ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18.12.07                                                                                           Справа№ 2/172-18/65А

Господарський суд Львівської області в складі

головуючого-судді                                                               Мартинюка В.Я.

при секретарі судового засідання                                     Колтун Ю.М.

у відкритому судовому засіданні в м.Львові

розглянувши справу за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) „Сантехнік”

до
Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м.Львова

про
скасування рішення, акту перевірки та зобов‘язання вчинити певні дії

з участю представників :

від позивача: не з‘явився;

від відповідача:  Зачек Г.М. –спеціаліст-юрисконсульт (довіреність від 16.01.2007 року),

В С Т А Н О В И В :

що ТзОВ „Сантехнік” звернулося з позовом до господарського суду про скасування рішення Управління Пенсійного фонду України за №445/04/20766904 від 12.10.2006 року та акта перевірки № 128 від 29.09.2006 року. Окрім того, позивач просить зобов‘язати відповідача привести свої нормативно-правові акти стосовно перевірки підприємства у відповідність до чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він не повинен нараховувати та відповідно сплачувати страхові внески на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування, оскільки сплачував єдиний податок згідно Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб‘єктів малого підприємництва”. Також, позивач вважає, що відповідачем при нарахуванні штрафу не взято до уваги Закону України „Про вирішення питання щодо заборгованості суб‘єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв‘язку з не перерозподілом Державним Казначейством України частини податків до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року –першого кварталу 2005 року”.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, не повідомив суд про причини такої неявки, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду спору, а тому справа розглядається у відповідності до вимог ч.6 ст.71 КАС України, на основі наявних доказів.

Відповідач у запереченні на позовну заяву за №2723/06-08 від 15.03.2007 року зазначив, що страхові внески не включаються до складу податків, інших обов‘язкових платежів, які складають систему оподаткування.

Представник відповідача в судовому засіданні з викладених підстав проти позову заперечив, повідомив суд, що позивачем нараховані суми та штраф сплачено. Просить в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

За результатами перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати збору та сум страхових внесків на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування ТзОВ „Сантехнік” відповідачем складено акт від 29.09.2006 року за №128, у відповідності до якого позивачу донараховано страхових внесків на суму 96075 грн. 06 коп. за січень 2004 року по серпень 2006 року.

На підставі акту перевірки, відповідачем було прийнято рішення №445/04/20766904 від 12.10.2006 року, яким застосовано до товариства фінансові санкції в сумі 25027 грн. 89 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних обставин справи та норм чинного законодавства.

Статтею 5 Закону України „Про загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування” за №1058-ІV від 09.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та Накопичувального фонду; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Пунктом 1 статті 11 згаданого Закону установлено, що Загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

У відповідності до вимог п.1 статті 14 цього ж Закону, страхувальниками цих осіб є їх роботодавці, які відповідно до частини 1 статті 15 згаданого Закону є платниками страхових внесків та зобов‘язані на підставі п.6 ч.2 ст.17 зазначеного Закону нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

У статті 18 цього ж Закону, зазначено, що страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом; страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування; на ці внески не поширюється податкове законодавство; законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов‘язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом України „Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування”, яким разом із вже згаданим Законом не встановленої такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов‘язкове державне пенсійне страхування для суб‘єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

З аналізу наведених вище норм можна прийти до висновку, що страхові внески на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Таким чином, обов‘язок сплачувати страхові внески на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб‘єкта підприємницької діяльності.

Що стосується Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб‘єктів малого підприємництва” за №727/98 від 03.07.1998 року, з наступними змінами та доповненнями, який регулює питання оподаткування суб‘єктів малого підприємництва, то згідно з вимогами статті 15 Прикінцевих положень згаданого Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.  Положення статті 6 зазначено Указу про звільнення суб‘єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування, Закону суперечать, а тому застосуванню не підлягають.

Статтею 19 цього ж Закону також передбачено, що страхові внески до солідарної системи нараховуються для роботодавця - на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Отже, посилання позивача на те, що він є платником єдиного податку, як на підставу неправомірності прийняття актів суб‘єктом владних повноважень не можуть бути прийняті до уваги.

Також, не можуть братись до уваги посилання позивача на та, що відповідачем не було враховано положень Закону України „Про вирішення питання щодо заборгованості суб‘єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв‘язку з не перерозподілом Державним Казначейством України частини податків до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року –першого кварталу 2005 року”, оскільки, як вбачається з розрахунку штрафних санкцій такі застосовані починаючи з травня 2005 року по серпень 2006 року, тобто з врахуванням Згаданого Закону.

Щодо акту перевірки.

У відповідності до вимог ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.2 цієї ж статті, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Позивачем, у відповідності до п.8 ст.3 КАС України, є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Як вбачається з викладених норм однією з ознак рішень, діянь суб‘єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду є те, що вони породжують певні правові наслідки для суб‘єктів відповідних правовідносин і носять обов‘язковий характер, а тому можуть порушувати права, свободи та інтереси відповідної особи.

В даному випадку, окрім рішення позивач оскаржує акт перевірки за №128 від 29.09.2006 року, який, без відповідного рішення або вимоги про сплату боргу органу пенсійного фонду не тягне порушення прав, свобод і інтересів позивача, а є лише документом, в якому фіксуються обставини.

При цьому, суд звертає увагу на те, що акт не є у відповідності до вимог згаданого Закону тими рішеннями, які тягнуть за собою певні несприятливі наслідки для позивача.

Оскільки, акт відповідача не тягне за собою порушення прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає, що в цій частині в позові слід відмовити за безпідставністю.

Що стосується вимоги про зобов‘язання Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова привести свої нормативні акти стосовно перевірки ТзОВ „Сантехнік” у відповідність до чинного законодавства України, то у суду відсутні правові підстави для задоволення такої вимоги, оскільки до повноважень відповідача не належить приймати нормативні акти (загальнообов‘язкові акти), а відтак суд не може зобов‘язати орган пенсійного фонду діяти в порушення вимог чинного законодавства.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про необгрунтованість та безпідставність позовних вимог  і вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити.

2.          Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3.          Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Мартинюк В.Я.