СУД
РІШЕННЯ

Іменем
України

29.11.2007

Справа №2-7/13297-2007

За позовом Закритого акціонерного
товариства «Ліктрави» (10001, м. Житомир, Корольовський район, шосе Київське,
21, ідентифікаційний код 00481181)

До відповідача  Суб'єкта підприємницької
діяльностіОСОБА_1АДРЕСА_1, ідентифікаційний номерНОМЕР_1)

Про стягнення 166000,00 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача - Лісовський О. В.,
предст., дов. від 18.09.2007 р.

Від відповідача  ОСОБА_2, предст., дов. №10 від 29.11.2007 р.

Суть справи: Закрите акціонерне
товариство «Ліктрави» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовом до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення 166000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
на підставі укладеного між сторонами договору №87 від 15.05.2006 р. позивачем
був наданий СПДОСОБА_1 аванс у розмірі 70000,00 грн. для заготівлі квітів
ромашки. Проте, оскільки умови договору відповідачем виконані не були, ЗАТ
«Ліктрави» просить стягнути з СПД ОСОБА_1сплачений аванс та штраф у розмірі
96000,00 грн.

Відповідач у судове засідання
з'явився, однак відзив на позов не надав, через що суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки матеріали справи в
достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення
розгляду справи судом не вбачається.

Розгляд справи відкладався у
порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

15.05.2006 р. між Закритим
акціонерним товариством «Ліктрави» (Покупець) та Суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 (Продавець) був укладений договір №87, п. 1.1 якого
передбачено, що Продавець зобов'язується передати, а Покупець прийняти та
оплатити лікарську рослинну сировину, згідно специфікації, яка є невід'ємною
частиною цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору
сировина повинна бути поставлена на ЗАТ «Ліктрави» на протязі термінів,
вказаних в специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

П. 3.4 Договору передбачено, що ЗАТ
«Ліктрави» авансує заготівлю квітів ромашки по договору застави від 15.05.2006
р. в розмірі 32000,00 грн. Аванс повинен бути погашений не пізніше, ніж за 60
календарних днів з початку заготівлі даного виду, але в будь-якому випадку не
пізніше, ніж до 1 серпня 2006 року.

Відповідно до специфікації до
договору №87 від 15.05.2006 р. відповідач зобов'язався передати квіти ромашки у
кількості 40000,00 кг за ціною 12,00 грн. за 1 кг.

З матеріалів справи вбачається, що
на виконання умов укладеного договору позивачем був перерахований Суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_1 аванс у розмірі 70000,00 грн., про що
свідчить наявне в матеріалах справи платіжне доручення №1898 від 19.06.2006 р.
(а. с. 14).

Проте, в обумовлений договором
строк - до 01 серпня 2006 року аванс відповідачем погашений не був, що стало
підставою для звернення Закритого акціонерного товариства «Ліктрави» до суду з
позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173
Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає
між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України,
визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої
сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору
та  вимог  цього
Кодексу,  інших актів цивільного
законодавства,  а за відсутності таких
умов та вимог -  відповідно до   звичаїв
ділового  обороту  або
інших  вимог,  що
звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських
зобов'язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою
визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до
закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених
цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання,
то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193
Господарського кодексу України).

Відповідач не представив суду
доказів погашення авансу у сумі 70000,00 грн., у той час як відповідно до
приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством
для доведення такого роду фактів. Таким чином, матеріалами справи
підтверджується факт порушення відповідачем умов договору №87 від 15.05.2006
р., через що позовні вимоги Закритого акціонерного товариства «Ліктрави»
відносно стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльностіОСОБА_1заборгованості у
сумі 70000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216
Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання
шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з положеннями статті 217 ГК
України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у
сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 230
Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою
ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами,
якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В п. 7.1 Договору сторони
передбачили, що у випадку, якщо Продавець не може виконати постачання  окремих видів ліксировини у повному обсязі
згідно специфікації до договору, він зобов'язується у місячний термін з початку
заготівлі цих видів сповістити Покупця про неможливість виконання своїх
зобов'язань, а в разі невиконання цієї вимоги Продавець сплачує штраф 20% від
суми, на яку недопоставлена сировина.

Відповідач, всупереч вимогам статей
33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не надав суду доказів
направлення позивачу письмового повідомлення про неможливість виконання ним
свого обов'язку, через що вимоги ЗАТ «Ліктрави» про стягнення з СПД ОСОБА_1
штрафу у розмірі 96000,00 грн. є правомірними.

Проте, ч. 2 ст. 233 Господарського
кодексу України передбачено, що якщо порушення зобов'язання не завдало збитків
іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів
боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду встановлено
пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України,
якою передбачено, що  господарський суд,
приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Судом встановлено, що порушення
відповідачем обов'язку по заготівці та передачі лікарської сировини не не
завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Іншого, всупереч
вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суду не доведено.
Крім того, суд звертає увагу на те, що сума заявленого позивачем до
відшкодування штрафу значно перебільшує суму перерахованого авансу. За таких
обставин суд вважає за доцільне зменшити розмір штрафу на 50% та стягнути з СПД
ОСОБА_1 48000,00 грн. штрафу.

Згідно з п. 6.3 Роз'яснень Вищого
арбітражного суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу України» №02-5/78 від 04.03.1998 р., з
наступними змінами та доповненнями, у разі, коли господарський суд на підставі
пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати
позивача, пов'язані зі сплатою державного мита, відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій позивачем. Таким чином, суми понесених
відповідачем судових витрат підлягають стягненню з СПД ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь
Закритого акціонерного товариства «Ліктрави» (10001, м. Житомир, Корольовський
район, шосе Київське, 21, ідентифікаційний код 00481181) заборгованість у
розмірі 70000,00 грн., штраф у сумі 48000,00 грн., 1660,00 грн. державного мита
та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.
Видати наказ після набрання
судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний
І.І.