ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 5/106-14/16-2/30

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:                              Плюшка І.А.

суддів:                                                Самусенко С.С., Дунаєвська Н.Г.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу           Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

на рішення           господарського суду Івано-Франківської області від 15.05.2007р.

та постанову          Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2007р.

у справі                                                    № 5/106-14/16-2/30

за позовом           Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

до          Відкритого акціонерного товариства “Івано-Франківськгаз”

про           про стягнення 7 456 017грн. 18 коп.

за участю представників:

-          позивача –Онищенко І.П. (дов. від 29.12.2006р.);

-          відповідача – Олексин Л.П. (дов. від 03.01.2007р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 15.05.2007 р. у справі №  5/106-14/16-2/30 (суддя Круглова О.М.) частково задоволено первісний позов Дочірньої компанії  “Газ України" НАК “Нафтогаз України”   до   Відкритого   акціонерного   товариства   “Івано-Франківськгаз” і стягнено з останнього 5263555,02 грн. основного боргу,  1181724,90  грн.  інфляційних втрат,  349173,71  грн.  -  3% річних,  29475,90 грн. пені,  368448,85 грн. штрафу,  25500 грн. в повернення  витрат  по  сплаті  державного мита  та  118,00  грн.  в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.  В  решті  позовних  вимог  відмовлено.  Також  частково задоволено зустрічний позов та визнано недійсним п. 6.4 договору № 06/03-3057 від 24.12.2003 року, а в решті позову відмовлено.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.05.2007 р. у справі №5/106-14/16-2/30 залишене без змін постановою апеляційного суду Львівської області мотивовано тим, що ВАТ “Івано-Франківськгаз” не належним чином виконував умов договору на постачання природного газу № 06/03-3057  від 24.12.2003 року, зі змінами до нього від 15.03.2004р., від 17.05.2004р., 01.11.2004р.   щодо оплати поставленного йому природного газу.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ДК “Газ України” просить скасувати рішення господарського  суду  Івано-Франківської області від 15 травня 2007 року  у справі № 5/106-14/16-2/30 в частині відмови у задоволенні пені і частині визнання недійсним п. 6.4 Договору та часткового задоволення зустрічного позову і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” задовольнити, мотивуючи скаргу невірним застосуванням  судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Колегією суддів Вищого господарського суду України з’ясовано і як вбачається із матеріалів справи, що 3 березня 2006 року між ДК “Газ України” НАК  “Нафтогаз  України”  та  ВАТ “Івано-Франківськгаз”  був укладений договір № 06/03-3057 на постачання природного газу від 24.12.2003 року.

Згідно даного договору позивачем за первісним позовом  на виконання  умов  Договору  було  поставлено  відповідачу  протягом січня-грудня 2004  року природний  газ в обсязі  589240,038  тис. куб. м.  на  загальну  суму  61610035,69  грн.,  що  підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі природного газу.

Відповідач  свої  зобов'язання  по  оплаті  отриманого  від Позивача природного газу виконав частково сплативши 56346480,67грн., що  підтверджується матеріалами справи, та не заперечується самим Відповідачем.

Згідно  ст.  629  ЦК  України  договір  є  обов'язковим  до виконання  сторонами.  Закінчення  строку  договору  не  звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Господарський суд дійшов вірного висновку, що постанова Кабінету Міністрів України і Національного банку України від 13.11.98р. № 1785 “Про вдосконалення розрахунків за спожитий газ” та постанова Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 12.07.2000р. № 759 “Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств” визначають тільки послідовність дій осіб при надходженні коштів на рахунок і не впливають на домовленість сторін щодо строків розрахунків за прийнятий природний газ та не припиняє зобов’язання ВАТ “Івано-Франківськгаз”  щодо його оплати.

Отже господарськими судами першої та апеляційної інстанцій вірно встановлено, що за таких обставин вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню в частині стягнення суми основного боргу з нарахуванням інфляційних збитків та 3% річних за весь період прострочки оплати.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій вірно встановлено і як вбачається із матеріалів справи, що норми ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України передбачають свободу договору, тобто сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства і на власний розсуд визначили його конкретні умови, які не повинні суперечити імперативним нормам актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу,  інших  актів  цивільного  законодавства,  а  за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 цього  ж  Кодексу,  Одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння  зміна  його  умов  не  допускається,  якщо  інше  не встановлено  договором  або  законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені господарськими судами першої та апеляційної інстанції чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегією суддів було відзначено, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам  справи,  нормам  матеріального  і  процесуального  права,  є законними та обґрунтованими.

Твердження скаржника про порушення норм матеріального та процесуального права при прийнятті судових рішень не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вище викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111, Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від  04.07.2007р.  у справі  № 5/106-14/16-2/30 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                                        І. Плюшко

С. Самусенко

Н. Дунаєвська