СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

11 грудня 2007 року
Справа № 20-9/196

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Лисенко В.А.,

суддів                                                                      Видашенко Т.С.,

Ткаченка М.І.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс": Твердюков Є.М., довіреність б/н від 17.09.2007,

відповідача - Державного підприємства "Придніпровська залізниця": не з'явився,

3 особи: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс" на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя  Рибіна С.А.) від 23.10.2007 у справі №20-9/196

за позовом           Державного підприємства "Агропромбуд" Корпорації "Украгропромбуд" (вул. Арсенальна, 27, місто Севастополь, 99022; вул.Охотська, 8, містоСевастополь, 99009)

до           Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс" (вул. Гагаріна, 16, місто Сімферополь, 95026)

Державного підприємства "Придніпровська залізниця" (вул. К.Маркса 108, місто Дніпропетровськ, 49602)

3-тя особа:  Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Київ-Градобуд" (вул. П. Лумумби, 4/6, оф. 905, місто Київ, 01042)

про визнання угоди з укладення договору недійсною

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Агропромбуд" корпорації "Украгропромбуд"   звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс", Державного підприємства "Придніпровська залізниця", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Київ-Градбуд" про визнання договору № 142/ПР/ДН-4/06-2415/НЮдч від 11.09.2006 про заміну замовника в договорі від 23.12.2005 № ПР/ДН-4/05-269/НЮ-5145дч недійсним. Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що, вказана угода суперечить вимогам діючого законодавства та  правам третіх осіб.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 23.10.2007 позов задоволено, визнано недійсним правочин, який оформлений договором № 142/ПР/ДН-4/06-2415/НЮдч  від 11.09.2006 про заміну замовника  у договорі  від 23.12.2005  № ПР/ДН-4/05-269/НЮ-5145дч між Державним підприємством  „Агропромбуд” корпорації Украгропромбуд, Товариством з обмеженою відповідальністю  „Крим-автокомплекс” та  Державним підприємством „Придніпровська залізниця”.

Рішення суду обґрунтовано тим, що Залізниця, укладаючи спірну угоду, не мала відповідних повноважень, оскільки

договір між нею та Підприємством № 38 від 12.01.1993 був розірваний, тому оскаржений правочин не міг бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Спірна угода являється удаваною, такою що фактично приховує відчуження державним підприємством нерухомого майна.

Незавершене будівництво за своєю природою відноситься до основних фондів підприємства; відчуження основних фондів державного підприємства можливо відповідно до статті 75 Господарського кодексу України лише за попередньою згодою органу управління і лише на конкурентних засадах у процесі приватизації, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України угода повинна нотаріально посвідчуватися, чого в даному випадку не зроблено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю  „Крим-автокомплекс”  звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та відмовити у позові.

Сторона вважає, що судовий акт прийнято при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Сторона звертає увагу на те, що судом фактично не було досліджено питання про те, які саме права позивача були порушені спірною угодою. Судом були порушені вимоги щодо диспозитивності судового процесу в тій частині, відповідно до якої задоволення позову можливо лише в межах і на підставі заявлених особою вимог за наявності порушення або оспорювання прав такої особи. Фактично ж позивач не довів порушення його прав, що унеможливлює задоволення позовних вимог в даній справі. Більш того, задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що поданий Підприємством позов фактично не містив в собі підстав, з наявністю яких закон пов'язує можливість його задоволення, адже само по собі посилання на статті 203, 215 Цивільного кодексу України за відсутністю іншого обґрунтування не можна визнати достатнім через його загальний та неконкретний характер. Посилання на норми статті 235 Цивільного кодексу України також не є достатнім, адже цією статтею передбачено те, що у разі укладання удаваного правочину (якщо це буде доведено), відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, що не свідчить про безумовну нікчемність правочину. Посилання ж суду в судовому рішенні на ті норми права, про застосування яких в обгрунтування своїх вимог сторона не просила, свідчить про вихід суду за межи підстав позову на користь однієї з сторін, що також свідчить про порушення принципу рівності сторін.

Більш детальніше доводи вказані у скарзі.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.12.2007 змінено склад судової колегії, суддів Антонову І.В. та Котлярову О.Л. замінено на суддів Лисенко В.А. та Видашенко Т.С. Головуючим у справі призначено суддю Лисенко В.А.

В судове засідання не з’явились представники позивача, другого відповідача та третій особи, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

До судової колегії надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з причин хвороби представника позивача. Судова колегія відмовляє у задоволенні  вказаного клопотання у зв’язку з відсутністю доказів з цього питання та розглядає справу за відсутністю вказаних сторін.

Повторно, відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України розглянувши справу, судова колегія встановила таке.

12.01.1993 між  ПМК-45 об’єднання „Кримагробуд”, правонаступником якого є Державне підприємство „Кримагробуд” та Кримським відділенням  Придніпровської залізниці  укладено договір № 38 на дольову участь  у будівництві  40-квартирного житлового будинку на станції  Мекензіеві  гори у місті Севастополі.

23.12.2005  Державне підприємство  „Агропромбуд” та  Державне підприємство „Придніпровська зализниця”  уклалі договір № ПР/ДН-4/05-269/НЮ-5145дч, згідно якого Державне підприємство „Придніпровська залізниця”  відмовилась від своїх прав  за договором № 38, а Державне підприємство „Агропромбуд” зобов’язалось сплатити Придніпровській залізниці 313000,00 грн.

11.09.2006 між сторонами у справі: Державним підприємством „Агропромбуд”, Державним підприємством „Придніпровська залізниця”, Товариством з обмеженою відповідальністю  „Крим-автокомплекс” було укладено угоду щодо заміни Замовника в договорі від 23.12.2005 № ПР/ДН-4/05-269/НЮ-5145дч, згідно з якою позивач зобов'язаний передати всі права та обов'язки за договором від 23.12.2005 № ПР/ДН-4/05-269/НЮ-5145дч на користь відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс", а Залізниця відмовляється від своїх прав за договором № 38 від 12.12.1993 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс” .

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції про недійсність вказаної угоди з наступних підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про удаваність спірної угоди, а саме: про фактичне укладення сторонами угоди щодо відчуження нерухомого майна державного підприємства.

Але, згідно умов спірного договору, сторони узгодили передачу Товариству незакінченого будівництвом об'єкта нерухомості, а прав та обов'язків щодо закінчення будівництва об'єкта нерухомості. Тобто в даному випадку остаточно створений об'єкт нерухомості відсутній. Предметом угоди було не майно, а лише певні майнові права щодо нествореного об'єкта нерухомості, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що предметом договору є перехід саме нерухомого майна. Отже, висновок про удаваність правочину є помилковим.

Про помилковість такого висновку свідчить зміст статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", згідно з якою речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Матеріали справи не містять доказів, а судом першої інстанції не встановлено обставин, пов'язаних з державною реєстрацією прав на нібито створений об'єкт нерухомості. Не містять матеріали справи і доказів, які б підтверджували прийняття нерухомого майна до експлуатації, як того вимагає частина 2 статті 331 Цивільного кодексу України. Згідно ж з частиною 3 статті 331 Цивільного кодексу України до завершення будівництва особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. А відповідно до змісту частини 4 згаданої статті лише суд може визнати особу власником недобудованого нерухомого майна, якщо буде встановлено, що частка робіт, яка не виконана відповідно до проекту, є незначною. В даному ж випадку позивачем не надано відповідного рішення суду, яке б існувало на момент укладання спірної угоди. За наведених вище умов висновок про купівлю-продаж нерухомого майна є передчасним та таким, що не підтверджується наявними у справі доказами.

Помилковим також  є й висновок про те, що об'єкт, щодо будівництва якого були передані права за оскарженою угодою, відноситься до основних фондів підприємства.

Так, відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92, об'єктом основних засобів визнається тільки закінчений пристрій з усіма пристосуваннями і приладдями до нього; конструктивно відокремлений предмет, призначений для виконання певних самостійних функцій; відокремлений комплекс конструктивно з'єднаних предметів однакового або різного призначення, що мають для їх обслуговування загальні пристосування, приладдя керування та єдиний фундамент, унаслідок чого кожний предмет може виконувати свої функції, а комплекс - певну роботу тільки в складі комплексу, а не самостійно; інший актив, що відповідає визначенню основних засобів, або частина такого активу, що контролюється підприємством. Є очевидним, що об'єкт нерухості, який не закінчений будівництвом, не підпадає під визначення об'єкту основних засобів, наданому в Стандарті 7. Більш того, ретельний аналіз положень Стандарту дозволяє дійти висновку про те, що такий об'єкт в бухгалтерському обліку необхідно відображати як незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи, тобто згідно визначенню - капітальні інвестиції в будівництво, виготовлення, реконструкцію, модернізацію, придбання об'єктів необоротних матеріальних активів, уведення яких в експлуатацію на дату балансу не відбулося, а також авансові платежі для фінансування будівництва.

Необґрунтоване визначення господарським судом першої інстанції статусу незавершеного будівництва як об'єкта основних фондів призвело до неправильного застосування судом першої інстанції положень статей 75, 139, 141 Господарського кодексу України, а також помилкового посилання суду на статтю 657 Цивільного кодексу України щодо необхідності нотаріального посвідчення спірної угоди.

Не можна погодитись і з висновками суду про те, що угода є недійсною через відсутність на її укладання згоди органу управління.

Діючим законодавством України не обмежено право будь-якої особи передати свої права Замовника щодо будівництва об'єкта нерухомості, який ще не створений, іншій особі, оскільки як вказувалось вище, фактично предметом угоди є лише передача прав на капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи, а не передача прав на основні фонди, в той час як законодавство містить лише певні обмеження щодо основних фондів.

Верховний Суд України в своїх касаційних постановах від 14.03.2006 у справах № 45/111-05, 40/141-05, 40/171-05, від 21.03.2006 у справі № 37/192-05, від 26.04.2006 у справі 37/137-05 (постанови були наведені в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 24.10.2006 № 01-8/2357) виклав таку правову позицію. Відповідно до законодавства за ступенем недійсності всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані недійсними за певних умов (оспорювані). Нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.  Господарський  суд, застосовуючи до правовідносин сторін положення законодавства, має звернути увагу на те, чи визначає правова норма безпосередньо недійсність правочину, укладеного без дотримання вимог зазначеної норми або ж ні.

Щодо даного спору, то суд першої інстанції, визнаючи спірну угоду недійсною, помилково застосував норми статті 75 Господарського кодексу України, адже норми даної статті безпосередньо не передбачають визнання угоди недійсною, а надають лише право її оспорити за наявності порушення прав певних осіб.

В даному ж випадку позивач у справі не надав доказів порушення спірною угодою його суб'єктивних прав. Як зазначив Верховний Суд України в вищевказаних постановах, звернення до суду з таким позовом фактично є намаганням позивача покласти на відповідача несприятливі правові наслідки через невиконання самим позивачем свого обов'язку. Крім того, обставини даної справи свідчать про те, що об'єкт незавершеного будівництва не являється об'єктом основних фондів, що також виключає застосування положень статті 75 Господарського кодексу України. Більш того, за будь-яких умов обов'язок узгодження операції з відчуження державного майна покладається на його продавця, а не на покупця. Судом не встановлено в даній справі, що відповідачі припустилися будь-якого порушення закону при укладанні спірної угоди, а також порушили права і охоронювані законом інтереси позивача. Натомість дії Підприємства свідчать про намір завдання шкоди контрагентам та є такими, що не відповідають положенням частин 2 та 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Не можна погодитись з висновками місцевого господарського суду і в тій частині, де суд вказує на припинення прав за договором № 38 від 12.01.1993.

Так, договір від 23.12.2005 взагалі не був виконаний його сторонами. Про це свідчить: по-перше, те, що Залізниця у встановленому законодавством не відмовилась від права постійного користування земельною ділянкою. Доказів цього в матеріалах справи немає. По-друге, позивач не надав доказів сплати Залізниці 313000 грн., як то передбачено договором. Отже, договір не був виконаний на момент укладання сторонами спірної угоди, за наведених умов сторони не виявили бажання на фактичне припинення правовідносин за договором від 12.01.1993 № 38, і до виконання договору від 23.12.2005 договір № 38 не можна було визнати припиненим саме через невиконання договору від 23.12.2005. При таких обставинах сторони мали право змінити чи розірвати договір від 23.12.2005.

В подальшому сторони договору від 23.12.2005 письмово виявили свою волю на відмову від зазначеного договору шляхом обміну відповідними листами, а також укладанням між позивачем, відповідачем та Державним підприємством "Придніпровська залізниця" договору від 11.09.2006 № 142/ПР/ДН-4/06-2415/НЮдч. Зокрема, саме позивач направив на адресу начальника Залізниці листа № 20т від 16.08.2006, в якому запропонував Залізниці розірвати договір від 23.12.2005 та укласти договір про уступку прав з Товариством. Вказаний лист позивача, враховуючи існування договору від 23.12.2005, за своєю суттю та змістом відповідає пропозиції про розірвання договору та одночасно пропозиції на укладення нового договору, що одночасно регулюється статтями 641, 642, 644, 651 Цивільного кодексу України та 181, 188 Господарського кодексу України. За наведених вище обставин Підприємство та Залізниця належним чином узгодили волевиявлення на припинення правовідносин за договором від 23.12.2005 та встановлення нових правовідносин, що регулюються договором від 11.09.2006. Вказані вище обставини підтверджуються в тому числі і листами Залізниці на адресу голови Севастопольської міської державної адміністрації, а також листом Товариства на адресу позивача з відповідною резолюцією керівника позивача (додаються до скарги). Припинення дії договору від 23.12.2005 автоматично відновило становище, що існувало в зв'язку з виконанням договору № 38 від 12.01.1993. Таким чином, висновок суду про припинення прав за договором № 38 від 12.12.1993 є таким, що не відповідає обставинам справи. Вказане спростовує висновки суду про те, що Залізниця не мала належних повноважень на укладення спірного договору.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга –задоволенню.

При прийнятті нового рішення судова колегія на підставі вищевказаного відмовляє Державному підприємству  „Агропромбуд” у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю „Крим-автокомплекс”, 3 особа:  Товариство з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія „Київ-Градобуд” про визнання угоди з укладання договору недійсною.

Керуючись статтями 101, 103 (пункт 2), 104 (пункт 1 частини 1), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс" задовольнити.

Рішення господарського суду міста Севастополя від 23.10.2007 у справі № 20-9/196 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову Державного підприємства "Агропромбуд" Корпорації "Украгропромбуд"  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крим-автокомплекс", Державного підприємства "Придніпровська залізниця", 3 особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Київ-Градобуд", про визнання угоди з укладення договору недійсною, відмовити.

Головуючий суддя                                                  В.А. Лисенко

Судді                                                                                Т.С. Видашенко

М.І. Ткаченко