ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2007 р.
№ 1/155-11/39

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги
Закритого акціонерного товариства “Ірокс”

на постанову
від 17.07.2007 року Львівського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 1/155-11/39

господарського суду
Львівської області

за позовом
Закритого акціонерного товариства “Ірокс”

до
1.          Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області;
2.          Приватного підприємства “Юридичне агентство”

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача:

1.          Закрите акціонерне товариство “Львівське підприємство обчислювальної техніки та     інформатики”;
2.          Закрите акціонерне товариство “Воютицький цегельний завод”

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва та акта приймання-передачі об’єкта незавершеного
будівництва

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
не з’явились

від відповідача-1:
від відповідача-2:
не з’явились
Гринчук В.З. (довіреність від 05.03.2007р.)

треті особи:
не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області (суддя Сало І.А.) від 30.03.2007 року у справі № 1/155-11/39 позов задоволено; визнано недійсним договір купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва - інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, 27, м. Львів, укладеного 30.08.2002 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та Приватним підприємством “Юридичне агентство” та акт прийому-передачі об’єкта незавершеного будівництва - інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, 27, м. Львів від 14.02.2003 року; стягнуто з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача витрати по сплаті державного мита в сумі 42,50 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 59,00 грн. з кожного.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Кузь В.Л., судді –Городечна М.І., Юркевич М.В.) від 17.07.2007 року рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2007 року у справі № 1/155-11/39 скасовано; прийнято нове рішення; відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, 27, м. Львів, укладеного 30.08.2002 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та Приватним підприємством “Юридичне агентство”; припинено провадження у справі в частині визнання недійсним акта прийому-передачі об’єкта незавершеного виробництва - інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, 27, м. Львів від 14.02.2003 року.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2007 року та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2007 року, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 656, 669, 691 ЦК України.

У відзиві на касаційну скаргу РВ ФДМ України по Львівській області повністю заперечує викладені в ній доводи.

Позивач, відповідач-1 та представники третіх осіб не скористалися наданим процесуальним правом на участь у засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши заперечення на касаційну скаргу представника відповідача-2, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсними з моменту їх укладення договору купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва - інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, 27 у м. Львові Регіональним відділення Фонду державного майна України по Львівській області (відповідач-1) та Приватним підприємством “Юридичне агентство” (відповідач-2) від 30.08.2002 року та акта прийому-передачі цього об’єкта купівлі-продажу, складеного між відповідачами від 14.02.2003 року.

Підставою позовних вимог позивачем наведено: - позивач є власником майна, яке зазначено в договорі від 30.12.1992 року та в акті приймання-передачі від 08.06.1997 року, що встановлено рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 17.08.2005 року; в спірному договорі відсутні дані про об’єкт незавершеного будівництва, його площа, характеристика, яка його частка у відсотковому відношенні до загальної готовності об’єкта, тобто відсутні істотні умови договору, що передбачені ЦК УРСР в редакції 1993 року; про наявність даного договору позивачу стало відомо під час розгляду справи № 11/1156-2/149 в Господарському суді Львівської області в грудні 2006 року.

Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції на змінював ні підстав, ні предмету позову.

З огляду на зазначене та надаючи рішенню місцевого господарського суду Львівський апеляційний господарський суд правомірно виходив із такого.

Відповідно до вимог ст.1 ГПК України до господарського суду звертаються особи за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Тобто, позивач повинен довести в суді на підставі належних і допустимих доказів та відповідно до вимог ст.ст.33, 34 ГПК України порушення свого права чи інтересу.

Згідно з нормою статті 48 ЦК УРСР, чинного на час укладення спірного договору, угода визнається недійсною у разі невідповідності її вимогам закону, в тому числі ущемлення особистих або майнових прав неповнолітніх дітей.

Позивач обґрунтовує свій позов тим, що даним договором порушено його право як власника майна, перелік якого визначено в рішенні Перемишлянського районного суду від 17.08.2005 року у справі № 2-417/05, зокрема на будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Буйка, 17 А - контора працівників капітального будівництва площею 93,4 м кв.; фундамент складського приміщення площею 225 м кв. та за адресою: м. Львів, вул. Буйка, 29 - роздягальня з підвальним приміщенням площею 22,7 м кв. та комори з підвальним приміщенням площею 46,5 м кв. Виходячи з наведеного переліку майна на яке за позивачем визнано право власності, Львівський апеляційний господарський суд вірно встановив, що даним рішенням не визнавалось право власності на об’єкт незавершеного будівництва - інженерно-лабораторний корпус.

Також апеляційним судом встановлено, що ухвалою від 22.03.2007 року Перемишлянського районного суду про перегляд рішення за нововиявленими обставинами скасовано згадане рішення від 17.08.2005 року Перемишлянського районного суду та зобов’язано Львівське ОДКБТІ та ЕО анулювати реєстрацію права власності на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. професора Буйка №17А і №29.

Відповідно до цього цілком правомірним є те, що у позивача припинились підстави його доводів, заявлених у позовній заяві, про порушення права власності на майно, яке перелічене в резолютивній частині рішення у справі

№ 2-417/05, укладенням спірного договору купівлі-продажу.

Позивачем, незважаючи на вимоги місцевого господарського суду (ухвала від 14.03.2007 року, а.с.56-58) та Львівського апеляційного господарського суду (ухвали від 11.05.2007 року, 05.06.2007 року), не були подані оригінали угоди № 5 від 30.12.1992 року та акта прийняття-передачі від 08.06.1997 року. Відповідачами у справі та третьою особою - ЗАТ “Львівське підприємство обчислювальної техніки та інформатики” було заявлено, що такі документи не укладались, а тому долучені до матеріалів справи копії не визнані судом належними доказами.

Доводи касаційної скарги в частині того, що суд безпідставно не взяв до уваги належним чином засвідчені копії і не надав їм статусу доказів спростовуються вищевикладеним, а саме непідтвердженням третіми особами факту укладення спірних документів, що дає суду право витребувати оригінали документів для огляду (ч.3 ст.36 ГПК України).

Крім того касаційна інстанція погоджується з висновком суду стосовно того, що ні подана позивачем копія угоди №5 від 30.12.1992 року (а.с.11-12) про спільну діяльність для організації будівництва інженерно-лабораторного корпусу по вул. проф. Буйка, ні акт прийняття-передачі (а.с.13) не спростовують права відповідача-1 як органу приватизації здійснити продаж відповідачу-2 об’єкта незавершеного будівництва - інженерно-лабораторного корпусу, який не увійшов до статутного фонду третьої особи-1 під час приватизації та перебував лише на балансі останньої.

Даний висновок суд апеляційної інстанції правильно обґрунтував тим, що позивач не довів поданими документами свого права власності на об’єкт незавершеного будівництва, що був предметом спірного договору купівлі-продажу в обсязі та вартості, зазначених в цьому договорі. Наведене є правомірним виходячи із того, що майнові внески учасників договору про спільну діяльність є їх спільною власністю і учасник такого договору не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників (ст.432 ЦК УРСР). Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення договору про спільну діяльність, навіть за умови його наявності, саме у нього одноособово виникло право власності на майно, передане у спільну діяльність, зокрема саме на предмет спірної угоди.

Львівський апеляційний господарський суд вірно відзначив, що оскільки незавершене будівництво інженерно-лабораторного корпусу не увійшло до статутного фонду як об’єкт приватизації, то у третьої особи-1 не було жодних законних підстав вчиняти щодо державного майна будь-які дії, пов’язані з відчуженням чи зміною складу та стану даного об’єкта без згоди органів, які здійснюють повноваження щодо управління державною власністю (міністерства, ФДМ України), зокрема укладення акта від 08.06.1997 року. Додані позивачем до клопотання від 10.05.2007 №130 акти виконаних робіт Львівським СУ-584 стосуються об’єкта – “Склад № 1 у м. Львові по вул. Бука, 7” і відповідно не стосуються інженерно-лабораторного корпусу як об’єкта незавершеного будівництва для Львівського підприємства обчислювальної техніки та інформатики.

Стосовно доводів позивача, заявлених в суді апеляційної інстанції, про те, що він є власником будівельних матеріалів, які увійшли до складу об’єкта незавершеного будівництва на підставі оспорюваного договору фундаментних блоків та залізобетонних плит, то апеляційний суд не визнав їх належними, оскільки такі будматеріали не наділені індивідуальними ознаками, а позивач не довів правомірності можливості складування свого майна на земельній ділянці, де розташований об’єкт незавершеного будівництва і яка перебувала в користуванні третьої особи після її приватизації.

Касаційний суд ще раз звертає увагу скаржника на те, що виконання певних робіт в ході виконання договору про спільну діяльність не доводить його одноособового права саме на предмет спору –об’єкт незавершеного будівництва.

Вірним є висновок апеляційної інстанції, що з моменту приватизації третьої особи (1994 рік), ні третя особа, ні позивач, як сторони по договору про спільну діяльність, не вправі були вчиняти будь-яких дій щодо даного незавершеного будівництва як об’єкта державної власності без згоди відповідача-1, який здійснює повноваження щодо управління даним майном. Разом з цим, згідно акта від 17.02.2000 року прийому-передачі від ЗАТ “Воютицький цегельний завод” до ЗАТ “Ірокс” певні будматеріали, в тому числі фундаментні блоки та плити перекриття були завезені на будмайданчик по вул. професора Буйка, 17 А, а позивачем не доведено, що об’єкт незавершеного будівництва, який є об’єктом договору купівлі-продажу знаходиться за цією адресою. При цьому, з вимогами про витребування певних будівельних матеріалів позивач не звертався. Разом з тим, предмет спірного договору, як незавершене будівництво, та будівельні матеріали, передані в спільну діяльність, не є тотожними об’єктами права власності.

Окрім цього, відповідачем-2 подано суду апеляційної інстанції листи від 30.05.2007 року № 389/31 Галицької районної адміністрації та від 10.05.2007 року №780 Сихівської районної адміністрації, згідно з якими будинки №17А №29 на вул. професора Буйка не значаться, що спростовує подану позивачем довідку від 20.09.2002 року № 6809 Львівського ОДКБТІ та ЕО.

Інші доводи позовної заяви стосовно того, що в договорі купівлі-продажу не зазначені такі, на думку позивача, істотні умови, як: площа, з яких матеріалів збудований і яка частка незавершеного будівництва до загальної готовності об’єкта, правомірно не визнані Львівським апеляційним господарським судом як підстава визнання договору недійсним, оскільки зазначені умови не є істотними для договорів купівлі-продажу (Глава 20 ЦК УРСР). Окрім цього, визначення сторонами умов договору (як спосіб вільного волевиявлення), які не впливають на права третьої особи, не може бути підставою для їх оспорювання такою особою.

Відповідно, позов щодо визнання договору купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва є безпідставним і в задоволенні якого обґрунтовано відмовлено судом апеляційної інстанції.

Стосовно вимоги позивача про визнання недійсним акта прийому-передачі від 14.02.2003 року (а.с.10), то суд апеляційної інстанції правильно виходив із такого. Відповідно до тексту даного документа такий складений на виконання договору від 30.08.2002 року купівлі-продажу об’єкта незавершеного будівництва інженерно-лабораторного корпусу по вул. професора Буйка, 27 у м. Львові і лише підтверджує факт передачі об’єкта купівлі-продажу. Нормою ст.12 ГПК України визначено справи, які підвідомчі господарським судам. Оскільки, акт прийому-передачі по своїй суті не є окремим правочином, тобто дією, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків, а лише технічним документом, що засвідчує виконання сторонами укладеного договору купівлі-продажу як двостороннього правочину, то визнання такого акта недійсним не відноситься до спорів, підвідомчих господарським судам.

Касаційна інстанція також звертає увагу на наступне.

Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР встановлює загальне правило про те, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону, в частині другій містить положення, згідно з яким по недійсній угоді кожна з сторін зобов’язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч.2 ст.48 ЦК УРСР, незалежно від того чи відповідає спірна угода закону.

Захист прав такої особи можливий шляхом пред’явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені статтею 338 ЦК України.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Ірокс” від 10.09.2007 року № 10-09/3 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2007 року у справі № 1/155-11/39 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2007 року у справі № 1/155-11/39 –без змін.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос