ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

25.10.07                                                                                           Справа№ 28/261А

11 год 40 хв

За позовом: Державної податкової інспекції у  Франківському районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансліс”, м. Львів

до відповідача 2: Приватного підприємства  „Галпостачпром”, м. Львів

до відповідача 3: Приватного підприємства  „Делія”, м. Київ

до відповідача 4: Малого приватного підприємства  „Ліс-Сервіс”, м. Луганськ

до відповідача 5: Товариства з обмеженою відповідальністю „Ірматрек”, м. Київ

про визнання недійсним господарського зобов”язання

Суддя   Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін:

Від позивача: Сивак В.М. - головний державний податковий інспектор

Від відповідача 1: Босак О.Є. –представник

Від відповідача 2: не з”явився

Від відповідача 3: не з”явився

Від відповідача 4: не з”явився

Від відповідача 5: не з”явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Франківському районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Трансліс”, до Приватного підприємства „Галпостачпром”, до Приватного підприємства „Делія”, до Малого приватного підприємства „Ліс-Сервіс” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ірматрек” про встановлення (підтвердження) недійсності господарських зобов”язань, визнання недійсним господарського зобов”язання між ТзОВ „Трансліс” та ПП „Галпостачпром” на суму 417 804,00 грн., яке виникло на підставі усної угоди, як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків, як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони (ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”) до господарських зобов”язань, які виникли між ПП „Галпостачпром” та ПП „Делія”, між ПП „Галпостачпром” та МПП „Ліс-Сервіс”, ПП „Галпостачпром” та ТзОВ „Ірматрек”, та відповідно між ТзОВ „Трансліс” та ПП „Галпостачпром”.

Хід розгляду справи наведений у відповідних ухвалах суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та уточненні до позовної заяви від 11.10.2007 року, позивач просить: встановити (підтвердити) недійсність господарських зобов”язань між ПП „Галпостачпром” та ПП „Делія”, між ПП „Галпостачпром” та ПП „Ліс-Сервіс”, між  ПП „Галпостачпром” та ТзОВ „Ірматрек” у зв”язку з їх нікчемністю; визнати недійсним господарське зобов”язання між ТзОВ „Трансліс” та ПП „Галпостачпром” на суму 417 804,00 грн., яке виникло на підставі усної угоди як таке, що вчинено з метою, яка  завідомо суперечить інтересам держави; застосувати наслідки, які передбачені ст.208 Господарського кодексу України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони (ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”) до господарських зобов”язань, які виникли між ПП „Галпостачпром” та ПП „Делія”, між ПП „Галпостачпром” та ПП „Ліс-Сервіс”, між  ПП „Галпостачпром” та ТзОВ „Ірматрек”, та відповідно між ПП „Галпостачпром” та ТзОВ „Трансліс”, а саме зобов”язати: ПП „Делія” повернути грошову суму, яка була оплачена ПП „Галпостачпром” за придбаний товар, що згодом був реалізований  ТзОВ „Трансліс”; ПП „Ліс-Сервіс” повернути  грошову суму, яка була оплачена ПП „Галпостачпром” за придбаний товар, що згодом  був реалізований  ТзОВ „Трансліс”; ПП „Ірматрек” повернути  грошову суму, яка була оплачена ПП „Галпостачпром” за придбаний товар, що згодом був реалізований ТзОВ „Трансліс”; ПП „Галпостачпром” повернути грошову суму в розмірі 417 804,00 грн. ТзОВ „Трансліс”, та стягнути з ТзОВ „Трансліс” в доход держави 417 804,00 грн.(сума еквівалентна вартості придбаних у ПП „Галпостачпром” товарів); вирішити в порядку ст.216 ЦК України питання відшкодування ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек” збитків ТзОВ „Трансліс” у зв’язку із вчиненням недійсних правочинів.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву, відповідач 1 просить відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначає, що податковим органом не доведено, в чому саме полягають навмисні дії відповідача 1 відносно ухилення від сплати податків або інших дій, що суперечать інтересам держави та суспільства. Відповідач 1 зазначив, що між постачальником (ПП „Галпостачпром”) та покупцем (ТзОВ “Трансліс”) було укладено договір на постачання продукції –дошки необрізної. Продавцем (ПП „Галпостачпром”) було передано покупцю (ТзОВ “Трансліс”) зазначено продукцію на суму 417 804,00 грн. та виписано податкові накладні на загальну суму 417 804,00 грн. в т.ч. ПДВ 69 634,00 грн. ТзОВ “Трансліс” здійснено оплату вартості отриманого товару шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок ПП „Галпостачпром”. Таким чином, зазначає відповідач 1, в силу норм п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, наявність у ТзОВ „Трансліс” податкових накладних було підставою для включення до податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість. Крім цього, враховуючи закріплений в ст. 61 Конституції України індивідуальний характер юридичної відповідальності, відповідач 1 вважає неправомірним покладати негативні наслідки діяльності третіх осіб на ТзОВ „Трансліс”, в діях якого відсутні будь-які ознаки порушення податкового законодавства.

Відповідач 2-5 явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, вимог ухвал суду не виконали, позовних вимог по суті не оспорили.

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (доповнення до акту перевірки, податкові накладні, платіжні доручення, повідомлення, видаткові накладні та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року №2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

ПП „Галпостачпром” здійснювало поставку ТзОВ “Трансліс” дошки необрізної. ПП „Галпостачпром” поставило ТзОВ “Трансліс” товарно-матеріальні цінності та виписало податкові накладні ТзОВ “Трансліс” № НН-2-04015 від 04.02.2004 року на суму 35 076,00 грн. в т.ч. ПДВ 5 846,00 грн., № НН-2-05009 від 05.02.2004 року на суму 47 760,00 грн. в т.ч. ПДВ 7 960,00 грн., № НН-12-1619 від 16.12.2003 року на суму 35 076,00 грн. в т.ч. ПДВ 5 846,00 грн., № НН-12-1706 від 17.12.2003 року на суму 41 112,00 грн. в т.ч. ПДВ 6 852,00 грн., № 4-20000018 від 20.04.2004 року на суму 48 000,00 грн. в т.ч. ПДВ 8 000,00 грн., № 4-22000009 від 22.04.2004 року на суму 21 060,00 грн. в т.ч. ПДВ 3 510,00 грн., № 3-03000007 від 03.03.2004 року на суму 39 120,00 грн. в т.ч. ПДВ 6 520,00 грн., № 3-10000016 від 10.03.2004 року на суму 53 820,00 грн. в т.ч. ПДВ 8 970,00 грн, № 4-02000019 від 02.04.2004 року на суму 49 500,00 грн. в т.ч. ПДВ 8 250,00 грн., № НН-1-09010 від 09.01.2004 року на суму 47 280,00 грн. в т.ч. ПДВ 7 880,00грн. на загальну суму 417 804,00 грн. в т.ч. ПДВ 69 634,00 грн.

Розрахунки між ПП „Галпостачпром” та ТзОВ “Трансліс” проводились у безготівковій формі. В рахунок оплати за одержаний товар ТзОВ “Трансліс” перерахувало на рахунок „Галпостачпром” кошти в загальній сумі 417 804,00 грн., в тому числі ПДВ 69 634,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

В позовній заяві позивач зазначає, що суми податку на додану вартість (по зазначених вище податкових накладних) включено ТзОВ “Трансліс” до складу податкового кредиту та задекларовано в якості бюджетного відшкодування. Також позивач зазначає, що ПП „Галпостачпром” було посередником реалізованої продукції, постачальниками реалізованої продукції для ПП „Галпостачпром” були ПП “Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”, та посилається на матеріали зустрічних перевірок контрагентів ПП “Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”. Також податковий орган вважає, що господарське зобов”язання між ТзОВ “Трансліс” та ПП „Галпостачпром” є таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки по його наслідках у ТзОВ “Трансліс” виникає право на бюджетне відшкодування, яке із врахуванням викладених обставин, а саме у зв”язку із несплатою податку на додану вартість до бюджету та нікчемністю правочинів, укладених між ПП „Галпостачпром” та ПП „Делія”, між ПП „Галпостачпром” та МПП „Ліс-Сервіс”, ПП „Галпостачпром” та ТзОВ „Ірматрек”, є таким, що задекларовано неправомірно. Вчинення нікчемних правочинів ПП “Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек” заподіює збитки ТзОВ “Трансліс” у зв”язку із тим, що останній втрачає право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість в розмірі 69 634,00 грн.

Повідомленням (вх. № 19556 від 13.09.2007 року) засновник ПП „Галпостачпром” надав суду інформацію про ліквідацію ПП „Галпостачпром”. До повідомлення надав суду ухвалу господарського суду Львівської області від 01.02.2006 року у справі № 6/251-29/308 (якою звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута –Приватного підприємства „Галпостачпром” затверджено, Приватне підприємство „Галпостачпром” ліквідовано, провадження у справі про банкрутство ПП „Галпостачпром” припинено) та лист Управління державної реєстрації Львівської міської ради від 13.02.2006 року № 2-1569/24/01-183вих. про державну реєстрацію припиненя юридичної особи ПП „Галпостачпром”.

Відповідно до статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Норма аналогічного змісту встановлена в ст. 111 ЦК України.

Тому суд на підставі п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України закриває провадження у справі щодо відповідача 2 (Приватного підприємства  „Галпостачпром”).

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, податкові накладні, якими позивач обґрунтовує виникнення спірних господарських зобов’язань, виписувалися починаючи із 16.12.2003 року по 22.04.2004 року, тобто стосуються як періоду до набрання чинності Господарським кодексом України (ГК України набрав чинності 01.01.2004 року), так і періоду після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 49 ЦК УРСР (що був чинним в період до 01.01.2004 року, тобто на час виписування ПП „Галпостачпром” податкових накладних, котрі датовані до 01.01.2004 року - від 16.12.2003 року № НН-12-1619, від 17.12.2003 року № НН-12-1706), якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами  -  в  доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход  держави все  одержане  нею  і  все  належне  з  неї  першій  стороні    на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у  однієї  з сторін все одержане нею за угодою повинно  бути  повернуто  другій стороні, а одержане останньою  або  належне  їй  на  відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України (який є чинним з 01.01.2004 року і стосується тієї частини податкових накладних, які виписані ПП „Галпостачпром” після 01.01.2004 року), господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З  01.01.2004 року публічно - правові санкції визнання недійсною угоди, укладеної з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України (який є чинним станом на час розгляду судом позовної вимоги позивача про застосування юридичних наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу України), якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру в обох  сторін - у разі виконання зобов'язання обома  сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Санкції, передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України,  застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою  застосування цих санкцій є наявність наміру(умислу) на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно  ст.71  Кодексу  адміністративного   судочинства  України   кожна   сторона  повинна  довести  ті обставини  на  яких ґрунтуються  її  вимоги  та  заперечення.

ДПІ у Франківському районі м. Львова в обґрунтування позовних вимог зазначає, що ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”, які були одними з основних постачальників товару та послуг для ПП „Галпостачпром”, не включили суми податку на додану вартість за реалізований товар до складу податкових зобов”язань та не підтвердили факт сплати задекларованої суми ПДВ до державного бюджету.

Так, позивач посилається на те, що ПП „Галпостачпром” придбало в квітні 2004 року лісоматеріали в ПП “Делія” згідно податкової накладної № 350 від 01.04.2004 року. Також вказує, що ПП „Галпостачпром” придбало лісоматеріали у МПП „Ліс-Сервіс” згідно податкових накладних № 186 від 03.01.2004 року, № 356 від 02.02.2004 року, № 603/06 від 01.03.2004 року. Окрім цього, зазначає, що ПП „Галпостачпром” придбало в грудні 2003 року лісоматеріали у ТзОВ „Ірматрек” згідно податкової накладної № 348 від 15.12.2003 року. Також позивач зазначає, що згідно наданих листів від податкових органів за місцем реєстрації ПП “Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”, ці підприємства у відповідні періоди не звітували до податкових органів.

Згідно ст.71  Кодексу  адміністративного   судочинства  України   кожна   сторона  повинна  довести  ті обставини,  на  яких ґрунтуються  її  вимоги  та  заперечення.

Суд неодноразово (в кожній ухвалі по справі) витребовував у позивача вищезазначені податкові накладні № 350 від 01.04.2004 року, № 186 від 30.01.2004 року, № 356 від 02.02.2004 року, № 603/06 від 01.03.2004 року, № 348 від 15.12.2003 року, однак вказані податкові накладні позивач суду не представив.

Також суд витребовував у позивача в кожній ухвалі матеріали зустрічних перевірок контрагентів ПП „Галпостачпром”, ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”, які б підтверджували твердження позивача про те, що вказані підприємства в період виписування податкових накладних не звітували до податкових органів, однак такі матеріали позивачем суду також не були представлені.

Таким чином, всупереч приписам ст.71 та ст.70 КАС України позивач не надав суду відповідних доказів в підтвердження зазначених в позовній заяві обставин щодо взаємовідносин між ПП „Галпостачпром”, з однієї сторони, та ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”, з другої сторони.

Також слід відзначити, що чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України). При цьому уповноважений податковий орган (якщо будуть встановлені передбачені для цього законом підстави) не позбавлений права донарахувати необхідні суми податків суб'єктам підприємницької діяльності –порушникам податкового законодавства (ПП „Делія”, МПП „Ліс-Сервіс”, ТзОВ „Ірматрек”),  оскільки статею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Санкції передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Однак санкції встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України, не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків однією з сторін договору, необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину.

Щодо взаємовідносин між ПП „Галпостачпром” та ТзОВ “Трансліс”, то (як уже зазначалося вище) ПП „Галпостачпром” поставило товарно-матеріальні цінності ТзОВ “Трансліс” та виписало для ТзОВ “Трансліс” податкові накладні на загальну суму  417 804,00 грн, в т.ч. ПДВ 69 634,00 грн. В рахунок оплати за одержаний товар ТзОВ “Трансліс” перерахувало на рахунок ПП „Галпостачпром” кошти в загальній сумі 417 804,00 грн., в тому числі було сплачено ПДВ в сумі 69 634,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що при  розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України (норма відповідного змісту на даний час закріплена в ст.207,208 Господарського кодексу України) судам слід мати на увазі,  що  дія  цієї  норми  поширюється  на  угоди,  які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання  всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на  шкоду  правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства,  на  незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження  чи придбання всупереч встановленим правилам  предметів,  вилучених  з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі,  суд  повинен  у  рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел  на  досягнення  цієї  мети.

Податковим органом (позивачем) не наведено обставин, які б вказували на те, що ПП „Галпостачпром” чи ТзОВ “Трансліс” мали намір (умисел) на порушення інтересів держави та суспільства, не обґрунтовано, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета кожної із сторін і хто із учасників мав умисел на досягнення цієї мети. Позивачем не доведено, що придбання ТзОВ “Трансліс” товарно-матеріальних цінностей у ПП „Галпостачпром” здійснювалося з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Угода з поставки дошки необрізної, (як зазначено в накладних та податкових накладних) сама по собі не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства, такий товар не включено  законом до товарів, які вилучені з товарообігу.

Окрім вищенаведеного, слід відзначити, що частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування податкових накладних мало місце за період з 16.12.2003 року по 22.04.2004 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

З огляду на все вищенаведене, суд дійшов до висновку про закриття провадження у справі щодо позовних вимог до відповідача 2 (Приватного підприємства  „Галпостачпром”, м. Львів) та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись ст.ст.17, 48, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.2-1, п.6 розділу  УІІ  Прикінцевих та  перехідних  положень  Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Закрити провадження у справі щодо позовних вимог до відповідача 2 (Приватного підприємства  „Галпостачпром”, м. Львів).

2.           В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Морозюк А.Я.