ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2007 р.
№ 12/18-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. –головуючого
Волковицької Н.О.
Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача
Анісімової Я.В. дов. від 03.02.06 р.

відповідача
не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Дніпропетровської міської ради

на постанову
від 18.06.2007 року Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі
№ 12/18-07 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом
Закритого акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К."

до
1). Дніпропетровської міської ради
2). Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області

про
стягнення 3987,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2007 року Закрите акціонерне товариство "Кондитерська фабрика А.В.К." звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення 3987,40 грн. з Дніпропетровської міської ради та управління Державного казначейства України у Дніпропетровської області, що були перераховані в якості орендної плати за грудень 2003 року платіжним дорученням №13834 від 13.01.2004 року у розмірі 12696, 00 грн. замість 8708,60 грн. Вимоги обґрунтовані посиланням на статті 526, 1212 Цивільного кодексу України.

Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області позов не визнало, посилаючись на те, що необхідні документи для повернення коштів в управління не надходили. Крім того, повернення здійснюється з того бюджету, до якого було зараховано платіж.

Дніпропетровська міська рада позов не визнала, вказавши на те, що позивачем порушено загальний строк позовної давності-3 роки. Крім того, в платіжному документі позивач не посилався на договір оренди, згідно якого проводилась оплата.

01.03.2007 року позивач уточнив підстави позову, вказавши, що переплата виникла по оплаті за користування земельною ділянкою з 16.03.2004 року, а не з 08.10.2003 року.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2007 року управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області замінено на належного відповідача Головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області.

З Державного бюджету України (через головне управління Державного казначейства у Дніпропетровській області) стягнуто на користь Закритого акціонерного товариства "Кондитерська фабрика А.В.К." 3790,78 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем в 2003 році за оренду земельних ділянок за договорами оренди №164 від 02.06.2000року, №166 від 2.06.2000 року, №167 від 2.06.2000року, №1584 від 27.12.2001 року сплачено 108504 грн., у тому числі платіжними дорученнями №13834 від 13.01.2004 року було надлишково сплачено 3790,78 грн.

За апеляційними скаргами Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області та Дніпропетровської міської ради Дніпропетровський апеляційний господарський суд постановою від 18.06.2007 року рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2007 року змінив, стягнувши з місцевого бюджету Дніпропетровської міської ради (через Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області) на користь позивача помилково перераховані кошти у сумі 3790, 78 грн.

Дніпропетровська міська рада звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та постанову апеляційного господарського суду у справі, посилаючись на несплату орендної плати позивачем за договором №163, що підтверджується листом ДПА у м. Дніпропетровську вих. №13581/10/08-03/2-12 від 03.05.2007 року. Заявник вважає висновки судів щодо безпідставного набуття майна в порядку частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України не обґрунтованими та незаконними.

Заслухавши суддю –доповідача та пояснення у судовому засіданні представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення господарськими  судами попередніх інстанцій колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій між Дніпропетровською міської радою та Закритим акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." було укладено договори оренди земельних ділянок:

- договір оренди земельної ділянки №163 від 02.06.2000 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юрія Савченко, 79;

- договір оренди земельної ділянки  № 164 від 02.06.2000 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, 1;

- договір оренди земельної ділянки № 165 від 02.06.2000 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, 34а;

- договір оренди земельної ділянки № 166 від 02.06.2000 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 11;

- договір оренди земельної ділянки № 167 від 02.06.2000 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 7в;

- договір оренди земельної ділянки № 1584 від 27.12.2001 року, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Журналістів, 11-Г.

Судами також було встановлено, що за грудень 2004 року за договорами оренди №№164, 165, 166, 167, 1584 позивачем за платіжним дорученням №13934 від 13.01.2004 року сплачено 12696, 00 грн., замість 8708, 60 грн.

Крім того, господарським судом першої інстанції встановлено, що згідно  рішення Дніпропетровської міської ради від 06.11.2002 року №289/4 рішення виконкому міської ради від 19.11.1998 року № 2195 "Про надання земельної ділянки по вул. Юрія Савченко, 79 у тимчасове користування АТЗТ "Дніпропетровська кондитерська фабрика" по фактичному розміщенню складу" і договір оренди земельної ділянки від 02.06.2000 року № 163 визнані такими, що втратили чинність, а право на землю АТЗТ "Дніпропетровська кондитерська фабрика" таким, що припинилося.

Таким чином суд дійшов висновку, що договір оренди земельної ділянки по вул. Ю. Савченка, 79 від 02.06.2000 року №163 втратив чинність з 06.11.2002 року.

Договір оренди земельної ділянки від 02.06.2000 року №165 по вул. Косіора втратив чинність з 18.06.2003 року, що підтверджується рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.06.2003 року №216/10  "Про втрату чинності рішенням виконкому міської ради від 18.04.2000 року №855 "Про надання "Дніпропетровська кондитерська фабрика" земельної ділянки по вул. вул. Косіора (Індустріальний район) у довгострокову оренду для проектування та улаштування торгівельного кіоску". Пунктом 1 цього рішення вказану земельну ділянку вилучено у позивача та зараховано до земель міста.

За останнім договором наявна заборгованість по орендній платі за землю у розмірі 196,62 грн., яка визнана відповідачем.

Відмовляючи у позові господарський суд зазначив, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували дію договору оренди № 163 від 02.06.2000 року та доказів фактичного користування позивачем земельною ділянкою за цим договором  у спірний період, а отже –правомірність нарахування орендної плати, посилаючись на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України

При цьому апеляційний суд переглядаючи справу в апеляційному порядку та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення помилково перерахованих коштів в сумі 3790,8 грн. зазначив, що в порушення умов договорів оренди позивачу нараховувався земельний податок, а не орендна  плата, встановлена сторонами у договорах.

Касаційна інстанція не може погодитись з таким висновком з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи спір стосується безпідставно набутих коштів.

Відповідно статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже суттєвим у вирішенні спорів про повернення безпідставно набутого майна є саме наявність чи відсутність підстав для набуття певного майна відповідачем або набуття майна з підстав, які згодом відпали.

Відповідно статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судами при розгляді справи встановлено, що правовідносини сторін у даній справі виникли з договорів оренди земельних ділянок.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Зміна або розірвання договору, відповідно до статті 651 цього Кодексу, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте господарські суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на зазначені приписи діючого законодавства, не дослідили підстави виникнення правовідносин щодо оренди та сплати орендної плати, а відповідно і припинення правовідносин.

Статтею 31 Закону України "Про оренду землі", яка регламентує порядок припинення договору землі, передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Отже для вирішення питання по суті даного спору судам необхідно встановити, чи є спірні договори оренди, на які посилаються суди в рішенні та постанові, підставою перерахування спірної суми орендної плати, для чого необхідно дослідити самі договори, надати їм належну правову оцінку, перевірити розрахунки орендної плати, первинні документи про перерахування орендної плати, або встановити підстави, які згодом відпали, для чого також необхідно встановити ці підстави та яким чином вони згодом відпали, а встановленому надати оцінку.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Прийняті судові рішення цим вимогам не відповідають, а касаційна інстанція не має права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи постанові господарського суду, чи відхилені ними, у зв'язку з чим рішення та постанова підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду Дніпропетровської області необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від  16.03.2007 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.06.2007 року у справі № 12/18-07 господарського суду Дніпропетровської області скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                  Т. Дроботова

С у д д і          Н. Волковицька

Л. Рогач