АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2007
№ 38/233

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:           Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Сокорова Н.В., довіреність б/н
від 06.02.2007р.,

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність
б/н  від 10.04.2007р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Діско"

на рішення Господарського суду м.Києва від
03.07.2007

у справі № 38/233

за позовом                               ЗАТ
"Страхова компанія "Діско"

до                                           ОСОБА_1

про
визнання
договору укладеним та визнання права власності

Суть рішення і скарги:

Акціонерне товариство закритого
типу “Страхова компанія “Діско” (надалі - АТЗТ “СК “Діско”, Позивач) звернулося
в господарський суд міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1.,
Відповідач) про визнання договору укладеним та визнання права власності.

Рішенням господарського суду м.
Києва від 03.07.2007р. у справі № 38/233 в позові АТЗТ “СК “Діско” було
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням, представник Позивача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.07.2007р. у справі №
38/233 та прийняти нове рішення, яким визнати укладеним договір купівлі-продажу
№ 14 від 18.11.2005р. про продаж акцій АТЗТ “СК “Діско” в кількості 471 шт. за
ціною 87 865,05 грн. на умовах, зазначених у цьому договорі та визнати право
АТЗТ “СК “Діско” на акції цього товариства в кількості 471 шт., номінальною
вартістю 183 грн. кожна, які належали ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог заявник
посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення
було неповно з”ясовано обставини, які мають значення для справи і які суд
першої інстанції визнав встановленими, а також порушено норми матеріального
права, зокрема: ст.ст. 13 і 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), ст.ст. 10, 11 і 41 Закону України “Про господарські товариства”, п.п.
1.5., 1.7. і 8.2. Положення про порядок реєстрації випуску акцій під час
реорганізації товариств, затв. рішенням ДКЦПФР № 221 від 30.12.1998р., що є
підставами для скасування такого судового рішення.

Представник Відповідача надав суду
свій відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення господарського
суду м. Києва від 03.07.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким,
що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просив залишити це рішення без
змін, а подану на нього представником Позивача апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши пояснення представників
сторін в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський
апеляційний господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, АТЗТ “СК “Діско”
звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до ОСОБА_1., у якому просило
визнати укладеним договір купівлі-продажу № 14 від 18.11.2005р. про продаж
акцій АТЗТ “СК “Діско” в кількості 2 642 шт. за ціною 31 492,64 грн. на умовах,
зазначених у цьому договорі та визнати право АТЗТ “СК “Діско” на акції цього
товариства в кількості 2 642 шт., номінальною вартістю 10 грн. кожна, які
належали ОСОБА_1 і рішенням господарського суду м. Києва від 03.07.2007р. у
справі № 38/233 в позові було відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що оскільки Відповідач не
прийняв пропозицію Позивача укласти договір купівлі-продажу іменних акцій та не
вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним вказаної пропозиції, а відповідно
до змісту ст. 205 ЦК України, вираження волі особи до вчинення правочину шляхом
мовчання є можливим лише у випадках, встановлених законом або договором, тоді
як нормами чинного законодавства та діючими угодами між сторонами не
передбачено вираження Відповідачем своєї волі до укладення договору
купівлі-продажу акцій шляхом мовчання, то такий договір між сторонами, не можна
визнати укладеним. Крім того, на думку суду першої інстанції, нормами діючого
законодавства України не передбачено такого способу захисту порушеного права чи
інтересу, як визнання договору укладеним, що також є підставою для відмови в
позові.

У зв”язку з цим, колегія суддів
Київського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками
місцевого господарського суду про відмову у задоволені позовних вимог, з огляду
на наступне.

Як було правильно встановлено судом
першої інстанції і не заперечувалось сторонами по справі, Позивачем
20.08.2005р. було проведено загальні збори акціонерів АТЗТ “СК “Діско”,
оформлених відповідним протоколом № 3, на яких було прийнято рішення
реорганізувати Акціонерне товариство закритого типу “Страхова компанія “Діско”
у Товариство з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “Діско”.

Не погодуючись з вказаним рішенням,
17.11.2005р. Відповідач направив Позивачу лист, в якому повідомив, що заперечує
проти реорганізації Позивача у Товариство з додатковою відповідальністю
“Страхова компанія “Діско” і запропонував викупити його акції за 430 965,00
грн.

У свою чергу, у відповідь на
вказаний лист, Позивач 18.11.2005р. направив на адресу Відповідача лист № 855,
в якому запропонував викупити у Відповідача належний йому пакет акцій не за 430
965,00 грн., а за 87 865,05 грн., додавши до свого листа два примірники
договору купівлі-продажу акцій №14 від 18.11.2005р.

Лист Позивача та примірники
договору купівлі-продажу акцій були отримані Відповідачем 12.12.2005р., про що
свідчить копія поштового повідомлення про вручення на його адресу поштового
відправлення.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, отриманий від Позивача договір купівлі-продажу акцій Відповідач не
підписав і відповіді на його пропозицію не надав.

Відповідно до ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 638 вказаного
Закону договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір
(оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про
прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної
дії (ч.ч. 1 і 2 ст. 640 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Відповідь особи, якій
адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути
повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов
договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила
відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія
є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або
не встановлено законом (ч. 1 ст. 641, ч.ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України).

Якщо у пропозиції укласти договір
вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила
пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку
(ст. 643 ЦК України).

Відповідь про згоду укласти договір
на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержання пропозиції і
водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію (ст. 646 ЦК
України).

Отже, відповідно до вказаних норм
Закону, сторона, яка бажає укласти договір направляє іншій стороні пропозицію
та може встановлювати терміни для надання іншою стороною відповіді, договір
вважається укладеним з моменту отримання стороною, яка подала пропозицію,
позитивної відповіді іншої сторони у строк вказаний у пропозиції. Якщо особа,
яка отримала пропозицію укласти договір, не направила відповіді іншій особі про
прийняття пропозиції, проте вчинила певні дії на виконання майбутнього
договору, пропозиція вважається прийнятою, а договір укладеним. Якщо особа не
направила відповіді про прийняття пропозиції укласти договір та не вчинила
певних дій, договір не являється укладеним.

Як видно з матеріалів справи,
Відповідач направив Позивачу лист з пропозицією викупити його акції за ціною
430 965,00 грн.

Однак, Позивач відмовився від даної
пропозиції і, в свою чергу, листом № 855 направив Відповідачу іншу пропозицію -
викупити його акції за ціною 87 865,05 грн., разом з двома примірниками
договору купівлі-продажу акцій, який був отриманий Відповідачем.

Проте, вказаний договір
Відповідачем підписаний не був і відповіді на пропозицію Позивача він не
надіслав. Будь-яких дій, які б свідчили про прийняття Відповідачем умов
запропонованого договору, останній не вчиняв.

З огляду на це, місцевий
господарський суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки Відповідач не
прийняв пропозицію Позивача укласти договір купівлі-продажу іменних акцій і не
вчинив дій, які свідчили б про прийняття ним вказаної пропозиції, тому такий
договір між сторонами не можна вважати укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

З огляду на те, що в даному випадку
договір купівлі-продажу простих іменних акцій, що належали Відповідачу, між
сторонами укладений не був, а останній належні йому акції за будь-яким
правочином не відчужував і не передавав, колегія суддів констатує, що Позивачем
не було набуто право власності на вказані акції.

Посилання ЗАТ “СК “ДІСКО” на ст.
205 ЦК України про те, що у випадках, встановлених договором або законом воля
сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням є необґрунтованими
та не приймаються судовою колегією до уваги, оскільки положення цієї статті не
можуть бути застосовані до даного спору.

Так, у даній справі предметом
купівлі-продажу є цінні папери, зокрема - акції Товариства.

Законодавство України, яке регулює
відносини, що пов”язані з рухом цінних паперів, не передбачає можливості
вираження волі сторони до укладення договорів, в тому числі - і договорів
купівлі-продажу, шляхом мовчання.

Таким чином, у даній ситуації
відсутній закон, який передбачав би можливість надання згоди на укладення
договору купівлі-продажу акцій шляхом мовчання, як немає і договору, укладеного
між сторонами в усній чи письмовій формі, про те, що згода на укладення
договору купівлі-продажу іменних акцій може бути надана мовчанням. Сам проект
договору від 18.11.2005р. не можна вважати таким, оскільки підписаний лише
однією із сторін - Позивачем по справі.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.16 ЦК України кожна сторона має право звернутися до
суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії. яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання
обов'язкову в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення:
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органів державної влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,
що встановлений договором або законом.

Вказаною нормою передбачений
перелік способів захисту особою своїх прав та інтересів, з якими вона може
звертатись до суду. Даний перелік не є вичерпним, але інші способи захисту
права чи інтересу мають бути встановлені законом.

Такий спосіб захисту права чи
інтересу, як визнання договору укладеним, не передбачений ст.16 ЦК України або
нормами інших законів України.

Враховуючи викладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога
Позивача про визнання укладеним договору купівлі-продажу № 14 від 18.11.2005р.
про продаж акцій задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України,
обов”язок доказування та подання доказів розподіляється  між сторонами виходячи з того, хто
посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Проте, в даному випадку, Позивач,
всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції
належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в
апеляційній скарзі.

Враховуючи вищезазначене,
апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста
Києва від 03.07.2007р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним
з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду
дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для
скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційної
скарги АТЗТ “Страхова компанія “Діско”, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства
закритого типу “Страховакомпанія “Діско” залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від 03.07.2007р. у справі № 38/233 за позовом
Акціонерного товариства закритого типу “Страхова компанія “Діско” до ОСОБА_1про
визнання договору укладеним та визнання права власності, - без змін.

2. Справу № 38/233 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

16.10.07 (відправлено)