ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2007 р.
№ 32/485-06

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії

суддів:
Грейц К.В. - головуючого,
Полянського А.Г.,
Фролової Г.М.,

розглянувши матеріали
касаційної скарги
ВАТ “Мода-Сервіс”

на постанову
від 15.05.2007

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Дніпропетровської області № 32/485-06

за позовом
ВАТ “Мода-Сервіс”

до

Приватного виробничо-комерційного
підприємства “Юпі”

про
визнання додаткової угоди недійсною

за участю представників:
- позивача

Угрина В.М.

- відповідача
не з’явилися

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2007 у справі № 32/485-06 (суддя Васильєв О.Ю.) відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди, оформленої шляхом обміну листами, до укладеного між сторонами за справою договору оренди від 22.02.1999 № 63 про продовження строку його дії на період з 01.01.2004 до 31.12.2004.

Рішення мотивовано тим, що сторони договору шляхом обміну листами дійшли згоди продовжити термін дії договору оренди на строк з 01.01.2004 до 31.12.2004, тобто, на термін не більше ніж один рік, а тому навіть у разі укладення такої додаткової угоди у письмовій формі вона не підлягала ні нотаріальному посвідченню, ані державній реєстрації відповідно до вимог ст. ст. 793, 794 ЦК України.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду (у складі головуючого судді Науменко І.М., суддів Білецької Л.М., Лисенко О.М.), здійснюючи апеляційну перевірку в зв’язку зі скаргою ВАТ “Мода-Сервіс”, постановою від 15.05.2007 рішення у справі скасувала, провадження у справі припинила на підставі пункту 11 частини 1 статті 80 ГПК України.

Постанову мотивовано відсутністю між сторонами предмету спору, оскільки рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.09.2005 у справі № 12/108 за позовом ПВКП “Юпі” до ВАТ “Мода-сервіс” про зобов’язання продовжити строк договору оренди та зустрічним позовом останнього про зобов’язання звільнити та повернути орендоване приміщення встановлена відсутність підстав для застосування вимог ст. ст. 793, 794 ЦК України щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору оренди на 2004 рік, оскільки орендоване приміщення не є окремою частиною капітальної споруди.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач в поданій касаційній скарзі просить її скасувати, позов задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального (ст. ст. 207, 640 ЦК України) та процесуального (ст. 80 ГПК України) права, оскільки суд не врахував, що  сторони договору оренди шляхом обміну листами про продовження строку оренди на 2004 рік фактично уклали додаткову угоду до договору оренди в простій письмовій формі і щодо цієї додаткової угоди не було дотримано обов'язкової вимоги про її нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію, отже, як вважає позивач, така угода згідно приписів ст. ст. 216, 220, 236 ЦК України є недійсною (нікчемною) з моменту її укладання.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав, його представник процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 09.08.2007 № 02-12.2/190 склад колегії суддів, яким була прийнята до касаційного провадження касаційна скарга у даній справі, змінено і її розгляд здійснюється колегією суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Полянського А.Г., Фролової Г.М.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій і вбачається з матеріалів справи, між позивачем - ВАТ “Мода-Сервіс” (орендодавець) і відповідачем  -ПВКП “Юпі” (орендар) укладено договір № 63 від 22.02.1999 оренди нежитлового приміщення площею 8 м2 (частини приймальної зали) в будинку № 113 по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську строком до 01.03.2000, який в наступному продовжувався сторонами шляхом обміну листами до 31.12.2004, зокрема, листом за № 17/03 від 25.12.2003 відповідач просив продовжити строк оренди на період з 01.01.2004 по 31.12.2004, на що позивач у своєму листі-відповіді від 08.01.2004 № 06 надав згоду.

ВАТ “Мода-Сервіс” звернулось з позовом про визнання недійсною додаткової угоди про продовження терміну дії договору оренди від 22.02.1999 № 63  на строк з 01.01.2004 до 31.12.2004, укладеної шляхом обміну сторонами вищезазначеними листами, з часу її укладання з тих підстав, що ця угода в порушення вимог ст. ст. 793, 794 ЦК України не посвідчена нотаріально та не здійснена її державна реєстрація.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили відсутність у спірної додаткової угоди необхідних ознак, наявність яких відповідно до приписів ст. ст. 793, 794 ЦК України вимагає нотаріального посвідчення та державної реєстрації такої угоди, зокрема, згоду сторін на продовження строку дії договору оренди викладено в листах, а не в окремому письмовому документі, термін оренди продовжувався не більше ніж один рік, орендоване приміщення не має статусу окремої частини капітальної споруди.

При цьому, внаслідок таких висновків результатом вирішення спору в суді першої інстанції стала відмова у позові, а в суді апеляційної інстанції –припинення провадження у справі за відсутності предмету спору, в зв’язку з чим та виходячи з встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється, зокрема, нотаріусом шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Таким чином, за приписами зазначених норм, однією з умов нотаріального посвідчення договору є його укладання в письмовій формі.

Отже, встановлена судами попередніх інстанцій відсутність тієї кваліфікованої письмової форми угоди, яка б у розумінні норм ст. ст. 220, 793 ЦК України підлягала нотаріальному посвідченню в порядку, встановленому Законом України “Про нотаріат” та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 за № 283/8882, унеможливлює застосування вимог цих норм і, відповідно, не дає підстав вважати таку угоду нікчемною або  визнати її недійсною.

Таким чином, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про визнання такої угоди недійсною, що тягне за собою відмову у їх задоволенні, законним і обґрунтованим, а, отже, підстави для зміни або скасування рішення суду також відсутні.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність припинення провадження у справі на підставі пункту 11 статті 80 ГПК України за відсутності предмету спору.

Так, за загальним правилом, провадження у справі припиняється при виявленні встановлених нормою ст. 80 ГПК України обставин відсутності необхідності розгляду справи по суті та винесення рішення, зокрема, за відсутності предмету спору, тобто, припинення його існування в процесі розгляду справи, оскільки відсутність предмету спору до пред’явлення позову в суді також тягне за собою відмову у його задоволенні, втім, предметом спору у даній справі є визнання угоди недійсною, ця матеріально-правова вимога не припинила свого існування в процесі вирішення спору, а, отже, необхідність розгляду справи по суті з винесенням рішення не відпала.

Враховуючи викладене, постанова суду апеляційної інстанції, прийнята з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду  від 15.05.2007 у справі господарського суду Дніпропетровської області № 32/485-06 скасувати.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.01.2007 залишити без змін.

Касаційну скаргу ВАТ “Мода-Сервіс” задовольнити частково.

Головуючий                                                                         К. Грейц

Судді                                                                                                    А. Полянський

Г. Фролова