ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2007 р.                                                            Справа № 33/218-07

вх. № 7920/3-33

Суддя господарського суду Савченко А.А.

при секретарі судового засідання Яковенко К.І.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився ( в попередньому судовому засіданні Шестаков А.В.,директор )

відповідача - Любімий О.М., дов. б/н від 17.07.2007р.

розглянувши справу за позовом ПП "Світогор", с. Милушин

до  ТОВ "Факторіал", м. Харків

про стягнення 3210,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 3030,00 грн. штрафу за  простій  автомобілю та 180,00 грн. за  проїзд, всього  3210,00 грн. за  договором № 01/02/07 про перевезення   вантажів  автомобільними транспортними засобами,  укладеним  між сторонами 01.02.2007 року.

03.09.2007 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних  вимог, яка прийнята судом   до розгляду,  в якій  позивач зазначив, що за час розгляду справи в суді  у позивача виникли  збитки  на суму 518,98 грн., у  зв'язку з чим позивач просить суд стягнути  з відповідача 3030,00 грн. штрафу  за простій  автомобіля та 518,98  грн. збитків.  Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач  не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, що  потягло за собою простій транспортного  засобу на території спеціальної зони митного контролю.  Крім того, позивач зазначив, що йому  завдано  збитків  в  сумі 518,98 грн., які виникли  за час розгляду справи в суді   та пов’язані з  певним переліком  витрат, які понесені  позивачем  внаслідок   проїзду до  м. Харкова.

Відповідач заперечує проти позовних  вимог, посилаючись на те, що затримку вантажу та знаходження на митниці  автомобілю позивача спричинено неналежним виконанням умов договору від 01.02.2007р. саме  з  боку позивача, що полягає у його бездіяльності в частині обов'язкового інформування відповідача про затримку транспортного засобу під час здійснення перевезення. Крім того, відповідач зазначив, що на момент пред'явлення позову не отримував від позивача жодних актів, складених за формою, що наведена у додатку 4 до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, в яких  би  фіксувались факти простою автомобілю  позивача.Крім того, відповідач зазначає, що спірні питання  строків участі   транспортних засобів  позивача в процедурах митного  контролю та митного оформлення вантажів відповідача    не можуть вважатись простоєм  за умовами договору від 01.02.2007р., оскільки  умовами договору  передбачено  лише  відповідальність  за простій  виключно у разі порушення строків  розвантаження    або завантаження, а позивачем  претензій  стосовно  проведення  процедури  завантаження та розвантаження, відповідачеві  не пред’явлено.

В судовому засіданні оголошено перерву   з  23.10.2007р. до 14.20 год. 06.11.2007р.

В судовому засіданні 06.11.2007р. представником відповідача надане письмове пояснення, в якому  зазначено про те, що  під  час складання акту виконаних  робіт сторонами  було допущено  технічну  помилку  та  вказано  реквізити попереднього договору, який на момент  виникнення спірних відносин втратив юридичну дію, що стало  причиною для укладення нового договору від 01.02.2007р., вартість послуг, зазначених в акті  визначено виходячи з  погодженої вартості у заявці  на  виконання робіт, що становить 2600 євро за курсом НБУ на дату здійснення  платежу.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в  їх  сукупності,  встановив  наступне.

01.02.2007р. між ТОВ „Факторіал” (Замовником) та  ПП „Світогор” (Перевізником) був укладений договір № 01/02/07  перевезення вантажів автомобільними транспортними   засобами. Відповідно до умов договору позивач зобов"язався   здійснювати  на підставі письмових   заявок   відповідача  перевезення  вантажів, заявлених до перевезення автомобільними транспортними засобами  по території  України та за її межами, а  відповідач зобов"язався  оплатити вартість перевезення  в порядку та розмірі, визначених умовами  договору і в заявках, які  є невід"ємною  частиною до договору.

Згідно до п.п. 3.1.7.;3.1.9 та п. 3.1.11  Договору  Замовник  зобов’язаний забезпечити  повне  та своєчасне оформлення у встановленому порядку  товаросупроводжувальних   документів, а у  разі необхідності  також митних, карантинних, страхових та інших документів.., заявляти до перевезення   лише ті вантажі, перевезення  яких   дозволено  законодавством  України  та країн, через які перевозиться вантаж,  не  допускати простій транспортних засобів   під навантаженням   та під час  здійснення  митних процедур  більше строків, визначених  цим  договором.

На підставі  вищевказаного   договору   ТОВ „Факторіал” замовив  у ПП "СВІТОГОР"  послугу з   перевезення   вантажу.  За умовами  заявки   перевезення мало відбуватись  за маршрутом: Німеччина –Україна.   Умови   заявки  передбачали, що відповідний вантаж  мав   бути  завантаженим на   території  Німеччини  у трьох місцях  завантаження,  а саме  фірма KLOECKNER  PENTAPLAST GmbH ( пластикові плити на піддонах ), фірма  SIMONA  AG (пластикові плити на піддонах),   WEISS CHEMIE  TECHNIK( туби)  та  доставлений  до м. Харкова,  вул.Киргизька,19, склад-магазин ТОВ „Факторіал”.   Заявка  містить  вартість   перевезення,   форму  оплати та  номер автомобіля, який  мав здійснювати перевезення Мерс. 11067  ВМ/080050 В.О., водій Онисюк В.  Слід  зазначити, що  в заявці  встановлено  лише  дату завантаження  - 12.03.2007р., але  не встановлено    дату доставки  вантажу  до  вантажоодержувача, що  свідчить про те, що  строк   виконання  за договором перевезення  не   є  встановленим.

Вантаж було доставлено  вантажоотримувачу  27.03.2007р.   Сторонами договору складено  акт виконаних  робіт № 0002394 від 27.03.2007р.  Слід  зазначити, що в акті виконаних робіт  зазначено  інший  номер договору, а  саме № 09/11/06 від 01.11.2006р., але  матеріалами справи встановлено   та не заперечується представниками сторін  в судовому засіданні,   що фактично в акті  допущено описку, оскільки фактично цей договір втратив чинність у зв’язку з укладенням нового договору, а   саме  договору №01/02/07, за  яким і  було здійснене  перевезення за   міжнародною товаротранспортною   накладною №  263632.

Обґрунтовуючи позов про  стягнення  з відповідача  штрафу  в  розмірі 3030 грн., який  нараховано  на підставі п.6.2.3. договору,  за простій, що  виник  на митному контролі,  позивач  посилається на  те, що відповідач  не  виконав належним чином умови договору,  а саме п. 3.1.7.;3.1.9 та п. 3.1.11, що   призвело до  простою   транспортного засобу  в період   з 16 по  23  березня 2007р.

У відповідності до п.6.2.3 договору   у разі перевищення  Замовником строків простою, вказаних в ст.4 цього договору, Замовником  має бути сплачений  Перевізнику  за кожну повну добу  прострочення штраф у гривнях у сумі:

250 грн. – при допущенні  простою на  території  України;

еквівалентній  100( сто) доларів США за курсом  НБУ на  день оплати – при допущенні  простою  за межами   території України та країн СНД.

В розділі № 4 договору  передбачено  строки  простою транспортних засобів та  зазначено, що  сторони  вважають допустимим, без застосування штрафних санкцій, простій автомобільних транспортних засобів в наступних межах:

-  згідно до п.4.1.1 договору під  час здійснення завантаження   та розвантаження транспортних засобів  при перевезенні в межах    митної території України – 24 години з моменту  надання  транспортних  засобів під завантаження та розвантаження, а   у відповідності до п.4.1.2 договору – під час здійснення  завантаження та розвантаження транспортних засобів  при перевезеннях за межі митної території України – 48 годин з  моменту  надання транспортних засобів  під завантаження  чи  розвантаження.

Суд вважає, що  позивачем   не  доведено   наявність   підстав,   передбаченим цими пунктами для  покладення  на  відповідача  такої  відповідальності,  оскільки  узгоджені  сторонами  умови   відповідальності  за простій   застосовуються   лише  у випадках   наявності  простою   під  час  здійснення  завантаження  та  розвантаження  транспортних  засобів.   Матеріалами   справи  встановлено, що будь-яких претензій  щодо   наявності  простою під  час завантаження  або розвантаження,  позивач  до   відповідача   не   має.

Оскільки  договором    не   передбачено    відповідальності   відповідача   щодо простою  під   час   здійснення  митних  процедур,   нарахування  санкцій   на  підставі   розділів 4,6   договору   є   безпідставним.

Крім того, частиною 4 п.142 Статуту  автомобільного транспорту УРСР  визначено, що підставою для   нарахування  штрафу  за  простій  автомобілів служать відмітки у товарно-транспортному документі та в  путьовому листі  про  час  прибуття  і  вибуття   автомобілів.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог надано, зокрема міжнародну товаро-транспортну   накладну, за якою  було  здійснене  перевезення.

При  її дослідженні  судом  встановлено, що  міжнародна товарно-транспортна накладна  містить графу 22, яка  повинна містити відомості про прибуття  під навантаження та вибуття з  під  навантаження з зазначенням години та хвилин за підписом та печаткою відправника та графу 24, яка повинна містити відомості  про прибуття вантажу під  розвантаження та вибуття з зазначенням дати, години та хвилин за підписом та печаткою одержувача вантажу, але  надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна не  оформлена належним чином та не містить зазначених відомостей в повному обсязі, отже  не  може свідчити про порушення  відповідачем умов договору  щодо затримки автомобілів під завантаженням  та  розвантаженням.

Дорожнього   листу вантажного  автомобіля в міжнародному сполученні, в  якому б мали бути відповідні відмітки, в тому  числі і   щодо часу простою,  позивачем до матеріалів  справи  не  надано.

Відповідно до   частини   1    статті    32    Господарського процесуального  кодексу  України  доказами у справі є  будь-які   фактичні дані,  на  підставі  яких  господарський  суд  у   визначеному  законом  порядку  встановлює  наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і  заперечення  сторін, а також інші  обставини,  які  мають  значення  для  правильного вирішення господарського  спору.

Тобто, обставини у  справі  встановлюються  лише  тими  засобами   доказування,    які    визначено    самим    законом,    а    саме  товарно-транспортними  документами та  дорожніми   листами. Отже  всі  інші  докази  не  є належними  доказами, які б могли  підтвердити   факт   простою  та  порушення   відповідачем  умов  договору  перевезення.

З урахуванням вищевикладеного, суд  вважає, що позивачем не доведено   належними та допустимими   доказами  порушення відповідачем  умов договору, що  може  бути  підставою для  застосування відповідальності, передбаченої   договором.

Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення  з відповідача збитків, посилається   на   ст.22  ЦК  України, за  якою збитками розуміються втрати, які особа зробила  або  мусить зробити для  відновлення свого порушеного  права   та порушення відповідачем  умов договору, що призвело до  завдання  збитків.  Суд   вважає   вимогу  безпідставною  та  не  підтвердженою належними доказами, оскільки   позивачем не доведене  невиконання  або неналежне   виконання  відповідачем  покладених  на нього умовами  договору обов’язків, не наведено  підстав  в  обґрунтування   стягнення  збитків, а   саме прямого  причинного зв’язку  між  порушенням  зобов’язання  і розміром  завданих збитків та  наявності   вини  відповідача.

Відповідно до ст.614 ЦК України та ст.218 Господарського  кодексу України, особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність  за наявності  її  вини  (умислу або необережності), якщо  інше  не  встановлено  договором  або  законом.

Оскільки суд не вбачає в діях  відповідача  вини,  вимога   позивача про стягнення   збитків   в розмірі  518 грн.   не   підлягає  задоволенню.  До того ж слід зазначити, що  позивачем   заявлені до  стягнення в  якості  збитків витрати,  понесені  позивачем   внаслідок   проїзду до  м. Харкова, що   фактично є   витратами  позивача, які  пов’язані з   розглядом справи  і порядок відшкодування яких  визначений ст.44-49 ГПК України.

Відповідно  до п.4 частини третьої статті 129 Конституції України та  ст.33 ГПК України   на стороні, що подала  позов лежить  зобов’язання доведення  тих обставин, на які  вона  посилається,  як на підставу своїх  вимог та заперечень, а  позивачем не   подано  доказів  на  підтвердження своїх  вимог.  Докази, надані позивачем,  є  неналежними.

Враховуючи викладене, приймаючи  до уваги  пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що  позов  не  підлягає   задоволенню  в повному обсязі.

Керуючись  ст. ст.1,12,33,  44, 49, 82-85 ГПК України, ст. 22, 614 Цивільного кодексу України, ст.218 Господарського кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні  позову  відмовити.

Суддя                                                                                            Савченко А.А.