ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  31/569

18.12.07

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю  «Агро-фірма «Бортничі», с. Щасливе

До                Закритого акціонерного товариства «Веста», м. Київ

Про                  визнання договору недійсним

Суддя  Качан Н.І.

Представники:

Від позивача               Біцюк В.С. –пред. за довірен.

Від відповідача  Грінцов І.В. –пред. за довірен.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею від 19 січня 2007 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №124; визнати недійсним договір від 05.03.2007р. про внесення змін до договору купівлі-продажу земельної ділянки.; визнати недійним державний акт про право власності на земельну ділянку серії              ЯЕ № 582348 від 07.03.2007р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2007р. порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 18.12.2007р.

В судовому засіданні 18.12.2007р. представник позивача позов підтримав в повному обсязі та обґрунтовує свої вимоги наступним.

Позивачем 19.01.2007 р. було укладено з Відповідачем Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,3406 га. 05.03.2007 р. між тими ж сторонами було укладено Договір про внесення змін до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 січня 2007р., згідно якого було зменшено до 3,5763 га. розмір земельної ділянки, що передається у власність Позивача.

07.03.2007 р. Позивач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 582348 (кадастровий номер :01:005:0007) площею 3,5763 га. Відповідно до технічної документації щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, яке було попереднім власником земельної ділянки площею 40,8000 га –цільове призначення земельної ділянки площею 40,8000 га –«для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Під час оформлення права власності на земельну ділянку, позивач дізнався, що відповідно до технічної документації цільове призначення земельної ділянки площею 40,8000 га було змінено з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва»на цільове призначення земельної ділянки - «для ведення підсобного сільського господарства». При цьому відповідач не отримував жодних дозволів для зміни цільового призначення земельної ділянки.

Так, позивач вважає, що внаслідок протиправної зміни цільового призначення земельної ділянки відповідачем, останній незаконно, відчужив земельну ділянку площею 3,5763 га позивачу, яку він не мав права відчужувати. В свою чергу, даний факт є підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної білянки недійсною в порядку ст. 203, 215 ЦК України.

Також, позивач зазначає, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.12.2006 р. та ухвалою господарського суду Львівської області від 12.02.2007 р. були вжиті заходи забезпечення позовів у вигляді арешту накладеного на земельну ділянку площею 1041,1 га, що розташована в адміністративних межах Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області і до складу якої входить земельна ділянка площею 40,8000 га, частина якої була відчужена відповідачем позивачу. Таким чином, відповідач не мав права у зв’язку з дією зазначених ухвал відчужувати позивачу земельну ділянку площею 3,5763 га.

Представник відповідача позов не визнав та надав в судовому засіданні відзив на позовну заяву та докази, що підтверджують викладені обставини, та просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів позивача та законність проведення відчуження земельної ділянки та укладення спірного договору.

Відповідач пояснює, що зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб з однієї категорії на іншу здійснюється у прядку, встановленому Постановою КМ України, а, отже, у разі порушення зазначеного порядку можуть застосовуватися наслідки передбачені ст. 21 Земельного кодексу України.

Одночасно посилаючись на те, що земельна ділянка, яка виступала предметом Договору купівлі-продажу цілком правомірно має цільове призначення –«землі сільськогосподарського призначення»та має цільове використання «для ведення підсобного сільського господарства». Відповідач вважає, що позивачу в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судом, у відповідності до вимог ст. 81-1 ГПК України, складався протокол судового засідання, який долучений до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали,  всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2007 року між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,3406 га, місце розташування якої визначається згідно з кадастровим планом, що є невід’ємною чистиною договору, яка є частиною земельної ділянки площею 40,8000 га., кадастровий номер якої :06:001:0002.

Земельна ділянка знаходиться на території Сільської ради с. Щасливе, Бориспільського району Київської області.

Відповідно до абз.2 п.1. Договору цільове призначення (використання) земельної ділянки  - для ведення  підсобного сільського господарства.

Договір був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований  в реєстрі правочинів за № 124.

Земельна ділянка, що є предметом договору купівлі-продажу від 19.01.2007 р. є частиною земельної ділянки площею 40,8 га, яка послідовно, починаючи з 1997 року належала Відкритому акціонерному товариству «Племінний завод «Бортничі», Товариству з обмеженою відповідальністю «Злагода»та відповідачу.

05.03.2007 р. між позивачем та відповідачем, було укладено Договір про внесення змін до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 січня 2007 р. згідно якого було зменшено до 3,5763 га. розмір земельної ділянки, що передається у власність позивача.

07.03.2007 р. позивач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 582348, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за             № 21 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер якої :01:005:0007, площею 3,5763 га., а отже, став власником зазначеної земельної ділянки.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії                          КВ № 086620 від 17.08.2004 р., що посвідчує право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода»на земельну ділянку площею 40,8 га –цільове призначення (використання) земельної ділянки площею 40,8 га - для ведення сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ          № 005557 від 14.02.2006 р., що посвідчує право власності відповідача на земельну ділянку площею 40,8 га, цільове використання земельної ділянки площею 40,8 га  - для ведення підсобного сільського господарства.

Позивач помилково вважає, що цільове призначення земельної ділянки, що була предметом договору купівлі-продажу змінено з порушенням норм земельного законодавства.

Виходячи з наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до частини 3 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового  призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У відповідності  до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України - землі України за основним цільовим призначенням поділяються на дев’ять категорій: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення;  ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

З вказаних вище норм вбачається, що зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб з однієї категорії на іншу здійснюється у порядку, встановленому Постановою КМ України «Про затвердження порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», а, отже, у разі порушення зазначеного порядку можуть застосовуватися наслідки недійсності угод щодо земельних ділянок.

Таким чином, із зазначених норма вбачається, що зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб з одної категорії на іншу здійснюється у порядку встановленому постановою КМ України, і у разі порушення настають наслідки передбачені ст. 21 Земельного кодексу України.

В даному випадку відповідачем не був порушений порядок зміни цільового призначення земельної ділянки з огляду на наступне.

Відповідачу була передана у власність земельна ділянка по договору міни №4060, від 03.09.2004р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Злагода», про що зроблений відповідний запис в державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача від 14.02.2006р.

Відповідач як несільськогосподарське підприємство (даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою) набуло право власності на земельну ділянку площею 40,8 га –14.02.2006 р., а отже на момент набуття права власності - мораторій щодо зміни цільового використання земельних ділянок з «для товарного сільськогосподарського виробництва»на «для ведення підсобного сільського господарства»не діяв.

Факт того, що за Договором купівлі-продажу з позивачем відчужувалася земельна ділянка, цільове використання якої - для ведення підсобного сільського господарства, підтверджується Висновком Бориспільського районного відділу земельних ресурсів № 517 від 18.01.2007 р.

Відповідно до п. г ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України - землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства.

Так, землям сільськогосподарського призначення в залежності від суб’єкта, який є власником землі –присвоюється відповідне цільове використання земельної ділянки.

У відповідності до пункт 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, на які побудована позиція позивача щодо незаконності продажу земельної ділянки відповідачем та який забороняє зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва набрав чинності з 13.01.2007 р.

На підставі зазначеного, позивач помилково вважає, що цільове призначення земельної ділянки площею 40,8 га, а отже і її частини площею 4,3406 га, що була предметом Договору купівлі-продажу було змінено з порушенням вимог земельного законодавства України.

Відповідно до п.п. «б»п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України до      1 січня 2008 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Таким чином, так званий «мораторій»на відчуження земельних ділянок розповсюджується лише на землі, які мають цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення та мають цільове призначення –„для ведення товарного сільськогосподарського виробництва” та „для ведення особистого селянського господарства”.

Враховуючи, що земельна ділянка, яка виступала предметом Договору купівлі-продажу цілком правомірно має цільове призначення –«землі сільськогосподарського призначення» та має цільове використання «для ведення підсобного сільського господарства»суд дійшов до висновку, що позивачу у задоволенні позовних вимог є підстави відмовити.

Крім того, судом перевірені обставини позовної заяви щодо дії Ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 01.12.2006 р. та Ухвали господарського суду Львівської області від 12.02.2007 р., якими були вжиті заходи забезпечення позовів у вигляді арешту земельної ділянки площею 1041,1 га, що розташована в адміністративних межах Сільської ради                    с. Щасливе, Бориспільського району Київської області, і до складу якої входить відчужена позивачу земельна ділянка.

Зазначені обставини не знайшли свого підтвердження під час оцінки судом доказів у справі з огляду на те, що ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 01.12.2006р. була скасована та визнана незаконною Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2007р.

Позовна заява, відповідно до якої господарський суд Львівської області відкрив провадження у справі № 1/118-10/37, у якій була винесена Ухвала про забезпечення позову від 12.02.2007 р., була залишена судом без розгляду на підставі п. 4 ст. 155 КАС України.

Так, спірний Договір купівлі-продажу був укладений 19.01.2007 р., а Ухвала господарського суду Львівської області була винесена 12.02.2007 р., тобто ухвала була винесена після укладення договору. Факт того, що земельна ділянка площею 4,3406 га, яка була відчужена за договором купівлі-продажу від 19.01.2007 р. не знаходилась під арештом або забороною підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого майна від 19.01.2007 р.

У відповідності до частини 2 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

З вищезазначеної норми вбачається, що офіційне визнання і підтвердження державою факту обмеження права власності (зокрема, заборона вчиняти дії щодо відчуження належного особі на праві власності нерухомого майна, згідно ухвали суду про забезпечення позову) виникає з моменту внесення відповідних даних щодо обмеження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Таким чином, до внесення до Державного реєстру відомостей про обмеження права власності, зокрема у випадку заборони власнику нерухомого майна вчиняти дії щодо його відчуження, накладеної судом в рамках ухвали про забезпечення позову - факт такого обмеження права власності офіційно не визнаний та не підтверджений державою, що, відповідно, означає, що власник може вільно, на свій розсуд, розпоряджатися належним йому майном.

У зв’язку з нотаріальним посвідченням договору суд вважає за необхідне застосовувати спеціальну норму, яка регулює порядок оформлення правочинів нотаріусами України. Так, відповідно до пункту 47 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.07.2004 р. № 20/5 - Договори про відчуження або заставу майна (майнових прав) посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Отже, факт посвідчення нотаріусом зазначених вище договорів означає, що на час їх укладення була відсутня заборона щодо відчуження земельної ділянки площею 4,3406 га та дана земельна ділянка не знаходилась під арештом чи забороною.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що Договір купівлі-продажу від 19.01.2007 р. був укладений під час дії Ухвал Оболонського районного суду м. Києва від 01.12.2006 р. та Ухвали господарського суду Львівської області від 12.02.2007 р., якими були вжиті заходи забезпечення позовів у вигляді арешту земельної ділянки площею 1041,1 га як на підставу для визнання його недійсним відповідно до                ст.ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України є помилковими та безпідставними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, позов визнається судом не доведеним та необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 179, 181, 187 ГК України, ст.ст. 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, Договором сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                                                              Н. І. Качан