянського району м. Львова про скасування державного акту на право постійного користування землею.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити  позовні  вимоги з  мотивів наведених  в позовній  заяві, матеріалах справи  та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав та мотивів наведених у відзиві.

30.10.2006 р. представниками сторін були подані клопотання про зупинення провадження у справі у зв’язку з тим, що в провадженні господарського суду Львівської області перебуває інша справа № 3/132-20/130А за позовом Гаражного кооперативу № 16 Радянського району м. Львова до Львівської міської ради про визнання незаконним рішення Львівської міської ради від 15.12.2005 р. № 3009 та визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2004 р.

На задоволення клопотання сторін , відповідно до п. п.3  п.1 ст.156 Кодексу Адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 30.10.2006 р. провадження у справі було зупинено до вирішення справи за позовом Гаражного кооперативу №16 Радянського району у м. Львові до Львівської міської ради про визнання незаконним рішення Львівської міської ради від 15.12.2005 р. № 3009 та визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2004 р.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.11.2006 року позов Гаражного кооперативу №16 Радянського району у м. Львові у справі № 3/132-20/130А  залишений без розгляду, в зв’язку з чим провадження у справі № 3/252-3/99А. було поновлено та призначено до судового розгляду на 05.09.2007 року.

23.10.2007 року позивачем було подано доповнення та уточнення позовних вимог, в якому, крім підстав наведених в позовній заяві, Львівська міська рада посилається на використання відповідачем спірної земельної ділянки по вул.Кульпарківській не за цільовим призначенням.

Відповідач проти доводів позовної заяви та  уточнень позивних вимог заперечив.

В судовому засіданні 15.10.2007 року оголошувалась перерва до 24.10.2007 року

Суд заслухавши пояснення представників сторін, надані в судових засіданнях, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши  докази в їх сукупності , встановив наступне:

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 21.06.1990 року №274 Автогаражному кооперативу №16 Радяньського району було відведено земельну ділянку по вулиці Кульпарківській площею 2,6 га за рахунок земель радгоспу „Декоративні культури” під будівництво багатоповерхової автостоянки. На підставі зазначеного рішення №274 від 21.06.1990 року  автогаражному кооперативу №16 було видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою по вул.. Кульпарківській у м. Львові площею 2,8 гектарів.

01.10.2004 року Виконавчий комітет Львівської міської ради своїм рішенням №1024 відмінив рішення виконкому від 21.06.1990 року №274. В подальшому, рішенням виконавчого комітету №1138 від 21.10.2005 року визнано таким, що втратив чинність п.46 списку землекористувачів та землевласників Залізничного району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому від 06.12.1998 року №51, а саме –виключено із списку землекористувачів Автогаражний кооператив №16.

Львівська міська рада звернулася з позовом  до Гаражного кооперативу № 16 Радянського району м. Львова про скасування державного акту на право постійного користування землею. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відвід земельної ділянки Автогаражному кооперативу №16 був проведений 21.06.1990 року, в той час, як статут гаражного кооперативу №16 був зареєстрований рішенням виконкому Радянської районної Ради народних депутатів № 508 від 11.09.1990 року. На думку позивача, відведення земельної ділянки не зареєстрованій юридичній особі було порушенням, яке тягне за собою скасування державного акту на землю. Крім того, позивач посилається на невикористання кооперативом відведеної йому земельної ділянки за цільовим призначенням, що , на думку позивача, відповідно до ст..141 ЗК України є підставою припинення права постійного користування.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає до задоволення.

При  прийнятті постанови,  суд  виходив  з наступного :

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно із ч.10 ст.59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як вбачається  з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивачем було подано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2004 року №1024, яким відмінено рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №274 від 21.06.1990 року „Про відвід автогаражному кооперативу №16 Радянського району земельної ділянки по вул. Кульпарківській під будівництво багатоповерхової стоянки”.           У поданому, в обґрунтування позовних вимог, рішенні № 1024 від 01.10.2004 року (а.с.16) не наведено жодних підстав, з яких відмінено рішення №274 від 21.06.1990 року.

Відповідно до п.15 ст.26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад  належить скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

При прийнятті рішення №1024 від 01.10.2004 року не міська рада, а Виконавчий комітет Львівської міської ради не скасував, а відмінив своє рішення, що не передбачено положеннями Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, тобто на час прийняття зазначеного рішення № 1024 виконком діяв не в межах повноважень та не у спосіб, визначений вище наведеним Законом.

Відповідно до ч.3 ст.86 КАС України,  суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів в їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.  Положеннями ч.3 ст.9 зазначеного Закону передбачено право суду при вирішенні справи застосовувати нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У відповідності до ч.10 зазначеної статті, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як вже зазначалося раніше, покладене в основу позовних вимог рішення  виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2004 року №1024, яким відмінено рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №274 від 21.06.1990 року „Про відвід автогаражному кооперативу №16 Радянського району земельної ділянки по вул.Кульпарківській під будівництво багатоповерхової стоянки” прийняте виконкомом з перевищенням своїх повноважень та не у спосіб, передбачений чинним законодавством. Рішення органів місцевого самоврядування, що не відповідають Конституції України та положенням чинного законодавства, прийняті з перевищенням повноважень не можуть бути належними і допустимими доказами у справі.

Не заслуговує га увагу суду посилання позивача, як на порушення, виділення відповідачу земельної ділянки ще до реєстрації його статуту.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону ВР СРСР №8998-ІХ від 26.05.1988 року „Про кооперацію в СРСР”, „у випадках, коли для діяльності кооперативу потрібні ділянка землі або інші природні ресурси, для реєстрації його статуту необхідна згода на їх надання відповідного державного органу або первинного користувача”. Таким чином, для реєстрації статуту автогаражного кооперативу першочергово повинна була надана згода для надання земельної ділянки, що і було зроблено виконкомом міської ради шляхом її відведення.

Необґрунтованими є посилання позивача на порушення відповідачем цільового використання земельної ділянки, як на підставу скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. У відповідності до ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Підстави та порядок припинення права користування  чи права власності на земельну ділянку встановлений ст.ст.141-151 ЗК України.

Відповідно до ст..149 ЗК України органи виконавчої влади (Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації) і органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради) в межах наданих земельним кодексом повноважень можуть звертатися до суду із заявами про вилучення (викуп) земельної ділянки, яка перебуває у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, якщо в цьому є суспільні потреба чи необхідність.

Однак, згідно із пп. “б” ч. 1 ст. 141 ЗК України, вилучення земельної ділянки є підставою для припинення права користування земельною ділянкою і допускається лише у випадках, передбачених ЗК України.

Згідно із ст. 149 ЗК України, якою передбачений порядок вилучення земельних ділянок, можуть вилучатися лише для суспільних та інших потреб та лише за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування земельні ділянки, які надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності.

Доказів прийняття відповідного рішення належними органами суду не надано.

Як зазначено в ч.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ”  „ вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених  цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними”.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивачем належними і допустимими доказами не доведено дотримання порядку примусового припинення права користування земельною ділянкою, як і не подано рішення суду про її вилучення у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування найвищою судовою інстанцією України та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права постійного користування земельної ділянки є безпідставними, необґрунтованими і не підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене,  керуючись ст.7-9, 14, 17, 69-71, 79, 86,158-163, 167, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України,  суд -

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні позову відмовити.

2. Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 24.10.2007р.

Суддя                                                                                                       Березяк Н.Є.