СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

05 грудня 2007 року
Справа № 20-5/431

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача: Савчук С.П. - директор ТОВ "Восток-Запад";

відповідача: Кравець О.М. дов. № 220/416/Д від 25.12.2006 року;

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя Євдокімов І.В.) від 16 листопада 2007 року у справі № 20-5/431

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Запад" (вул. Руднєва, 9-4, м.Севастополь, 99003)

до Міністерства оборони України (Повітрянофлотський пр-т, 6, м.Київ, 01001)

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Восток-Запад" звернулось до господарського суду м.Севастополя з позовом до Міністерства оборони України про визнання права власності на 9878/10000 часток бази по перевалюванню сипких вантажів, розташованої за адресою: м.Севастополь, Камишове шоссе, 53-А (військове містечко 508 Міністерства оборони України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі був укладений договір оренди нерухомого майна - бази по перевалюванню сипких вантажів, розташованої за адресою: м.Севастополь, Камишове шоссе, 53-А (військове містечко 508 Міністерства оборони України), в рамках вказаного договору орендарем –ТОВ „Восток-Запад”, за згодою орендодавця, було здійснено реконструкцію об`єкту оренди. Позивач зазначає, що після реконструкції об’єкт оренди являється новою річчю та має інше призначення, у зв`язку з чим, посилаючись на частину 4 статті 778 Цивільного кодексу України, вважає можливим визнання за ним права власності на 9878/1000 часток спірного майна.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 16.11.2007 року у справі № 20-5/431 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Запад" задоволено. Суд визнав за позивачем право власності на 9878/10000 часток бази по перевалюванню сипких вантажів, розташованої за адресою: м.Севастополь, Камишове шосе, 53-А.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції встановив існування між сторонами у справі орендних правовідносин щодо бази по перевалюванню сипких вантажів, розташованої за адресою: м.Севастополь, Камишове шоссе, 53-А, встановив наявність дозволу орендодавця на здійснення орендарем реконструкції орендованого об`єкту, прийняв до уваги висновки судової будівельно-технічної експертизи, якою підтверджено факт створення в процесі реконструкції нового об`єкту нерухомого майна та, на підставі статей 331, 778 Цивільного кодексу України, прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з рішенням господарського суду міста Севастополя, Міністерство оборони України звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позові товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Запад" відмовити.

Доводи відповідача в апеляційній полягають у невірному застосування судом першої інстанції положень статті 778 Цивільного кодексу України, а також неналежному дослідженні умов укладеного між сторонами договору оренди.

Представник позивача у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

З причини зайнятості в інших судових засіданнях суддів Заплава Л.М. та Ткаченка М.І., на підставі розпорядження в.о. голови Севастопольського апеляційного господарського суду, у складі судової колегії були здійснені заміни на суддів Дугаренко О.В. та Прокопанич Г.К.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Об'єктом оренди можуть бути:

- державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;

- нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення);

- інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Судовою колегією встановлено, що 20.02.2002 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Восток-Запад" (Орендар) та Міністерством оборони України (Орендодавець) був  укладений договір оренди № 36/2002/ ГловКЕУ нерухомого військового майна, розташованого у військовому містечку № 508 Севастопольського гарнізону за адресою: м. Севастополь, Камишова бухта, відповідно до пункту 1.1 якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нерухоме військове майно –бетонований майданчик (6900 кв.м.) разом з кінцевою платформою (167,3 кв.м.) та огорожею, розташоване за адресою: м. Севастополь, Камишова бухта, військове містечко № 508, що знаходиться на балансі та обліковується в 9 ВМІС ВМСУ, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за експертною оцінкою 7360,00 грн.

Пунктом 2.2 договору оренди встановлено, що передача майна у власність не тягне за собою виникнення у Орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди.

Статтею 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” встановлено, що орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переобладнання, поліпшення орендованого майна.

Відповідно до пункту 6.3 Договору, орендар має право з дозволу орендодавця за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Згідно з пунктом 8.3 договору, орендодавець має право надавати згоду на реконструкцію, технічне переобладнання, поліпшення орендованого майна.

Частиною 1 статті 778 Цивільного кодексу України також передбачено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Враховуючи незадовільний стан об’єкту оренди, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на проведення реконструкції та ремонту орендованого майна.

З матеріалів справи вбачається, що дозволами від 11.01.2006 року № 303/1/6/60 та від 11.01.2007 року № 303/3/6/18 відповідач надав дозвіл на проведення робіт на суму 1090050,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

У якості доказу здійснення позивачем невідокремлюваних поліпшень за рахунок власних коштів судом першої інстанції обгрунтовано прийнято висновок судової будівельно-технічної експертизи № 795 від 02.11.2007 року, проведеної Севастопольським відділенням Харківського НДІ судових експертиз ім. проф. Н.С. Бокаріуса, із змісту якого вбачається, що в процесі реконструкції об’єктів та споруд військового містечка 508 Міністерства оборони України в м.Севастополі були створені нові об’єкти нерухомого майна, а саме: огорожа з легкого бетонного каміння висотою 3 м по бетонному фундаменту; металеві ворота з хвірткою; підпірна стіна; дренажна система; двоповерхова будівля КПП з адміністративним приміщенням –площею 32 кв.м.

У вказаному висновку експерта також зазначено, що створені об’єкти нерухомості військового містечка 508 Міністерства оборони України в м.Севастополі мають будівельну готовність 100% та їх будівництво завершено.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на частину 5 статті 42 Господарського процесуального кодексу України стосовно того, що висновок  судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Однак, судова колегія вважає такі доводи необгрунтованими, оскільки частина 5 статті 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні. Судова колегія виходить з того, що у даному випадку відсутні обставини, які були б підставою для мотивованого відхилення висновку судової будівельно-технічної експертизи № 795 від 02.11.2007 року.

Крім того, статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з пунктом 4 статті 778 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок поліпшень, зроблених за згодою наймодавця (орендодавця), зроблена нова річ, орендар стає її співвласником. Доля орендаря в праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності  на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором  або законом. Особа, яка  виготовила  (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене  нерухоме  майно  (житлові будинки,  будівлі,  споруди  тощо)  виникає  з  моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено  прийняття  нерухомого майна  до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 365 Цивільного кодексу України закріплено, що право особи на долю в загальному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) доля є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім’ї.

Дослідивши матеріали справи та встановивши, що об`єкт нерухомого майна - база по перевалюванню сипких вантажів конструктивно є неподільним, подальша його реконструкція з розділом технічно неможлива, виділення долі в натурі або одночасне спільне володіння та користування майном також є неможливим, судова колегія приходить до висновку про наявність умов, необхідних для застосування норми статті 365 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведена вище правова позиція підтверджується судовою практикою, викладеною в постановах Вищого господарського суду України від 19.12.2006 року у справі № 20-11/119 та від 20.09.2007 року у справі № 20-5/043.

Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що позовні вимоги про визнання права власності за ТОВ „Восток-Запад” на 9878/10000 часток бази по перевалюванню сипких вантажів, розташовану за адресою: м. Севастополь, Камишове шоссе, 53-А є обгрунтованими, а їх задоволення судом першої інстанції являється правомірним.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103 п.1, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Севастополя від 16 листопада 2007 року у справі № 20-5/431 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді