ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

12.12.07                                                                                           Справа№ 18/342А

Господарський суд Львівської області в складі

головуючого-судді                                                              Мартинюка В.Я.

при секретарі судового засідання                                    Колтун Ю.М.

у відкритому судовому засіданні в м.Львові

розглянувши справу за позовом
Державного територіально-галузевого об‘єднання
(надалі ДТГО) „Львівська залізниця”

до
Коломийської об‘єднаної державної податкової інспекції (надалі Коломийська ОДПІ) Івано-Франківської області

про
визнання нечинним та скасування податкових повідомлень-рішень

з участю представників:

від позивача –Завалишин Ю.О. –юрисконсульт (довіреність за №НЮ-1078 від 22.09.2006 року); Саноцький Ю.Л. –помічник начальника (довіреність за №НЮ-1102 від 25.09.2006 року);

від відповідача – Пона В.Д. –головний державний податковий інспектор (довіреність від 21.05.2007 року),

ВСТАНОВИВ:

що ДТГО “Львівська залізниця” звернулося з позовом до господарського суду про скасування податкових повідомлень-рішень від 12.10.2007 року за №/0 та за №/0, прийнятих Коломийською ОДПІ Івано-Франківської області.

Позивач вважає, що згідно з п.16 Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.1999 року №1494, збір за використання водних ресурсів не справляється за воду, яка використовується для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення, і саме з цією метою використовувались водні ресурси ФСК „Локомотив”. Також, в позовній заяві зазначено, що органом державної податкової служби не враховано факт купівлі картоплі та овочів у фізичної особи, яка виростила їх в особистому селянському господарстві, та факт купівлі молочної продукції та риби у суб‘єктів підприємницької діяльності –фізичних осіб, у зв‘язку з чим відокремлений підрозділ позивача не повинен був сплачувати податок з доходів фізичних осіб.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з викладених підстав, просять позов задоволити.

Відповідачем подано заперечення проти позову за №24030/10/10-009 від 11.12.2007 року, в якому відповідач вважає, що органом державної податкової служби оспорені податкові повідомлення-рішення прийняті у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначені заперечення підтримав, просить в позові відмовити.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

За результатами виїзної планової документальної перевірки Відокремленого підрозділу „Коломийський фізкультурно спортивний клуб „Локомотив” ім..П.Федолровича” ДТГО „Львівська залізниця” з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.04.2006 року по 30.06.2007 року, Коломийською ОДПІ Івано-Франківської області складено акт за №106/231-20545977 від 03.10.2007 року та прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.10.2007 року:

за №/0 від 12.10.2007 року, яким відокремленому підрозділу позивача визначено суму податкового зобов‘язання з плати за спец використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики в розмірі 1919 грн. 26 коп., в тому числі 219 грн. 26 коп. –основний платіж та 1700 грн. 00 коп. штрафні (фінансові) санкції;

за №/0 від 12.10.2007 року, яким відокремленому підрозділу позивача визначено суму податкового зобов‘язання з податку з доходів фізичних осіб в розмірі 815 грн. 31 коп., у тому числі 271 грн. 77 коп. –основний платіж та 543 грн. 54 коп. –штрафні (фінансові) санкції.

В акті перевірки зазначено, що в порушення п.п.3,5,7,14 Постанови Кабінету Міністрів України за №1494 від 16.08.1999 року „Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту” Коломийським фізкультурно спортивним клубом „Локомотив” ім..П.Федолровича занижено збір за спеціальне використання водних ресурсів в сумі 219 грн. 26 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам господарський суд виходив з наступних міркувань та положень чинного законодавства.

У відповідності до вимог ч.1 ст.30 Водного Кодексу України збір за спеціальне водокористування справляється з метою стимулювання раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів і включає збір за використання води водних об'єктів та за скидання забруднюючих речовин.

Згідно ч.3 цієї ж статті розмір збору за використання води водних об'єктів для потреб, не пов'язаних з вилученням води з водних об'єктів, визначається:

для потреб гідроенергетики - на основі нормативів збору, фактичних обсягів води, пропущеної через турбіни, та лімітів використання води (крім гідроакумулюючих електростанцій, які функціонують у комплексі з гідроелектростанціями);

для потреб водного транспорту - на основі нормативів збору та часу користування поверхневими водами у звітному періоді;

для потреб рибництва - на основі нормативів збору та фактичних обсягів води, необхідної для поповнення ставків під час розведення риби та інших водних живих ресурсів у рибних господарствах.

Також частиною 7 цієї ж статті передбачено, що платниками збору за спеціальне використання водних ресурсів є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також громадяни-підприємці, які використовують воду, отриману шляхом забору води (первинні водокористувачі) та/або з водозабірних споруд первинних водокористувачів (вторинні водокористувачі), та користуються водами для потреб гідроенергетики, водного транспорту і рибництва.

Окрім того, у відповідності до пункту 16 Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.1999 року №1494, з наступними змінами та доповненнями, збір за використання водних ресурсів не справляється, зокрема, за воду, що використовується для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення.

Також у відповідності до п.4 згаданого Порядку, органи Мінприроди зобов'язані щороку до 20 січня подавати органам державної податкової служби перелік водокористувачів, яким надано дозволи на спеціальне водокористування, із зазначенням термінів їх дії. Водокористувачі, які отримали дозволи на спеціальне водокористування та здійснюють передачу води іншим водокористувачам, зобов'язані щороку до 20 січня подавати органам державної податкової служби перелік таких водокористувачів.

Як вбачається з акту перевірки відповідач зазначив, що платник податків використовував поверхневу воду для власних виробничих потреб –послуги проживання –кімната відпочинку, харчування –Кафе-бар „Локомотив”, сауна.

Таким чином, як свідчать наведені норми законодавства, орган державної податкової служби прийняв податкове повідомлення-рішення, яким неправомірно визначено відокремленому підрозділу позивача податкове зобов‘язання із плати за спецвикористання водних ресурсів, оскільки останнім  спеціальне використання не здійснювалось, а вода використовувалась для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення.

Також, в акті перевірки зазначено, що в порушення підпунктів 8.1.1 та 8.1.2  п.8.1 ст.8 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” за №889-ІV від 22.05.2003 року, з наступними змінами та доповненнями, занижено податок з доходів фізичних осіб в сумі 271 грн. 77 грн.

Даючи правову оцінку спірному правопорушенню господарський суд виходив з наступних міркувань та положень чинного законодавства.

У відповідності до вимог підп.8.1.1 п.8.1 ст.8 згаданого Закону, податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону.

У підпункті 8.1.2 згаданого пункту зазначено, що податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки не мають права приймати платіжні документи на виплату доходу, які не передбачають сплати (перерахування) цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку особою, що його нараховує, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для місячного податкового періоду.

Згідно вимог ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з акту перевірки, та на що наголошує позивач, органом державної податкової служби не досліджувалось питання статусу, як платника податку, осіб, які здійснювали продаж товарів.

Так, відокремленим підрозділом позивача, як вбачається із закупочних актів від 12.04.2006 року та від 05.02.2007 року, було куплено відповідно від Нагірняка І.Я. картоплю, моркву та буряк на суму 430 грн. 00 коп., і від Дем‘янюк М.О. живу рибу на суму 775 грн. 50 коп.

Окрім того, згідно розрахункових квитанцій відокремленим підрозділом куплено у суб‘єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Борисевич молочні вироби.

Згадані операції також підтверджуються Звітами про використання коштів за №12 від 24.04.2006 року та за №1 від 05.02.2007 року.

В матеріалах справи наявні довідка Жуковської сільської ради за №359 від 26.03.2004 року, в підтвердження того, що Нагірняк І.Я. виростив сільськогосподарську продукцію, яку реалізовує, у його особистому господарстві, а також Свідоцтво про державну реєстрацію суб‘єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Дем‘янюк М.О.

У відповідності до вимог підп.4.3.36 п.4.3 ст.4 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”,  до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи (що не підлягають відображенню в його річній податковій декларації) доходи від відчуження безпосередньо власником сільськогосподарської продукції (включаючи продукцію первинної переробки), вирощеної (виробленої) ним на земельних ділянках, наданих для ведення особистого селянського господарства, якщо їх розмір не було збільшено в результаті отриманої в натурі (на місцевості) земельної частки (паю); будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибних ділянках), ведення садівництва та індивідуального дачного будівництва. Отримувач таких доходів подає податковому агенту довідку про своє право на отримання доходу у джерела його виплати без утримання податку.

Що стосується фізичних осіб –підприємців, то органом державної податкової служби неправомірно визначено відокремленому підрозділу податок з доходів фізичних осіб, оскільки особа, яка є джерелом виплати доходу (виручки) на користь суб‘єкта підприємницької діяльності, не має правових підстав визначати об‘єкт оподаткування –оподаткований дохід під час здійснення виплати такого доходу (виручки), бо це призведе до подвійного оподаткування такого доходу за порушення сфер правового регулювання Указом Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян”, інших Законів.

Аналогічна правова позиція викладена у податковому роз‘ясненні, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 29.12.2003 року за №633.

Посилання відповідача на те, що до перевірки не було долучено первинних документів, не може братись до уваги, оскільки із рядків „додаток”, вбачається, що до згаданих актів додаються і інші докази, які наявні в матеріалах справи.

Як вбачається з наведених обставин справи, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства визначено суму податку з доходів фізичних осіб.

Що стосується штрафних (фінансових) санкції то такі, у зв‘язку з неправильним визначенням суми основного платежу, органом державної податкової служби теж визначені безпідставно.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підставними, а тому підлягають до задоволення.

Окрім того, у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.162 КАС України, суд може прийняти постанову, зокрема, про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Зі змісту ч.11 ст.171 КАС України, термін „нечинність” стосується нормативно-правових актів.

Враховуючи те, що позивачем оспорюються ненормативно-правові акти (акти індивідуальної дії), які він просить визнати нечинними і скасувати, та положення абзацу 1 та 2 ч.2 ст.162 КАС України, суд, встановивши протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, вважає за необхідне скасувати їх.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ч.3 ст.94 КАС України, такі присудити позивачу.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити.

2.          Скасувати, прийняті Коломийською ОДПІ Івано-Франківської області, податкові повідомлення-рішення від 12.10.2007 року за №/0 та за №/0.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного територіально-галузевого об‘єднання „Львівська залізниця” (), що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Гоголя, 1, 3 грн. 40 коп. судового збору.

4.          Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5.          Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя