ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№
20/569-3/462

13.12.07

За позовом

Малого приватного підприємства
«Майстер-АС»

до

Житомирської обласної ради
(відповідач 1) Комунального підприємства по експлуатації адмінбудинків
Житомирської області (відповідач 2)

про

спонукання до укладення договору
оренди

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

від позивача

Климчук В.П. -по дов. № 83 від
10.01.2007

від відповідача 1
від відповідача 2

Корзун О.П. -по дов. №
р-5-19/1736 від 25.12.2006 Омельчук О.О. - по дов. № 1070/б від 29.11.2007

Відповідно до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України в судовому засіданні 04.12.2007 оголошувалась
перерва.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду
міста Києва передані вимоги Малого приватного підприємства «Майстер-АС»про
зобов'язання Житомирську обласну раду та Комунальне підприємство по
експлуатації адмінбудинків Житомирської області укласти договір оренди
нежитлового приміщення обласної комунальної власності по вул. Хлібній, 19 в м.
Житомирі з Малим приватним підприємством «Майстер-АС» на умовах визначених
чинним законодавством України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва № 20/569 від 30.01.2007  в  задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням Господарського суду міста Києва № 20/569 від 30.01.2007 позивач
звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду № 20/569 від 12.06.2007 рішення Господарського суду міста
Києва № 20/569 від 30.01.2007  залишено
без змін.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою  Київського апеляційного
господарського суду № 20/569 від 12.06.2007 позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського
суду України № 20/569 від 09.10.2007 рішення Господарського суду міста Києва №
20/569 від 30.01.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду
№ 20/569 від 12.06.2007 скасовано, а справу передано на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.11.2007 присвоєно номер справи № 20/569-3/462 та призначено до
розгляду на 14.11.2007.

Позивачем в судовому засіданні
14.11.2007 було подано заяву про уточнення позовних вимог в якій заявник
просить  визнати право Малого приватного
підприємства «Майстер-АС»на користування нежилим приміщенням обласної комунальної
власності по вул. Хлібній, 19 загальною площею 226,80 кв. м. на підставі
договору оренди від 25 жовтня 2000 року № 70, укладеного між МПП «Майстер»та
комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством        № 11, оскільки його дія подовжена на
той самий строк та на тих самих умовах.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 20/569-3/462 від 14.11.2007 розгляд справи, в зв'язку з нез'явленням в
засідання суду  представника відповідача
2 та невиконання ним вимог суду викладених в ухвалі від 01.11.2007, був
відкладений на 04.12.2007.

14.11.2007 відповідач 1 у письмових
поясненнях зазначає, що вимоги позивача суперечать вимогам законодавства
України, а тому просить відмовити в їх задоволенні повністю за безпідставністю.

03.12.2007 відповідач 2 у письмових
поясненнях підтримав свою правову позицію стосовно відмови позивачу у
задоволенні позовних вимог про спонукання до укладення договору оренди.

10.12.2007 відповідач 1 проти
позовних вимог позивача з урахуванням заяви про їх уточнення заперечує з
підстав викладених у письмових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

10.08.1999 між Виробничим житловим
ремонтно-експлуатаційним підприємством №11, як орендодавцем та Малим приватним
підприємством «Майстер-АС», як орендарем (надалі -позивач) було укладено
договір оренди нежилого приміщення № 94 терміном дії з 15.08.1999 по
14.08.2000, відповідно до якого позивач прийняв в орендне користування нежиле
приміщення під кафе та пивний бар по вул. Хлібній, 19, загальною площею 226,80
кв. м.

25.10.2000, між тими ж сторонами
було укладено договір оренди нежилого приміщення №70 (надалі -договір), згідно
з п. 1 якого орендодавець передав, а позивач прийняв в орендне користування
нежиле приміщення під кафе та пивний бар по вул. Хлібній, 19, загальною площею
226,80 кв. м. на термін, визначений строком дії договору, а саме з 25.10.2000
по 25.10.2005 року (п. 25 договору).

Проте, рішенням Корольковського
районного суду м. Житомира від 20.01.2005 у справі № 2-194, яке набрало
законної сили, право власності на приміщення по вул. Лятошинського, 25 (колишня
вул. Хлібна №19) загальною площею 226,80 кв. м. було визнано за Житомирською
обласною радою (надалі -відповідач-1).

Згідно ч. 4 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України рішення суду з цивільної справи, що набрало
законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які
встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Зазначеним рішенням було
встановлено, 22.02.1992 рішенням виконавчого комітету Житомирської обласної
ради народних депутатів за № 30 «Про розмежування об'єктів комунальної
власності  між власністю обласної ради і
власністю районних та міських (міст обласного підпорядкування) Рад народних
депутатів», затвердженого рішенням Житомирської обласної ради народних
депутатів від 18.03.1992, спірне приміщення було віднесено до майна комунальної
власності області. Окрім того, згідно акту приймання-передачі спірне приміщення
було залишено у комунальній власності області, до міської комунальної власності
не передавалось.

Згідно витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на
нерухоме майно територіальна громада села, селища, міста Житомирської області в
особі Житомирської обласної ради з 15.06.2005 є власником приміщення по вул.
Лятошинського, 25 (колишня вул. Хлібна № 19) загальною площею 257,40 кв. м.,
право власності на яке виникло на підставі рішення Корольковського районного
суду м. Житомира від 20.01.2005, однак з приміткою про помилковість розміру
загальної площі 226,80 кв. м., вказаної в рішенні.

На підставі п. 4. Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України, до цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Отже, враховуючи викладене, після
набрання чинності Цивільним кодексом України до визнання права власності за
відповідачем 1, Житомирська міська рада була володільцем спірного приміщення,
оскільки фактично тримала його у себе (ч. 1 ст. 397 Цивільного кодексу
України).

Таким чином, у відповідності до ч.
1 ст. 770 Цивільного кодексу України як до нового власника, а саме відповідача
1 перейшли права та обов'язки наймодавця.

Скасовуючи рішення Господарського
суду міста  Києва суду від 30.01.2007 у
даній справі, суд касаційної інстанції вказав, що при першому розгляді справи
суд не з'ясував наявність чи відсутність передбачених п. 11 ч. 1. ст.
80 Господарського процесуального кодексу України підстав для припинення
провадження у справі, а також надати позивачу можливість уточнити позовні
вимоги (предмет та підставу позову) з метою правильного вирішення даного спору.
Адже, в разі підтвердження на даний час факту чинності договору оренди від
25.10.2000 № 70 спір між його сторонами може стосуватися лише можливого
внесення змін до договору оренди.

Відповідно до приписів ч.1 ст.11112  Господарського процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для
суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Статтею 763 Цивільного кодексу
України передбачено, що  договір найму
укладається на строк, встановлений договором, а у відповідності до ч. 4 ст. 284
Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за
погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку
дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 13 договору передбачено, що
договір оренди приміщення припиняється після закінчення строку дії або
на підставах, передбачених законодавством України. Заявка орендаря на
продовження договору оренди приміщення повинна бути надана за два місяці до
закінчення строку договору оренди (отже до 25.08.2005). Після закінчення строку
дії договору оренди він може бути продовжений на новий строк після розгляду міськвиконкомом
питання доцільності його продовження і прийняття відповідного розпорядження
голови виконкому.

Оскільки згідно вимог ст. 761
Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або
особа, якій належать майнові права, позивач, у зв'язку з набранням рішенням
Корольковського районного суду м. Житомира від 20.01.2005 звернувся до
відповідача 1 з листом № 217 від 25.06.2005 в якому була викладена пропоциція
укласти договір оренди на новий термін та просив врахувати, що приміщення
протягом останніх шести років ним орендується та використовується за призначенням.

Відповідач 1 листом № 5-32/4424 від
01.09.2005, розглянувши пропозицію позивача, відмовився від переукладання
договору оренди з підстав недоцільності.

Отже, як вбачається з викладеного
до закінчення терміну дії договору з боку позивача вчинялись дії на продовження
його дії, натомість з боку відповідача 1 - навпаки на його припинення.
Викладене, також,  підтверджується
неодноразовим розглядом судами спорів між сторонами щодо спірного приміщення,
докази про що наявні в матеріалах справи.

Зокрема судом відзначається, що
можливість пролонгації договору є правом відповідача 1 та жодним чином не є
його обов'язком. Крім того, судом враховується, що відповідачі не створювали
перешкод позивачу у користуванні спірним приміщенням до закінчення строку дії
договору, хоча таке користування первісно здійснювалось без їх згоди, а також у
встановленому законом порядку та договором повідомили про відмову в його
пролонгації, що свідчить про додержання ними моральних засад суспільства при
здійсненні цивільних прав та утримання від дій, які б могли порушити права
інших осіб, зокрема, позивача, а також в межах встановленого правового
господарського порядку (ст. 13 Цивільного кодексу України, ст. 5 Господарського
кодексу України).

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про нечинність договору, у зв'язку з його припиненням у відповідності
до п. 13 договору та законодавства України.

Відповідно до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь
у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

При новому розгляді справи
Господарським судом міста Києва було запропоновано позивачу уточнити позовні
вимоги. Позивач у відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу
України скористався своїм правом щодо зміни предмету позову,  та змінивши позовні вимоги просить визнати
право на користування спірним приміщення на підставі договору, у зв'язку з чим
у суду відсутні підстави для припинення провадження у справі згідно п. 11 ч.
1. ст. 80 Господарського процесуального кодексу України по первісний позовній
вимозі.

На підставі ч. 2 ст.16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого
цивільного права та інтересу, шляхом визнання права, зокрема, виходячи зі  змісту ст. 395 Цивільного кодексу України
право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною
ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови
земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові
права на чуже майно.

Вимога про визнання права подається
для підтвердження його реального існування. Отже, фактично визнається наявність
факту, який це право породжує.

За змістом наведеного, особою, яка
вправі вимагати задоволення позову про визнання за нею права користування, у
даному випадку майном відповідачів, може бути лише особа право якої порушено
іншими особами.

У відповідності з ст. 1
Господарського процесуального кодексу України господарським судом здійснюється
захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів
підприємств та організацій, та вжиття передбачених цим Кодексом заходів,
спрямованих на запобігання правопорушенням.

Натомість судом не встановлено
порушення прав, свобод та інтересів позивача, у зв'язку з чим позовна вимога не
підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті державного мита
та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на
позивача.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя

В.В.Сівакова