ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2007 р.

№ 41/206-04(42/303-03)

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянувши

касаційну скаргу
товариства з обмеженою відповідальністю “АС” (далі Товариство)

на постанову
Харківського апеляційного господарського суду

від
04.01.06

у справі
№ 41/206-04

господарського суду
Харківської області

за позовом
державної податкової інспекції у Київському районі міста Харкова (далі Інспекція)

до
Товариства,

приватного підприємства “Дон-Промтехніка” (далі Підприємство),

про
визнання угоди недійсною

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
не з'явились;

- відповідачів:
Товариства:
Виродов О.Ю. (директор; протокол зборів учасників Товариства № 1 від 20.01.00);

Підприємства:
не з'явились.

Ухвалою від 29.10.07 колегії суддів Вищого господарського суду України касаційна скарга Товариства № 04 від 24.01.06 була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 22.11.07.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 22.11.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 22.11.07 представники Інспекції та Підприємства не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Інспекції та Підприємства повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 22.11.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Товариства.

Про вказані обставини представника Товариства було повідомлено на початку судового засідання 22.11.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.11.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що у червні 2004 року

Інспекція звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства та Підприємства про визнання угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані положеннями ст. 49 Цивільного кодексу УРСР та п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”.

Рішенням від 25.12.03 господарського суду Харківської області (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги Інспекції задоволено.

Визнано недійсною угоду, укладену між Товариством та Підприємством, на підставі договору № 128 від 09.06.03.

З Товариства та Підприємства на користь державного бюджету стягнуто по 3 747,60 грн., а також по 42,50 грн. державного мита, та на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" по 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 18.02.04 Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Шевель О.В., суддів –

Твердохліба А.Ф., Погребняка В.Я.) апеляційну скаргу Товариства задоволено.

Рішення від 25.12.03 господарського суду Харківської області скасовано.

У задоволенні позовних вимог Інспекції відмовлено.

Постановою від 29.04-27.05.04 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Інспекції задоволено частково.

Рішення від 25.12.03 господарського суду Харківської області та постанову від 18.02.04 Харківського апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 24.11.05 господарського суду Харківської області (суддя Мінаєва О.М.) позовні вимоги Інспекції задоволено.

Визнано недійсною угоду, укладену між Товариством та Підприємством, на підставі договору № 128 від 09.06.03 на загальну суму 3 747,60 грн.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто все одержане по угоді, а саме 3 747,60 грн.

З Товариства в доход державного бюджету стягнуто по 3 747,60 грн.

З Підприємства на користь державного бюджету України стягнуто 85,00 грн. державного мита та на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що матеріалами справи доведено наявність у Підприємства умислу на укладення угоди з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

При винесенні вказаного рішення суд першої інстанції керувався ст. 8 Конституції України, ст.ст. 5 Цивільного кодексу України, ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 35, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою 04.01.06 Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого – Карбань І.С., суддів –Бабакової Л.М., Шутенко І.А.) апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 24.11.05 господарського суду Харківської області –без змін.

Постанова апеляційного суду винесена на підставі ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення від 24.11.05 господарського суду Харківської області та постанову від 04.01.06 Харківського апеляційного господарського суду скасувати, та залишити позов без розгляду повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 62 Конституції України, ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 34, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України.

На день розгляду справи у судовому засіданні 22.11.07 письмові відзиви на касаційну скаргу від Інспекції та Підприємства не надійшли.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника Товариства, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з визначенням термінів, що дається у ст. 3 цього Кодексу суб'єкт владних повноважень –це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.п. 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України; адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Предметом позову в даній справі є визнання угоди недійсною. Розглядаючи спір, суди переважно керувались приписами ст. 49 Цивільного кодексу УРСР.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково було розглянуто дану справу в порядку господарського судочинства після вступу в дію Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Так, із змісту ст. 4 ч. 1, ст.ст. 42, 43, 52, ст. 19 ч. 5 Господарського кодексу України вбачається, що господарські правовідносини виникають на підставі вільного волевиявлення господарюючих суб’єктів.

Підвідомчість справ господарським судам визначено ст. 12 Господарського процесуального кодексу України. За змістом ч. 1 п. 1 вказаної статті господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.90 № 509-XII (далі Закон), державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції здійснюють у межах своїх повноважень контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) а також контролюють своєчасність подання платниками податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

Перелік випадків, в яких органи державної податкової служби мають право подавати позови до суду перелічені в п. 11 ст. 10 та п. 17 ст. 11 вказаного Закону. Так, відповідно до приписів зазначених норм податкові органи мають право звертатись до суду із позовами до підприємств, установ, організацій та громадян, зокрема, про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках –коштів, одержаних без установлених законом підстав.

Отже, спір у даній справі стосується реалізації податковим органом своїх повноважень в організаційно-господарських відносинах, що встановлюються між цим органом та суб’єктами підприємницької діяльності, і пов’язані з його компетенцією щодо контролю за дотриманням останніми податкового законодавства. Зазначені контролюючі повноваження органів державної податкової служби України визначають їх статус у відносинах з підприємцями як владного суб’єкта, а останніх –як підпорядкованих суб’єктів. Відтак, вказані відносини є відносинами влади та підпорядкування (субординації) і за способом виникнення та регулятивним характером є адміністративними.

Отже, аналіз суб'єктного складу та характеру правовідносин свідчить, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою), оскільки податковий орган в даному випадку в розумінні п. 7 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень.

У відповідності з п. 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційній скарги (подання) розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

В порушення цих вимог, розглядаючи дану справу на підставі вимог Господарського процесуального кодексу України після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, місцевий та апеляційний суди помилково прийшли до висновку, що дана справа належить до господарської юрисдикції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що попередніми судовими інстанціями при винесенні рішень наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Визначивши, що спір у даній справі носить адміністративний характер, Вищий господарський суд України звертає увагу на те, що справу в порушення вимог ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України розглянуто апеляційним судом в порядку господарського судочинства після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, що унеможливлює здійснення касаційної перевірки такого судового рішення в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що Державною судовою адміністрацією України відповідно до п. 4 р. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в газеті "Урядовий кур'єр" № 74 від 25.04.07 було повідомлено про початок діяльності з 25.05.07 Харківського окружного адміністративного суду, розташованого за адресою: 61050, м.Харків, пл.Руднєва, 36.

З урахуванням наведеного, оскаржена постанова підлягає безумовному скасуванню згідно ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України господарським судом касаційної інстанції, а справа –передачі до Харківського окружного адміністративного суду для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства зі стадії прийняття позовної заяви до провадження.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “АС” № 04 від 24.01.06 задовольнити частково.

Рішення від 24.11.05 господарського суду Харківської області та постанову від 04.01.06 Харківського апеляційного господарського суду у справі № 41/206-04 господарського суду Харківської області скасувати, а справу направити до Харківського окружного адміністративного суду для розгляду справи зі стадії прийняття позовної заяви до провадження.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська