ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2007 р.
№ 1/172

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого
Волковицької Н.О.,
Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача
Хомяков С.М. –дов. Від 15.01.2007

відповідача
не з’явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітел”

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2007

у справі
№ 1/172

господарського суду
Донецької області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Союз-Віктан Трейд”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітел”

про
стягнення 68 141, 38 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Союз-Віктан Трейд” звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю “Вітел”  про стягнення 68 141, 38 грн., в тому числі 65 567, 64 грн. основного боргу з врахуванням 131, 13 грн. інфляційних витрат, 366, 46 грн. відсотків річних та 2 076, 60 грн. пені на підставі статей 526, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, вказавши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов’язання за укладеним договором.

Рішенням господарського суду Донецької області від 23.07.2007             (суддя Азарова З.П.) задоволено позовні вимоги, щодо стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю “Вітел” на користь товариства з обмеженою відповідальністю “Союз-Віктан Трейд” заборгованості в сумі 65 567, 64 грн., пені в сумі  2076, 60 грн., річних в сумі 366, 46 грн., інфляційних витрат в сумі 131, 13 грн., судових витрат 681, 42 грн. - державного мита, 118, 00 грн. –витрат зі сплати інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2007 (судді: Скакун О.А. - головуючий, Колядко Т.М., Мирошниченко С.В.)  рішення господарського суду Донецької області від 23.07.2007 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані встановленими обставинами справи щодо виконання позивачем зобов’язань з поставки товару за договором та відповідним порушенням грошових зобов’язань відповідачем, наслідками невиконання грошового зобов’язання згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з судовими рішеннями попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та рішення місцевого суду і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в  повному обсязі.

При цьому скаржник посилається на неправильне застосування апеляційного господарського судом при ухваленні оскаржуваної постанови норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що полягає, зокрема, у тому що відповідач взагалі не одержував товар по накладній вказаній позивачем та невідповідності спірної накладної та довіреності на отримання товару вимогам чинного законодавства. Крім того, в порушення статті 64 Господарського процесуального кодексу України, відповідача не повідомлено належним чином про час і місце судового засідання.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу послався на те що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню у  зв’язку з її необґрунтованістю та  відсутністю процесуальних підстав для перегляду судових рішень в касаційному порядку,  відповідності висновків апеляційної інстанції чинному законодавству.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є виникнення у відповідача грошових зобов’язань перед позивачем за договором поставки.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

За статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є  правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші  тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Загальні умови виконання зобов’язань визначені нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона –постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні –покупцеві товар, а покупець зобов’язується прийняти цей товар та сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому в силу вимог статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з предмету спору, на позивача та відповідача покладається обов’язок доведення виконання ними договірних зобов’язань у порядок та спосіб, обумовлений договором.

Як встановлено господарськими судами, товариство з обмеженою відповідальністю “Вітел” та товариство з обмеженою відповідальністю “Союз-Віктан Трейд” 24.10.2005 уклали договір поставки № 226/0473-05-62/а з протоколом розбіжностей, відповідно до умов якого постачальник зобов’язався поставити покупцю товар, а покупець прийняти та оплатити його.

Господарськими судами також встановлено, що свої зобов’язання за договором позивач виконав у повному обсязі, за період  з жовтня-березень 2007 року  були поставлені горілчані вироби на загальну суму 786 грн. 856 грн. 41 коп., про що свідчать товарні накладні. Всупереч умовам договору відповідач за поставлений товар розрахувався не у повному обсязі, здійснив часткову оплату. Таким чином,  заборгованість відповідача  склала 65 567 грн. 64 коп.

Відповідно до умов п.2.4 договору, відповідач зобов’язався здійснювати оплату за товар не пізніше 7 календарних днів з дати  його отримання (дати складання накладної).

Пунктом 3.3 договору сторони передбачили, що у разі недодержання строків оплати поставленої  продукції відповідач сплачує  пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у той період, від вартості неоплаченої продукції за кожний день прострочення.

Статтею  625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції за весь час прострочення,  а також три проценти річних  від  простроченої  суми,  якщо  інший  розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем прийнятих на себе договірних зобов’язань щодо оплати вказаної суми, господарськими судами обґрунтовано стягнуто борг в примусовому порядку та правомірно застосовано наслідки, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України з урахуванням приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки апеляційної інстанції щодо підстав виникнення у відповідача грошових зобов’язань, ступеню виконання зобов’язання та наслідків його порушення.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач також стверджує про те, що Донецький апеляційний господарський суд розглянув справу за відсутності представника відповідача, не повідомленого належним чином про час та місце судового засідання, а тому позбавило підприємство право на захист гарантований чинним законодавством України.

Однак, твердження відповідача про неналежне його повідомлення про час та місце розгляду справи спростовується наявними у справі доказами,  зокрема ухвалою від 14.08.2007 про порушення апеляційного провадження Донецького апеляційного господарського суду, яка відправлена сторонам 16.08.2007, згідно штемпеля суду на зворотній стороні та поштового повідомлення від 20.08.2007 про вручення представнику відповідача відповідного поштового відправлення.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, розглядаючи справу у повному обсязі, апеляційний господарський суд повно з’ясував обставини, які мали значення для її правильного розгляду та правильно застосував норми матеріального та процесуального права; розглянув та обґрунтовано відхилив доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням статті 105 Господарського процесуального кодексу України  та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями; підстав для її скасування з наведених у касаційній скарзі мотивів судова колегія не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею  11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Вітел” залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2007 у справі № 1/172  господарського суду Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 23.07.2007 залишити без змін.

Головуючий                                                                                     Т. Дроботова

Судді:                                                                                          Н. Волковицька

Л. Рогач