ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"04" грудня 2007 р.                                                  Справа № 17/354

м. Чернігів                                                                                             «04 »грудня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання:  Чепурна О.В.

Представника позивача:  Любченко О.В. –начальник відділу, дов.№1422/07  від 07.05.2007р.;

Максак Т.Л. –головний спеціаліст-юрисконсульт, дов.№1510/07  від 15.05.07р.;

Представника відповідача: Пилипенко І.С. – провід. спеціаліст-юрисконсульт, дов.№1-08/352 від 19.02.07р.

матеріали справи №17/354

За ПОЗОВОМ: Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі
14020,  м. Чернігів, вул. Шевченка, 162
До ВІДПОВІДАЧА: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігові
14000,  м. Чернігів, вул. Шевченка, 5
Про стягнення 1234,19 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівському районі заявлено позов до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігові про стягнення витрат за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, суму витрат на виплату пенсій за період з 01.03.07р. по 31.10.07р. у розмірі 1234 грн. 19 коп. за пенсійними справами Ребенка Миколи Овсійовича Івановича №100884 та Хорта Юрія Івановича  №121947.

В судовому засіданні 04.12.07р. представником Позивача надано заяву Позивача №4061/06-07 від 03.12.07р. про зменшення позовних вимог в зв`язку з помилковим включенням до суми боргу суми 154,29 грн. за березень місяць 2007 року, яка згідно пояснень представника Позивача вже стягнута судом. Згідно даної заяви Позивач остаточно просить стягнути з Відповідача 1079,99 грн.

Відповідач надав відзив на позов, яким позов не визнав, посилаючись на те, що ні національне законодавство України про соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, ні Угода між державами –учасниками СНД про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням чи іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ними трудових обов’язків не покладають на Фонд обов’язку здійснювати виплати потерпілим, які отримали ушкодження здоров’я за межами України і переїхали до неї на постійне місце проживання. Тим більше, що ці особи не були застраховані в Україні і за них не сплачувалися до Фонду страхові внески.

Заслухавши  представників Позивача та Відповідача, дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ :

Враховуючи, що зменшення позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси і є правом Позивача, передбаченим ст.51 Кодексу адміністративного судочинства України , суд приймає заяву про зменшення позовних вимог.

Згідно ст.10 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.91р. N1788-XII:

“Пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.”

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.8 цього Закону:

“Виплата пенсій здійснюється з коштів Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов'язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.”

Згідно ст.81 даного Закону:

“Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.”

З наведених статей Закону України „Про пенсійне забезпечення” вбачається, що пенсійне забезпечення громадян, призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України з виплатою пенсій за рахунок його коштів.

З набранням чинності з 01.04.2001р. Закону України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23.09.1999р. № 1105-ХІV (надалі –Закон № 1105), згідно ст.ст.21 та 28 цього Закону, обов’язок у разі настання страхового випадку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження здоров’я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання чи пенсію у зв’язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (надалі –Фонд соціального страхування від нещасних випадків).

У відповідності з абз. 2 п. 5 ст. 24 Закону № 1105, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат.

Тобто, при понесенні Пенсійним фондом України витрат, у зв’язку із виплатою пенсій, призначених на підставі ст. 26 Закону України „Про пенсійне забезпечення”, вони підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Положення абз. 2 п. 5 ст. 24 Закону № 1105 кореспондується з положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України „Про страхові тарифи на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ, якими встановлено, що потерпілі, документи яких не передані до Фонду соціального страхування від нещасних випадків, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом соціального страхування від нещасних випадків в подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

Відповідно до Законів України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, „Про страхові тарифи на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, „Про пенсійне забезпечення”, спільною постановою Правління Пенсійного фонду України та Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003р. № 5-4/4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.05.2003р. за № 376/7697 було затверджено Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов’язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та в зв’язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (надалі –Порядок).

Цей Порядок визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій, які призначені застрахованим особам, у тому числі добровільно застрахованим, та потерпілим особам, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків.

Відшкодуванню підлягають суми, що виплачуються відповідно до Законів України "Про пенсійне забезпечення", "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та інших нормативно-правових актів, зокрема:

·          сума основного розміру пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

·          сума витрат Пенсійного фонду з виплати і доставки вищезазначених пенсій.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що органи Пенсійного фонду щомісяця,  до 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі списку осіб, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, та списку померлих осіб і осіб, знятих з обліку з інших причин, які отримували пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, проводять з відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в районах та містах обласного значення звірку витрат за особовими справами потерпілих, складають акт щомісячної звірки витрат за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності … та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають його відповідно головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які узагальнюють і узгоджують довідку про відшкодування відповідних витрат та до 20 числа місяця, наступного за звітним, подають її до Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків (пункт 6). Зазначена довідка є підставою для перерахування Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідних коштів Пенсійному фонду України до 25 числа місяця, наступного за звітним (пункт 7).

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем виплачена громадянам Ребенку Миколі Овсійовичу та Хорту Юрію Івановичу пенсія по інвалідності, як потерпілим внаслідок нещасного випадку на виробництві, за період з 01.04.07р. по 31.10.07р. у розмірі 1079 грн. 99 коп. за пенсійними справами №100884 та №121947.

В порушення вимог законодавства, суму витрат Позивача на виплату вищевказаним особам пенсії Відповідач відмовився прийняти до заліку та включити в акт щомісячної звірки витрат за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Свою відмову Відповідач мотивує тим, що нещасні випадки на виробництві з вищевказаними особами сталися під час їх роботи на підприємствах Росії та Казахстану. Ці особи не були застраховані в Україні і за них не сплачувалися до Фонду страхові внески. Угодою між державами –учасниками СНД про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням чи іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ними трудових обов’язків встановлено, що відшкодування шкоди, завданої працівнику внаслідок трудового каліцтва, іншого ушкодження здоров’я, смерті проводиться роботодавцем сторони, законодавство якої розповсюджувалось на працівника в момент отримання каліцтва, іншого ушкодження здоров’я, смерті. Роботодавець, відповідальний за заподіяння шкоди, проводить її відшкодування у відповідності зі своїм національним законодавством.

Заперечення Відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи з наступного.

Факти нещасних випадків на виробництві підтверджуються актами за формою Н-1, витягами із актів огляду у МСЕК.

З акту за формою Н-1 вбачається, що нещасний випадок з Ребенком М.О. стався 09.01.1964р. на підприємстві Чистопільська автобаза №18, яке знаходилося у с.Чистопілля, яке тепер є територією Казахстану.

З акту №7 за формою Н-1 вбачається, що нещасний випадок з Хортом Ю.І. стався 17.08.1990р. у Підрозділі К-231/2-5 МВС СРСР Управління Спецліс, який знаходився у с.Комендантське Кіровської області, яка тепер є територією Росії.

Таким чином, нещасні випадки сталися з потерпілими під час їх роботи на підприємствах колишнього СРСР.

Згідно ч.2 ст.2 Закону № 1105, особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Статтею 27 Закону України „Про пенсійне забезпечення” встановлено, що громадянам України –переселенцям з інших держав, які не працювали в Україні, пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання призначаються: незалежно від стажу роботи.

Позивач, призначивши громадянам Ребенку М.О. та Хоту Ю.І. пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва, тим самим визнав їх право на отримання даного виду пенсії.

Оскільки предметом спору по даній справі являється право Позивача на відшкодування понесених ним витрат, а не право вищевказаних громадян на пенсію по інвалідності, посилання Відповідача на те, що ці особи не були застраховані в Україні і за них не сплачувалися до Фонду страхові внески є недоречним.

Що стосується Угоди між державами –учасниками СНД про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням чи іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ними трудових обов’язків (яка розповсюджується в тому числі і на підприємства, установи, організації колишнього СРСР), суд вважає за необхідне зазначити, що дана Угода була укладена 09.09.1994р. та набрала чинності для України з 06.10.1995р., тобто до прийняття Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування та Закону № 1105.

Дійсно, відповідно до ст. 2 цієї Угоди відшкодування шкоди, завданої працівнику внаслідок трудового каліцтва, іншого ушкодження здоров’я, смерті проводиться роботодавцем сторони, законодавство якої розповсюджувалось на працівника в момент отримання каліцтва, іншого ушкодження здоров’я, смерті. Роботодавець, відповідальний за заподіяння шкоди, проводить її відшкодування у відповідності зі своїм національним законодавством.

Однак, із змісту Угоди неможливо встановити що саме мається на увазі під поняттям „відшкодування шкоди”.

У відповідності зі ст. 456 Цивільного кодексу УРСР (який був чинний на момент укладення Угоди), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Таке ж положення міститься і у ч.1 ст.1195 Цивільного кодексу України: «Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно –курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що положення Угоди між державами –учасниками СНД про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням чи іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ними трудових обов’язків, не розповсюджуються на пенсійні правовідносини.

Натомість, для України діє міжурядова Угода про гарантії прав громадян держав –учасників СНД в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., яка розповсюджується на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть встановлені законодавством держав –учасників Угоди.

Статтею 1 Угоди встановлено, що пенсійне забезпечення громадян держав –учасників даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Всі витрати, пов’язані із здійсненням пенсійного забезпечення по даній Угоді, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами (ст. 3 Угоди).

Угода про гарантії прав громадян держав –учасників СНД в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. набрала чинності з моменту її підписання.

Згідно ст. 11 Закону України „Про міжнародні договори України” від 22.12.2003р. № 3767-ХІІ, у разі, коли міжнародний договір набирає чинності з моменту його підписання, згода на обов'язковий характер його положень висловлюється у формі підписання міжнародного договору уповноваженою на те особою відповідно до статті 5 цього Закону.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 34 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, Пенсійний фонд України та Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнені від сплати державного мита.

Керуючись ст.ст.71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігові на користь Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі суму витрат на виплату пенсій за період з 01.04.07р. по 31.10.07р. у розмірі 1079 грн. 99 коп. за пенсійними справами Ребенка Миколи Овсійовича Івановича №100884 та Хорта Юрія Івановича  №121947.

3. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного  суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

4. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

5. Дана Постанова після набрання законної сили,  є обов'язковою для осіб,  які беруть  участь  у  справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,  в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя                                                                                          І.В. Кушнір