ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 липня 2007 р.

№ 53/448-06

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Подоляк О.А.

суддів :

Мележик Н.І., Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

СПД ФО ОСОБА_1

на постанову

від 14.05.2007 р.
Харківського  апеляційного
господарського суду

у справі

№
53/448-06

за позовом

СПД ФО ОСОБА_1

до

СПД ФО ОСОБА_2

про

визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача

-
ОСОБА_1, ОСОБА_3

від відповідача

-
ОСОБА_2, ОСОБА_4

в судовому
засіданні 18.07.2007 р. оголошувалась перерва

в судовому
засіданні 25.07.2007 р. у зв'язку із зміною складу

колегії
суддів розгляд справи розпочинався заново

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 23.03.2007 р. (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено:
визнано недійсними правочин про передачу товару на складське зберігання між СПД
ФО ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_2, а також укладений сторонами договір складського
зберігання від 01.02.2006 р.

Постановою Харківського
апеляційного господарського суду від 14.05.2007 р. (судді: Афанасьєв В.В.,
Бухан А.І., Шевель О.В.) рішення господарського суду Харківської області від
23.03.2007 р. скасовано, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, СПД
ФО ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою,
в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в
силі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням апеляційним
господарським судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 18.07.2007 р.
оголошено перерву до 25.07.2007 р. Сторони повідомлені про час і місце судового
засідання (а. с. 169 на звороті).

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115
ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 17.01.2006 р. позивачем та відповідачем було підписано і
завірено печатками складську квитанцію, відповідно до якої без зазначення
правових підстав було здійснено приймання-передачу товару
(будівельно-оздоблювальних матеріалів) на складське зберігання.

Також, 01.02.2006 р. між позивачем
та відповідачем укладено договір складського зберігання (зберігання на
товарному складі), відповідно до умов якого позивач повинен був прийняти товар
на зберігання та повернути його у схоронності, а відповідач повинен був
передати товар на зберігання, оплатити послуги за зберігання товару на складі.
Строк дії договору встановлено сторонами з 01.02.2006 р. по 31.12.2006 р.
Розмір та порядок виплати винагороди за послуги зберігання сторонами не
визначено.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ГК
України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України
договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених
статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим
документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 956 ЦК України
товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов'язані
зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 957 ЦК України за
договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату
зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у
схоронності.

Частина 3 ст. 957 ЦК України
передбачає, що договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова
форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття
товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Стаття 961 ЦК України встановлює,
що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких
складських документів: складську квитанцію, просте складське свідоцтво або
подвійне складське свідоцтво.

Як досліджено місцевим
господарським судом у договорі складського зберігання від 01.02.2006 р. місце
зберігання товару, який передбачалось передати поклажодавцем на зберігання,
сторонами не визначено.

При цьому судом першої інстанцій
встановлено, що товар було прийнято позивачем на зберігання фактично згідно
складської квитанції від 17.01.2006 р. та повернуто відповідачу згідно
видаткової накладної від 23.01.2006 р., що засвідчено відповідними підписами.

Судом першої інстанції враховано,
що після укладення договору складського зберігання від 01.02.2006 р. товар на
зберігання поклажодавцем не передавався. Складських документів про передачу
товару на складське зберігання згідно згаданого договору сторонами не було
укладено. Плата за зберігання товару на складі не сплачувалась. Адреса
складського приміщення у договорі сторонами не визначена.

Приймаючи рішення місцевий
господарський суд дійшов висновків про те, що при підписанні договору
складського зберігання від 01.02.2006 р. сторонами не було дотримано письмової
форми укладення договору, зобов'язання за ним сторонами не виконувались, товар
на зберігання зберігачу згідно договору поклажодавцем не було передано, що підтверджується
відсутністю складських документів після підписання договору.

Приймаючи постанову про скасування
рішення апеляційний господарський суд дійшов протилежних висновків з посиланням
на ст. 35 ГПК України та виходячи із того, що відповідність договору
складського зберігання від 01.02.2006 р. вимогам законодавства вже було
предметом дослідження господарських судів у справі № 55/273-06 (рішення
господарського суду Харківської області від 11.12.2006 р., постанова
Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.2007 р.).

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 35
ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

При розгляді даної справи судом
апеляційної інстанцій допущена помилка у застосуванні положень статті 35 ГПК
України щодо підстав звільнення від доказування, оскільки в порушення згаданих
вимог суд неправомірно надав преюдиціального значення оціночним судженням,
зробленими судами при вирішенні іншої справи, та безпідставно ототожнив факти,
встановлені судом, з їх юридичною оцінкою.

Судом апеляційної інстанції не
враховано, що питання відповідності договору складського зберігання від
01.02.2006 р. вимогам законодавства, зокрема щодо дотримання сторонами
письмової форми, не відносилось до предмету доказування у справі № 55/273-06.

Сам факт наявності рішень
господарських судів у справі № 55/273-06 не є беззаперечною підставою для
відмови в позові у даній справі, позаяк відповідно до статті 129 Конституції
України та статті 4 ГПК України рішення суду повинно ухвалюватись виключно на
підставі закону.

В порушення ст. ст. 43, 99, 101,
104, 105 ГПК України, доводи апеляційного господарського суду, за якими він не
погодився з висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими. Скасовуючи
рішення, апеляційний господарський суд висновків місцевого господарського суду
належним чином не спростував та дійшов власних висновків, які суперечать
обставинам справи та вимогам законодавства. Здійснена апеляційним господарським
судом неналежна юридична оцінка обставин справи призвела до неналежного
з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін та неправильного застосування
матеріального закону, що регулює спірні правовідносини. Як наслідок, постанова
апеляційного господарського суду не відповідає положенням ст. 105 ГПК України
та вимогам, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про
судове рішення” від 29.12.1976 р. № 11.

Перевіривши у відповідності до ч. 2
ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла
висновків про те, що суд першої інстанції в порядку ст. ст. 43, 47,
43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування
своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізував відносини сторін.
На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом
з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний
закон, що регулює спірні правовідносини, мотивовано задоволено позов.

У зв'язку із вищевикладеним колегія
суддів вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський
суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушив і неправильно
застосував норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим
постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого
господарського суду -залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11110, 11111 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу СПД ФО ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 14.05.2007 р. у справі № 53/448-06 скасувати.

Рішення господарського суду
Харківської області від 23.03.2007 р. у даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя
О. Подоляк

С у д д і:
Н. Мележик

С. Самусенко