ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"01" листопада 2007 р.                                                  Справа № 18/337

За позовом Відділення Фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області

14017, м. Чернігів, вул. Комінтерну, 14

До Закритого акціонерного товариства „Кінотехпром”

14021, м. Чернігів, вул. Любецька, 66

про   стягнення 10268 грн. 23 коп.

Суддя   А.С.Сидоренко

Секретар судового засідання І.В.Морська

Представники сторін:

Від позивача: Асаулко О.О. –нач. від., дов. від 06.03.2007р. № 03-395/844

Від відповідача: Олексієнко О.П. –директор

Постанова виноситься після перерв, оголошених в судових засіданнях з 16.10.2007р. по 30.10.2007р. та з 30.10.2007р. по 01.11.2007р. на підставі ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні 01.11.2007р., на підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

СУТЬ СПОРУ:

Відділенням Фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області (далі –позивач) заявлено адміністративний позов до закритого акціонерного товариства „Кінотехпром” (далі –відповідач) про стягнення адміністративно –господарських санкцій в сумі 9845,83 грн. за недотримання у 2006 році передбаченого законодавством нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та 422,40 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно –господарських санкцій.

Відповідач позовних вимог не визнає, мотивуючі свої заперечення тим, що він в 2006 році знаходився на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності –являвся платником єдиного податку за ставкою 10 відсотків суми виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), за винятком акцизного збору, у разі включення податку на додану вартість до складу єдиного податку. Згідно п. 6 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, внесків до Фонду України соціального захисту інвалідів. На думку Відповідача, сплата адміністративно –господарських санкцій замінена сплатою єдиного податку, оскільки до Державного бюджету України перераховується 20 відсотків від сплаченої суми єдиного податку, адже в противному випадку виникає подвійна сплата коштів до Фонду соціального захисту інвалідів.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд ВСТАНОВИВ:

У відповідності зі ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХІІ (надалі –Закон № 875-ХІІ) забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Згідно форми № 10-ПІ (річна) „Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів” за 2006 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила у відповідача 24 особи. Чисельність інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону № 875-ХІІ, становила 1 особу.

Як вбачається із вищевказаного звіту в 2006 році у відповідача інваліди не працювали. Таким чином, невиконання нормативу становить 1 робоче місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Середньорічна заробітна плата штатного працівника відповідача обчислена шляхом ділення фонду оплати праці на середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу, становила в 2006 році 9845,83 грн., таким чином сума адміністративно –господарських санкцій, яку має сплатити відповідач, становить 9845,83 грн.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України (ч. 4 ст. 20 Закону № 875-ХІІ).

Відповідно до п. 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р. № 70, роботодавці сплачують суму  адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців на балансовий рахунок 3510 в установах Національного банку, відкритий в органах Державного казначейства, або на балансовий рахунок 2510 в установах комерційних банків до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Дані вимоги відповідач не виконав та адміністративно –господарські санкції в установлений строк не сплатив.

Згідно ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ порушення термінів сплати    адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, відповідачу була нарахована пеня в сумі 422,40 грн., яка на момент розгляду справи не сплачена.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Заперечення Відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи з наступного:

у відповідності зі ст. 17 Закону № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціальної захищеності інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок своїх коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інвалідам, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома.

Інваліди можуть залучатися до оплачуваних громадських робіт за їх згодою.

У відповідності з ст. 181 Закону № 875-ХІІ, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, як випливає зі змісту ч. 1 ст. 18 та ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, працевлаштуванню інвалідів передує їх звернення безпосередньо до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. На державну службу зайнятості покладені обов’язки по реєстрації бажаючих працювати інвалідів як безробітних та здійсненню пошуку підходящої роботи для них (ст. 181 Закону № 875-ХІІ).

Вищевказані положення Закону № 875-ХІІ кореспондуються з нормами ст. 19 Закону України „Про зайнятість населення” у відповідності з частиною другою якої державна служба зайнятості має право:

одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані по наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників;

розробляти і вносити на розгляд місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів відповідних рад пропозиції про встановлення для підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, квоти прийняття на роботу осіб, які потребують соціального захисту і нездатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, та направляти таких громадян для їх працевлаштування;

направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а інвалідів, крім того, - відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

Однак, направленню інваліда для працевлаштування на конкретне підприємство має передувати створення підприємством робочого місця для інваліда та інформування державної служби зайнятості про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів. Направлення інвалідів для працевлаштування на підприємство, яке не має вільних робочих місць, в тому числі пристосованих для інвалідів, позбавлене смислу.

Як вбачається із листа Чернігівського міського центру зайнятості від 10.10.2007р. № 08/3501 в 2006 році на обліку в центрі зайнятості перебувало 148 інвалідів, які виявили бажання працевлаштуватися за сприянням державної служби зайнятості. Відповідач в 2006 році не інформував міський центр зайнятості про створення або наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів, звіти форми 3-ПН з вакансіями для інвалідів не надава.

За таких обставин, слід зробити висновок про невиконання відповідачем свого обов’язку по створенню необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Посилання відповідача на обставини, викладені у його письмових запереченнях, судом відхиляються з огляду на наступне:

Дійсно, ЗАТ „Кінотехпром” в 2006 році знаходився на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності –являвся платником єдиного податку, що підтверджується копією свідоцтва про право сплати єдиного податку № 1758.

Спрощена система оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності, передбачає заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів) сплатою єдиного податку, а також застосування спрощеної форми бухгалтерського обліку та звітності (ст. 11 Закону України „Про державну підтримку малого підприємництва”).

З аналізу пунктів 1, 3 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” від 03.07.1998р. № 727/98 (далі –Указ № 727/98) можна зробити висновок, що Указ № 727/98 є спеціальним нормативним актом у сфері оподаткування, який регулює права та обов’язки платників податків щодо сплати єдиного податку.

Згідно п. 6 Указу № 727/98, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником деяких видів податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про систему оподаткування”, під податком і збором (обов'язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування.

Податки і збори (обов'язкові платежі), справляння яких не передбачено цим Законом, крім визначених Законом України „Про джерела фінансування дорожнього господарства України", сплаті не підлягають (ч. 7 ст. 1 Закону України „Про систему оподаткування”).

Внескі до Фонду України соціального захисту інвалідів також включені в перелік податків і зборів (обов'язкових платежів), визначений п. 6 Указу № 727/98, від сплати яких звільняється суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок.

Однак, кошти, які сплачуються до відділень Фонду соціального захисту інвалідів не являються внесками, в розумінні Закону України „Про систему оподаткування”, такий вид податку або збору (обов'язкового платежу) ніколи не був включений до видів податків і зборів (обов'язкових платежів), що справляються на території України, визначені Законом України „Про систему оподаткування”. В даному випадку відсутня така необхідна ознака податку і збору як обов'язковість платежу.

З моменту прийняття Закону Української РСР „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Українській РСР” і на даний час обов’язок щодо сплати коштів до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, незалежно від назви платежу (цільові кошти, штрафні санкції чи адміністративно –господарські санкції), виникає тільки у випадку недотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, як захід майнового характеру, спрямований на використання Фондом цих коштів на фінансування заходів щодо реабілітації інвалідів, надання цільових позик на створення робочих місць для інвалідів, фінансування витрат на їх професійне навчання тощо.

За таких обставин, суд доходить висновку, що Указ № 727/98, який є спеціальним нормативним актом у сфері оподаткування, не розповсюджується на спірні відносини, пов’язані з обов’язком підприємств по створенню робочих місць для інвалідів та сплатою штрафних санкцій за їх нестворення і не може звільняти від сплати адміністративно –господарських санкцій або заміняти їх сплатою єдиного податку.

Слід зауважити, що звільнення Відповідача від сплати штрафних санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів фактично звільняє підприємство від самого обов’язку створювати ці місця.

Проте, спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини –Законом України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” –не передбачено такої підстави звільнення підприємства від обов’язку створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів –як перебування ним на спрощеній системі оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону (ч. 11 ст. 19 Закону).

Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України, підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

За ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько –правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно –господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно –господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно –господарські санкції –уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування (ст. 217 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

На думку суду, адміністративно-господарські санкції та пеня, про які йде мова в Законі  № 875-ХІІ, являють собою адміністративно –господарський штраф та інші адміністративно-господарські санкції, встановлені іншим законом.

У відповідності з ст. 241 Господарського кодексу України, адміністративно –господарський штраф –це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько –правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Доказів вжиття в 2006 році будь –яких залежних від Відповідача заходів для недопущення господарського правопорушення ним надано не було. Лист на адресу Позивача від 08.06.2007р. № 51 та копія звіту форми № 3-ПН за червень 2007 року являються неналежними доказами по даній справі, оскільки не стосуються виконання Відповідачем нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2006 році.

У відповідності зі ст. 20 Закону № 875-ХІІ, спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Оскільки Відповідач добровільно визначену суму адміністративно –господарських санкцій та пені не сплатив, позивач правомірно звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 10268,23 грн.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем –фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 216 –218, 238, 239, 241 Господарського кодексу України, ст. ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, ст. ст. 71, 94, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з закритого акціонерного товариства „Кінотехпром”, м. Чернігів, вул. Любецька, 66 (р/р 1700 в Укрсиббанку, МФО 351005, код 14293201) в доход державного бюджету України (Отримувач: Державний бюджет м. Чернігова, код 22825965, рахунок 0002 в ГУДК в Чернігівській області, МФО 853592) 9845 грн. 83 коп. адміністративно –господарських санкцій та 422 грн. 40 коп. пені.

Дана постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів  оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко

Постанова складена у повному обсязі 06 листопада 2007 року.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко