КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2007                                                                                           № 2/242/6/1

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Коваленка В.М.

суддів:             Гарник Л.Л.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Коломієць В.А. (довіреність б/н від 16.01.2007 року);

від відповідача -Коленченко О.О. (довіреність № 16-05/07 від 16.05.2007 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу КП "Ніжинтеплоенерго"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.06.2007

у справі № 2/242/6/1

за позовом                               Закритого акціонерного товариства "Укрпромспілка"

до                                                   КП "Ніжинтеплоенерго"

про                                                  стягнення 919643,97 грн.

Суть рішення і скарги:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 08 червня 2007 року, яке прийняте у справі № 2/242/6/1 (головуючий суддя - Михайлюк С.І., судді: Федоренко Ю.В., Оленич Т.Г.), позов закритого акціонерного товариства “Укрпромспілка” (надалі – Позивач, Товариство) до комунального підприємства “Ніжинтеплоенерго” (надалі – Відповідач, Підприємство) про стягнення 919 643, 97 грн. задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 600 000 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в задоволенні решти позовних вимог Товариству відмовлено (т. 3 а.с. 118-120).

Комунальне підприємство “Ніжинтеплоенерго”, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства 600 000 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Підприємства 600 000 грн. (т. 3 а.с. 123-129).

Представник закритого акціонерного товариства “Укрпромспілка” у судовому засіданні 15.10.2007 року не погоджується з вимогами, що викладені Відповідачем в апеляційній скарзі, а тому просить залишити рішення господарського суду Чернігівської області від 08 червня 2007 року без змін, а апеляційну скаргу Відповідача – без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу від 13.09.2007 року (т. 3 а.с. 141-142) та наданих поясненнях (т. 3 а.с. 168-169).

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що при розгляді апеляційної скарги у даній справі ним не враховуються, не досліджуються та не оцінюються документи, додані Позивачем до відзиву на апеляційну скаргу (т.3 а.с. 143, 144), у якості доказів у справі відповідно до ст.ст. 33, 34, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у зв’язку з наступним. Частинами 1, 3 ст. 101 ГПК України передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими  доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Апеляційна інстанція звертає увагу на те, що Товариство у своєму поясненні обґрунтувало неподання доданих до відзиву на апеляційну скаргу документів суду першої інстанції тим, що питання про необхідність встановлення обставин про звернення Позивача до Відповідача виносилось Підприємством на розгляд суду першої інстанції в останньому судовому засіданні і місцевий господарський суд не надав часу для залучення Позивачем цих доказів (т. 3 а.с. 156). Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на наведені положення чинного господарського процесуального законодавства, апеляційний суд не приймає обґрунтування, наведене Позивачем у його поясненнях, оскільки обов’язок доказування у господарському процесі норми законодавства покладають на сторін у справі. За таких обставин та враховуючи положення норм ГПК України, не надання Товариством суду першої інстанції доказів з мотивів того, що обставини, які такі докази підтверджують або спростовують розглядалися не з його ініціативи, а тому Позивач не мав часу для їх залучення до матеріалів справи, не може вважатися такою, що не залежала від нього, причиною (у розумінні ст. 101 ГПК України) неможливості подання доданих до відзиву на апеляційну скаргу документів суду першої інстанції, а відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави приймати дані документи в якості доказів при розгляді апеляційної скарги у даній справі. Крім того, у поясненнях Позивач сам зазначає, що подані ним документи не впливають на законність рішення суду першої інстанції.

Заслухавши усні пояснення представників Позивача та Відповідача у судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Укрпромспілка” звернулось до господарського суду Чернігівської області із позовною заявою (Вх. № 4240 від 13.09.2005 року), в якій просило стягнути з Відповідача на його користь суму заборгованості з урахуванням збитків від інфляції в розмірі 847 001,25 грн. та суму процентів у розмірі 72 642,72 грн., а також 9 196,43 грн. – державного мита та 118 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (т. 1 а.с. 2-4).

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що станом на дату подачі позову Підприємство не повернуло залишок передоплати, яку Товариство здійснило на виконання умов договору № 18-08 на постачання продукції від 15.10.2002 року, у розмірі 600 000 грн. Позивач вважає, що з Підприємства має бути стягнута сума неповерненої передоплати з урахуванням збитків від інфляції та трьох процентів річних згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 161, 203, 214, 216, 220 Цивільного кодексу УРСР та ст.ст. 1, 12, 15, 46, 49, 54, 55, 56 Господарського процесуального кодексу України (т. 1 а.с. 2-4).

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 08 червня 2007 року позов закритого акціонерного товариства “Укрпромспілка” до комунального підприємства “Ніжинтеплоенерго” про стягнення 919 643, 97 грн. задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 600 000 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в задоволенні решти позовних вимог Товариству відмовлено (т. 3 а.с. 118-120).

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на те, що зроблені Позивачем витрати, які полягають у перерахуванні коштів за договором на виконання своїх зобов’язань, є його збитками, оскільки Відповідач не виконав зобов’язання по передачі продукції до 31.12.2002 року. У частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних суд першої інстанції відмовив з посиланням на те, що Відповідач не допустив порушення грошового зобов’язання. При цьому, місцевий господарський суд керувався нормами ст.ст. 161, 162, 203, 213, 214 Цивільного кодексу УРСР (надалі - ЦК УРСР), ст.ст. 3, 22, 612, 625 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), ст. 224 Господарського кодексу України та ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) (т. 3 а.с. 118-120).

Між тим, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з Підприємства на користь Товариства 600 000 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід визнати таким, що зроблений з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст.104 ГПК України).

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга – задоволенню. Поряд з цим, керуючись нормами ст.ст. 99, 103 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає за необхідне відмовити  Товариству у стягненні 600 000 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

До вказаних висновків апеляційна інстанція дійшла, враховуючи наступне:

Згідно ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частиною 1 ст. 4-7 ГПК України передбачено, що судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи, а якщо спір вирішується колегіально – більшістю голосів суддів. У такому ж порядку вирішуються питання, що виникають у процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Між Товариством (як Покупцем) та Підприємством (як Постачальником) укладено договір № 18-08 від 15.10.2002 року (надалі - Договір) (т. 1 а.с. 16-18), відповідно до п. 1.1. якого у межах терміну дії договору № 18-08 Постачальник приймає на себе зобов'язання з постачання на адресу Покупця продукції у відповідності зі специфікацією до даного Договору, а Покупець приймає продукцію і оплачує її вартість.

Умови розрахунків між сторонами врегульовано п. 3.1. Договору, яким визначено, що оплата за поставлену продукцію здійснюється протягом 45 календарних днів після постачання, у безготівковому порядку, шляхом переказу всієї суми вартості фактично поставленої продукції на розрахунковий рахунок Постачальника.

Відповідальність сторін передбачена розділом 6 Договору, зокрема, відповідно до п. 6.1. Договору за невиконання, чи неналежне і несвоєчасне виконання зобов'язань за даним Договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України й умовами, обговореними в даному договорі. Також у разі недопоставки або поставки неякісної продукції Постачальник відшкодовує всі зв'язані з цим збитки (п. 6.2.), а за прострочення платежів на термін більш 1-го дня Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення, але не більше 8% від загальної суми Договору (п. 6.3.).

Термін дії Договору встановлено п. 7.1., згідно якого договір набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2002 р.

Відповідно до ст. 245 ЦК УРСР за договором поставки організація - поставщик зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами. Договором поставки є також договір, що укладається між організаціями за їх розсудом, за яким поставщик зобов'язується передати покупцеві продукцію, що не розподіляється в плановому порядку, в строк, який не збігається з моментом укладення договору.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач платіжними дорученнями № 2 від 05.11.2002 року, № 3 від 08.11.2002 року та №№ 4, 5, 8 від 11.11.2002 року (т. 1 а.с. 20, 21, 22, 23, 24 ) перерахував Відповідачеві 1 970 000,00 грн., тобто загальну суму, яка мала бути сплачена ним відповідно до умов Договору. При цьому, Відповідач свої зобов’язання за Договором в частині постачання продукції у відповідності зі специфікацією протягом дії Договору не виконав та повернув Позивачеві частину коштів, отриману Підприємством у якості передоплати.

Апеляційна інстанція вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Умови укладеного між сторонами Договору не передбачали право Позивача перераховувати кошти до постачання, тобто як попередню оплату, а відповідно і правових наслідків виконання Позивачем зобов’язання щодо оплати продукції до постачання, за умови, що таке постачання не відбулося.

Крім того, положення ст. 245 ЦК УРСР, яка встановлює обов’язок Відповідача, як постачальника, передати Позивачу, як покупцю, у строк, обумовлений Договором, у власність певну продукцію, не передбачають права Товариства стягувати будь-яку заборгованість з Підприємства, навіть за умови виконання Товариством своїх зобов’язань за Договором оплатити поставлену продукцію, а лише дають останньому право вимагати від Підприємства виконання зобов’язання з поставки продукції в натурі відповідно до умов Договору.

За таких обставин, апеляційний господарський суд доходить висновку, що відносини між Позивачем і Відповідачем щодо повернення суми коштів, перерахованих Товариством в якості попередньої оплати, є позадоговірними.

Згідно ст. 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 213 ЦК УРСР визначено, що боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. У відносинах між соціалістичними організаціями відмова від прийняття простроченого виконання допускається тільки у випадках і на умовах, встановлених законом або договором.

З аналізу наведених положень ст. 213 ЦК УРСР можна зробити висновок, що кредитор може вимагати відшкодування збитків від боржника, який прострочив виконання зобов’язання, лише після відмови від прийняття виконання такого зобов’язання.

Місцевий господарський суд у мотивувальній частині оскаржуваного рішення дійшов висновку, що втрата Товариством інтересу до виконання Підприємством зобов’язання, відмова від прийняття виконання в натурі та вимога відшкодувати збитки випливає з дій Відповідача по поверненню коштів та Позивача по їх прийняттю. Проте даний висновок суду першої інстанції суперечить наявним у матеріалах справи доказам, оскільки у справі відсутні докази того, що Позивач відмовлявся від прийняття виконання Відповідачем його зобов’язання поставити продукцію.

Крім того, як вбачається з позовної заяви Товариства предметом позову до Підприємства у даній справі є стягнення саме заборгованості. При цьому, у матеріалах справи відсутня письмова заява Товариства про зміну предмету чи підстав позову. Місцевий господарський суд у описовій частині оскаржуваного рішення зазначив, що у судовому засіданні 08.06.2007 року представник позивача усно пояснив, що стягуються саме збитки.

Пунктом 2 ст. 83 ГПК України передбачене право господарського суду виходити за межі позовних вимог, за умови, що це необхідно для захисту прав та законних інтересів позивачів та третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Апеляційна інстанція зазначає, що усне пояснення представника Позивача у судовому засіданні, яке по своїй суті є зміною предмету та підстав позову не може вважатися клопотанням заінтересованої сторони у розумінні положень вищенаведеної норми ГПК, яке дає право господарському суду виходити за межі позовних вимог при прийнятті рішення. Крім того, апеляційний господарський суд зазначає, що таке усне пояснення мало місце у судовому засіданні, в якому було прийнято оскаржуване рішення, а враховуючи попередній висновок про те, що ним по суті змінюється предмет та підстави позову, то у даному випадку судом першої інстанції було порушено приписи ст.ст. 4-2 та 4-3 ГПК України, які встановлюють рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом та закріплюють принцип змагальності при здійсненні судочинства у господарських судах.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про вихід суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення за межі позовних вимог, оскільки місцевий суд стягнув з Відповідача на користь Позивача 600 000 грн. збитків, у той час як предметом позову у даній справі було стягнення суми заборгованості з урахуванням збитків від інфляції та трьох процентів річних.

Крім вищевикладеного, апеляційна інстанція вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Статтею 203 ЦК УРСР встановлено, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником він зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов'язання було виконано боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, на яку суд першої інстанції також посилається в оскаржуваному рішенні, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Положеннями ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частина 1 ст. 225 ГК України дає вичерпний перелік складу збитків і визначає, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Пунктом 5 Прикінцевих положень ГК України передбачено, що положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку. Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у разі якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Враховуючи закріплену у Прикінцевих положеннях ГК України норму щодо застосування до відповідальності учасників господарських відносин за порушення, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу, положень ГК України, апеляційна інстанція вважає, що наведені положення ст. 225 ГК України мають бути застосовані до правовідносин між сторонами, оскільки визначення вичерпного переліку складу збитків унеможливлює безпідставне стягнення зі сторони, що допустила порушення, витрат, які за своєю правовою природою не можуть бути віднесені до збитків, а отже, пом'якшують її відповідальність за таке порушення.

З системного аналізу вищенаведених норм законодавства. які дають визначення поняттю “збитки”, можна дійти висновку, що збитки – це не будь – які витрати, зроблені кредитором (ст. 203 ЦК УРСР) або витрати зроблені управленою стороною (ст. 224 ГК України), а витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 2 ст. 22 ЦК України), а також додаткові витрати понесені стороною внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (ч. 1 ст. 225 ГК України). Тобто, іншими словами, до збитків норми чинного законодавства відносять витрати, які сторона понесла внаслідок порушення іншим учасником відносин своїх зобов’язань, а не у зв’язку з належним виконанням власних.

Таким чином, суд першої інстанції стягнув з Відповідача на користь Позивача суму у розмірі 600 000 грн. як збитки, не врахувавши той зміст, який норми чинного законодавства вкладають у дане поняття та не взявши до уваги положення ст. 225 ГК України, яка дає вичерпний перелік складу збитків.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції, зробивши висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства в частині стягнення з Підприємства 600 000 грн. – збитків, вийшов за межі позовних вимог та безпідставно відніс суму неповернутої Відповідачем передоплати до збитків, не врахувавши норми чинного законодавства, які дають визначення поняттю “збитки” та визначають їх склад. Отже, посилання скаржника на неправомірність задоволення позовних вимог Товариства в частині стягнення з Відповідача 600 000 грн. – збитків обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи та відповідають положенням чинного законодавства.

При цьому, апеляційна інстанція, з огляду на наведені у даній постанові доводи, не вбачає підстав для стягнення з Підприємства 919 643, 97 грн. як суми заборгованості.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 161, 203, 213, 245 Цивільного кодексу УРСР, ст. 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225, п. 5 Прикінцевих положень Господарського кодексу України та ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 83, 91, 94, 99, 101 –105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу комунального підприємства “Ніжинтеплоенерго” задовольнити.

2.Резолютивну частину рішення господарського суду Чернігівської області від 08 червня 2007 року у справі № 2/242/6/1 в частині стягнення з комунального підприємства “Ніжинтеплоенерго” на користь закритого акціонерного товариства “Укрпромспілка” 600 000,00 грн. – збитків, 6000 грн. – державного мита та 79,99 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу змінити.

3.Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову закритому акціонерному товариству “Укрпромспілка” до комунального підприємства “Ніжинтеплоенерго” про стягнення 919 643, 97 грн. відмовити повністю.

4.Справу № 2/242/6/1 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Гарник Л.Л.

23.10.07 (відправлено)