ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.07
р.
Справа № 26/334а

Суддя господарського суду Донецької
області Волошинова Л. В.

при секретарі судового засідання
Настич Л. Г.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1м. Авдіївка

до: Державної податкової інспекції
у м. Авдіївці

про визнання нечинним податкового
повідомлення - рішення від 28.03.2005 р. № /0

за участю

прокурора:

представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2. - за довір.

від відповідача: Остапець О. Л.,
Ялова О. П. - за довір.

третя особа

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, фізична особа -
підприємець ОСОБА_1м. Авдіївка, звернувся до господарського суду Донецької
області з позовом до Ясинуватської об'єднаної державної податкової інспекції
про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення від 28.03.2005 р. №
/0.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що з 01.04.2002 р. він є суб'єктом спрощеної системи
оподаткування, тому в силу приписів ст. 6 Указу Президента України “Про
спрощену систему оподаткування обліку та звітності” не є платником податку на
додану вартість.

Відповідач проти позову заперечує
і, посилаючись на п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000 р. №
507 “Про роз'яснення Указу Президента України від 03.07.1998 р. № 727/98 “Про
спрощену систему оподаткування обліку та звітності”, стверджує, що крім
суб'єктів малого підприємництва - юридичних осіб, визначених абзацом другим
частини першої статті 6, платниками податку на додану вартість мають право бути
також суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи. У разі коли суб'єкт
малого підприємництва - фізична особа приймає рішення бути платником податку на
додану вартість, на нього поширюється дія Закону України “Про податок на додану
вартість” від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (зі змінами та доповненнями).

Суб'єкти малого підприємництва -
фізичні особи, які до переходу на спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності були платниками податку на додану вартість і після переходу на неї
прийняли рішення про те, що вони згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 6 не є платниками
податку на додану вартість, подають до відповідного органу державної податкової
служби заяву про скасування реєстрації їх як платників податку на додану
вартість і здають відповідне свідоцтво.

Відповідно до п. 25 Положення про
Реєстр платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України від 01.03.2000 р. № 79, та п. 9.6 ст. 9 Закону
України “Про податок на додану вартість” свідоцтво про реєстрацію платника
податку на додану вартість діє до дати анулювання, яке відбувається у випадках,
передбачених законодавством.

Одним з таких випадків є прийняття
фізичною, особою після переходу до спрощеної системи оподаткування, обліку та
звітності, рішення про те, що вона не є платником податку на додану вартість. В
такому випадку діючим законодавством передбачено подання заяви такою фізичною
особою про анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість.

Ухвалою від 25.04.2007 р.
господарський суд Донецької області замінив Ясинуватську об'єднану державну
податкову інспекцію її правонаступником - Державною податковою інспекцією у м.
Авдіївці.

Розглянувши матеріали справи
заслухавши пояснення представників сторін, суд ВСТАНОВИВ:

28.03.2005 р. Ясинуватською
об'єднаною державною податковою інспекцією було прийняте податкове повідомлення
- рішення № /0, яким фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1м. Авдіївка
визначене податкове зобов'язання по сплаті податку на додану вартість в сумі 5
704 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 4 772 грн.

Підставою для прийняття вказаного
податкового повідомлення - рішення став акт планової документальної перевірки
дотримання вимог податкового законодавства приватним підприємцем ОСОБА_1за
період з 01.10.2001 р. по 30.09.2004 р. від 28.03.2005 р. № 17-114-1/44, яким
зафіксований факт порушення позивачем вимог п. 4.1 ст. 4, п. п. 7.3.1 п. 7.3
ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, що призвело до заниження
податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 5 704 грн., в
тому числі по періодам: 3-й кв. 2002 р. - 428 грн., 4-й кв. 2002 р. - 240 грн.,
1-й кв. 2003 р. - 362 грн., 2-й кв. 2003 р. - 652 грн., 3-й кв. 2003 р. - 720
грн., 4-й кв. 2003 р. - 750 грн., 1-й кв. 2004 р. - 850 грн., 2-й кв. 2004 р.
886 грн., 3-й кв. 2004 р. - 816 грн.

Крім того, актом перевірки
зафіксований факт порушення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1вимог п. п.
7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, яке  полягає в не поданні у визначений чинним
законодавством строк податкових декларацій з податку на додану вартість до
органу державної податкової служби.

Як вбачається з наявних в
матеріалах справи розрахунків штрафних (фінансових) санкцій, порушення фізичною
особою - підприємцем вимог п. 4.1 ст. 4, п. п. 7.3.1 п. 7.3, п. п. 7.7.2 п. 7.7
ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” стало підставою для
застосування до нього передбачених п. п. 17.1.2, п. п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17
Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” штрафних фінансових санкцій в сумі 4
772 грн.

Постановою господарського суду
Донецької області від 21.12.2005 р. по справі № 26/334 а податкове повідомлення
- рішення від 28.03.2005 р. № /0 було визнане недійсним.

Ухвалою Донецького апеляційного
господарського суду від 21.02.2006 р. постанова господарського суду Донецької
області від 21.12.2005 р. по справі № 26/334 а була залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 06.12.2006 р. постанова господарського суду Донецької області
від 21.12.2005 р. та ухвала Донецького апеляційного господарського суду від
21.02.2006 р. по справі № 26/334 а були скасовані, справа направлена на новий
розгляд.

Під час перегляду судових рішень в
касаційному порядку Вищий адміністративний суд України, проаналізувавши
положення ст. 67 Конституції України та п. 9.6 ст. 9 Закону України “Про
податок на додану вартість”, дійшов висновку, що чинне законодавство не
передбачає обов'язку державної податкової служби при переведенні суб'єкта
підприємницької діяльності з загальної системи оподаткування на спрощену
автоматично виключати останнього з Реєстру платників податку на додану
вартість. Прийняття рішення про виключення з Реєстру платників податку на
додану вартість належить виключно суб'єктам підприємницької діяльності. Отже
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1м. Авдіївка правомірно визначене податкове
зобов'язання зі сплати податку на додану вартість та застосовані штрафні
(фінансові) санкції у зв'язку з несплатою податку на додану вартість та
неподанням податкових декларацій.

Спрямовуючи справу № 26/334 а на
новий розгляд до господарського суду Донецької області, Вищий адміністративний
суд України поставив перед господарським судом Донецької області завдання
перевірити правильність визначення податковим органом сум податкового
зобов'язання з податку на додану вартість та штрафних (фінансових) санкцій.

За результатами розгляду матеріалів
справи суд вважає, що позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1м. Авдіївка
підлягає частковому задоволенню за наступними підставами.

Як вбачається з матеріалів справи,
при визначенні фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1м. Авдіївка податкового
зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5 704 грн. податковий орган
керувався положеннями п. п. “а” п. п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України “Про
порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами” від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ (зі змінами та доповненнями).

За приписами цієї норми
контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового
зобов'язання платника податків у разі якщо платник податків не подає у
встановлені строки податкову декларацію.

Відповідно до п. п. 4.3.1 п. 4.3
ст. 4 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000 р. № 2181 - ІІІ
(зі змінами та доповненнями) якщо контролюючий орган не може самостійно
визначити суму податкового зобов'язання платника податків згідно з підпунктом
“а” підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у зв'язку з невстановленням
фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також
якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням
платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством
первинних документів, сума податкових зобов'язань платника податків може бути
визначена за непрямим методом. Цей метод може застосовуватися також у випадках,
коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що
проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки,
наведені у декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому
законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,
і цей факт не заперечується сторонами, позивач, вважаючи, що він не є платником
податку на додану вартість, з 01.01.2002 р. по 30.09.2004 р. податкові
декларації з податку на додану вартість не складав та до податкового органу не
надавав, книг обліку придбання та продажу товарів (робіт та послуг) не вів,
податкових накладних не виписував. Тобто фактично фізична особа - підприємець
ОСОБА_1не вів необхідного для обчислення податку на додану вартість податкового
обліку. Облік доходів та витрат позивачем
у перевіряємому періоді здійснювався шляхом ведення Книги обліку доходів
та витрат Ф № 10, яка за своєю суттю є документом встановленої форми, що
застосовується для відображення руху готівки підприємця у процесі здійснення
ним підприємницької діяльності.

Визначення терміну “первинний
документ” наведене в ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999 р. № 996-XIV (зі змінами та
доповненнями). За приписами цієї норми первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Вимоги до первинного документу
наведені в ч. 2 ст. 9 цього Закону. Так, первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

-          назву документа (форми);

-          дату і місце складання;

-          назву підприємства, від імені якого
складено документ;

-          зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської операції;

-          посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

-          особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської
операції.

Як вбачається зі стор. 2 акту
перевірки, який став підставою для прийняття спірного податкового повідомлення
- рішення (зворотній бік арк. справи 37), податковим органом під час перевірки
були проаналізовані книга обліку доходів та витрат Ф № 10, довідка Ф 8-ДР за
період з 01.10.2001 р. по 30.09.2004 р., звіти суб'єкта малого підприємництва
за 2002 - 2004 роки, АРМи “Митниця”, “Податки фізичних осіб” за період з
01.10.2001 р. по 30.09.2004 р., декларації про сукупний дохід за 2001 рік.

Вказані документи не є первинним
документами у розумінні Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні” та не є тими документами податкового обліку, які визначені
Законом України “Про податок на додану вартість”.

Зазначене свідчить про те, що
податковий орган при визначені фізичній особі - підприємцю суми податкового
зобов'язання з податку на додану вартість фактично застосував непрямі методи.

Приписи п. п. 4.3.5 п. 4.3 ст. 4
Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000 р. № 2181-ІІІ (в
редакції норми, яка була чинною на момент проведення перевірки) свідчать про
те, що підставою для застосування непрямих методів є рішення податкового органу
про застосування непрямих методів.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач рішення про застосування до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1м.
Авдіївка непрямих методів не приймав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС
України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи той факт, що визначення
позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість здійснювалось
не на підставі визначених Законом України “Про податок на додану вартість”
документів податкового обліку або первинних документів і рішення і відповідач
рішення про застосування до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1м. Авдіївка непрямих
методів не приймав суд вважає, що податкове повідомлення - рішення від
28.03.2005 р. № /0 в частині визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 5 704 грн. та застосування штрафних
(фінансових) санкцій, передбачених п. п. 17.1.2 п. 17.1 ст. 17 Закону України
“Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами” в сумі 2 902 грн., має бути визнане нечинним.

У визнанні нечинним податкового
повідомлення - рішення від 28.03.2005 р. № /0 в частині застосування
передбачених п. п. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
штрафних (фінансових) санкцій, в сумі 1 870 грн. має бути відмовлено, оскільки
позивач дій, спрямованих на виключення його з Реєстру платників податку на
додану вартість не вчинив.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. ст. ст. 17-20, 69-72, 86, 158 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1м. Авдіївка до Державної податкової інспекції у м. Авдіївці про визнання
нечинним податкового повідомлення - рішення від 28.03.2005 р. № /0
задовольнити частково.

Визнати нечинним податкове
повідомлення - рішення від 28.03.2005 р. № /0          в частині визначення податкового
зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 5 704 грн. та застосування
штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п. п. 17.1.2 п. 17.1 ст. 17 Закону
України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами” в сумі 2 902 грн.

В інший частині позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету
України га користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1м. Авдіївка судові
витрати по сплаті судового збору в сумі 1,70 грн.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в
повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду першої інстанції,
якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України,
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова підписана 14.11.2007 р.

Суддя
Волошинова Л.В.