Київський міжобласний апеляційний господарський суд
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.07                                                                                            Справа №  22/428

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді:          Яковлева М, Л, (доповідач по справі),

суддів:                                 Міщенко  П. К. суддів:                                 Шкурдова  Л. М.

.

секретар судового засідання:  Швидак  С.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Брянцев І.І. –представник за дов. № 267 від 18.01.07 р.;

від відповідача: не з’явились.

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Полтава на постанову господарського суду Полтавської області від 11.12.2006 року,

у справі № 22/428  (суддя –Плеханова Л.Б.)

за  позовом          статутного територіально-галузевого об’єднання «Південна залізниця»в особі Кременчуцької дистанції колії, м. Кременчук, Полтавської області

до          виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Полтава

про                     визнання актів недійсними

Обставини справи:

Статутне територіально-галузеве об’єднання «Південна залізниця» в особі Кременчуцької дистанції колії, м. Кременчук, Полтавської області звернулось до господарського суду Полтавської області із позовом до виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Полтава про визнання актів недійсними.

Постановою господарського суду Полтавської області від 11.12.2006року по справі № 22/428  позовні вимоги задоволено в повному обсязі та скасовано рішення Виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду державного соціального страхування з тимчасової втрати  працездатності від 22.05.2006 року № 880 в частині донарахованих несплачених страхових внесків на суму 4 493,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 115 204,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач звернувся до Київського міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену постанову та прийняти нову постанову, якою визнати рішення Виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду державного соціального страхування з тимчасової втрати  працездатності від 22.05.2006 року № 880 в частині донарахованих несплачених страхових внесків на суму 4 493,00 грн. та штрафних санкцій в сумі 115 204,00 грн. законним.

В апеляційній скарзі на постанову місцевого господарського суду скаржник обґрунтовує свою вимогу тим, що дана постанова не обґрунтована та незаконна. Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.02.2007 року апеляційну скаргу Виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Полтава прийнято до провадження.

Позивач проти вимог апеляційної скарги заперечує з підстав, викладених у запереченні на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, причини неявки не повідомив, що не перешкоджає перегляду постанови, оскільки останній був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС) України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову місцевого суду залишити без змін виходячи з наступного:

У відповідності до п. 4 частини третьої ст. 129 Конституції України, та ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як зазначається в частині першій ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі  яких   суд     встановлює наявність  або  відсутність  обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів справи, 15-17 травня 2006 року виконавчою дирекцією Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності була проведена перевірка повноти нарахування, сплати та використання коштів соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за період з 01.04.2005 року по 01.04.2006 року у відокремленому структурному підрозділі  СТГО «Південна залізниця»- Кременчуцькій дистанції колії. За результатами перевірки був складений акт від 15-17.05.2006 року, який підписаний посадовими особами Кременчуцької дистанції колії із запереченнями. На підставі вказаного акту перевірки 22.05.2006 року директором виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності винесено рішення № 880 «Про застосування та зарахування до бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відображення у звіті (ф4-ФСС з ТВП) сум фінансових (штрафних) санкцій, неправомірних витрат, донарахованих сум внесків та пені за порушення законодавства про загальнообов’язкове державне соціальне страхування в розмірі 119 697,00 грн., в тому числі: донараховано страхових внесків  в сумі 4 493,00 грн., штрафних санкцій –115 204,00 грн.

Не погодившись із розміром донарахувань та штрафних санкцій Кременчуцька дистанція колії зверталась зі скаргою № 87 від 06.06.2006 року на рішення № 880 від 15-17.05.2006 року до директора виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Рішенням від 16.06.2006 року № 01-7/763 відповідач по справі повідомив про відмову в задоволенні скарги позивача на рішення виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 15-17.05.2006 року № 880, та про визнання дій виконавчої дирекції фонду щодо застосування фінансових санкцій до Полтавської дирекції залізничних перевезень –правомірними.

Відповідно до Закону України «Про оплату праці»від 24.03.1995 року                        № 108/95-ВР під заробітною платою розуміється –«винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Структура заробітної плати визначена ст. 2 цього Закону, де встановлено, що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами та положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або, які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Стаття 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»встановлює, що додаткові блага –це грошові кошти, матеріальні або нематеріальні цінності, послуги. Інші види доходу, що виплачуються (надаються) платникові податку його роботодавцем «якщо такий дохід не є заробітною платою або виплатою, відшкодуванням або компенсацією за цивільно-правовими договорами, укладеними з таким платником податку».

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зробив висновок, що виплати, пов’язані з оплатою вартості безоплатного проїзду працівникам залізничного транспорту, відносяться до додаткових благ, які такі працівники отримують від підприємства з яким перебувають у трудових відносинах. Тобто, витрати пов’язані з оплатою вартості безкоштовного проїзду не можуть включатися до фонду додаткової заробітної плати. Фонд додаткової заробітної плати є безпосередньою складовою частиною фонду заробітної плати працівникам за виконану ними роботу, і не може входити до складу об’єктів, з яких здійснюється утримання внесків до державних загальнообов’язкових соціальних фондів.

Відповідно до п. 5.6 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»до складу валових витрат платника податку відносяться витрати на оплату праці фізичних осіб, що  перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі –працівники), які  включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень і відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), будь-які інші виплати в грошовій або натуральній формі, встановлені за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про залізничний транспорт»  соціальний захист  працівників залізничного транспорту загального користування здійснюється у встановленому порядку згідно з чинним законодавством України. Працівники залізничного транспорту загального користування та члени їх сімей (утриманці) користуються правом на безоплатний проїзд залізничним транспортом. Порядок та умови надання цих пільг встановлюється Кабінетом Міністрів України, колективними договорами та угодами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 160 «Про реалізацію частини другої та третьої статті 16 Закону України «Про залізничний транспорт»встановлено, що витрати підприємств залізничного транспорту, пов’язані з безоплатним проїздом зазначених осіб не включаються до складу валових витрат підприємств.

Таким чином, право працівників залізничного транспорту на безоплатний проїзд є соціальним захистом, право на який зберігається також за працівниками залізничного транспорту, які вийшли на пенсію по інвалідності чи за віком, або були переведені на іншу роботу в цій галузі внаслідок трудового каліцтва чи професійного захворювання.

Місцевий господарський суд в постанові правомірно визнав необґрунтованим посилання в акті перевірки відповідачем на п. 2.2.10 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій Наказом Держкомстату України, щодо включення до складу фонду оплати праці витрат, пов’язаних із наданням безкоштовного проїзду працівникам залізничного транспорту, оскільки:

-          у п. 1.1 Інструкції чітко закріплено, що «Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці, як баз для нарахування внесків до фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування»(вона розроблена для здійснення статистичних спостережень);

-          Інструкція –є підзаконним нормативним актом і не може змінювати норми, закладені Законом України «Про оплату праці»щодо визначення поняття «заробітна плата».

Тобто, Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5, взагалі не може регламентувати відносини у сфері загальнообов’язкового державного соціального страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності.

До того ж п.п. 2.2.10 п. 2.2 розділу 2 Інструкції суперечить ст. 2 Закону України «Про оплату праці», який визначає основні засади оплати праці працівників, оскільки в ст. 2 Закону України «Про оплату праці»наведений вичерпний перелік виплат, які віднесені до складу додаткової заробітної плати:

- винагорода за працю понад установлені норми,

- винагорода за трудові успіхи та винахідливість,

- винагорода за особливі умови праці.

Витрати, пов’язані з наданням безкоштовного проїзду працівникам, залізничного транспорту та членам їх сімей, не можна ототожнити з жодною наведеною в Законі України «Про оплату праці»виплатою.

Також скаржник в апеляційній скарзі, керуючись законом України «Про податок з доходів фізичних осіб», намагається ототожнити поняття «заробітна плата»(яка є базою для нарахування і сплати внесків, до фондів загальнообов’язкового соціального страхування) і «дохід»(який є базою для нарахування і сплати податку з доходів фізичних осіб).

Але дане твердження скаржника є також безпідставним, оскільки в ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»чітко визначено, що дохід, отриманий платником податку у вигляді безоплатно отриманих послуг, належить до доходу, отриманого платником податку від його працедавця як додаткового блага (п. 4.2.9е), а не як заробітної плати (п. 4.2.1).

В п.1.1 ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»наводиться визначення «додаткових благ»як певних видів доходу, які на відміну від «заробітної плати» можуть не лише виплачуватися (як це передбачено ст. 1 Закону України «Про оплату праці»), а й надаватись працівнику. Основною умовою для віднесення певного виду доходу до додаткового блага є те, що він не є заробітною платою чи виплатою, відшкодуванням чи компенсацією за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до п. 4.4 ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»базою для нарахування і сплати внесків до фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування громадян є заробітна плата (а не дохід) платника цього податку.

Отже враховуючи викладене, витрати, пов’язані з наданням безкоштовного проїзду працівникам залізничного транспорту, не включаються до фонду заробітної плати, а тому не можуть бути базою для нарахування збору  до фондів загальнообов’язкового соціального страхування громадян.

Такої ж думки дотримується Вищий адміністративний суд України при розгляді справ  даної категорії.

Відповідно до Роз‘яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у п. 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 „Про судове рішення” із змінами і доповненнями, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що постанову господарського суду Полтавської області від 11.12.2006 року по справі № 22/428 прийнято судом у відповідності до вимог чинного законодавства та після повного і всебічного з’ясування всіх обставин справи.

Керуючись: п. 1 ст. 198, ст. 200, п.1 ст. 205, ст. 206 КАС України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, -

у х в а л и в :

1.          Апеляційну скаргу Виконавчої дирекції Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Полтава на постанову господарського суду Полтавської області від 11.12.2006 року по справі № 22/428 залишити без задоволення.

2.          Постанову господарського суду Полтавської області від 11.12.2006 року по справі № 22/428 залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 22/428 повернути до господарського суду Полтавської області.

Головуючий суддя:                                                                          Яковлєв М. Л.                                            Судді:                                                                                      Міщенко  П. К.  Судді:                                                                                      Шкурдова  Л. М.