ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2007 р.
№ 40/171

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого
Волковицька Н.О.,
Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача
Красилін А.М., дов. від 22.09.2007р.

відповідача

прокурора
Заговорич Є.Г., дов. від 27.11.2006р.,
Костенко В.О., дов. від 27.11.2006р.
Гнатенко Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання

Заступника прокурора Донецької області

на рішення
господарського суду Донецької області від 14.06.2007 р.

у справі
№ 40/171 господарського суду Донецької області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Укрвуглебуд”

до
Державного підприємства “Красноармійськвугілля”

про
стягнення 8323037,00грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Укрвуглебуд” звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства “Красноармійськвугілля” про стягнення 8323037грн. на користь Договору про спільну діяльність № 1 від  02.10.2003р. у відшкодування збитків, заподіяних спільній діяльності порушенням відповідачем договірних зобов’язань за договором № 1-А від 02.10.2003р.

Заявою від 15.05.2007р. позивач змінив свої позовні вимоги, вказавши, що просить стягнути з Державного підприємства “Красноармійськвугілля” на користь Відкритого акціонерного товариства “Укрвуглебуд” 5894586грн. заподіяних відповідачем позивачу збитків (упущеної вигоди) у розмірі, що відповідає частці позивача за договором про спільну діяльність (75%).

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем його зобов'язань за договором про спільну діяльність № 1 від  02.10.2003р., внаслідок чого було заподіяно збитки, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на підставі статей 22, 611 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечив позовні вимоги та зазначив, що позивач не додержав встановленого порядку досудового врегулювання спору при зміні позовних вимог, також відповідач вказав на відсутність у договорі про спільну діяльність положень про відшкодування учасниками спільної діяльності заподіяних збитків;  вважає, що за своєю правовою природою правовідносини сторін у спільній діяльності не передбачають відшкодування завданих збитків одним учасником іншому; наведений позивачем розрахунок упущеної вигоди є необґрунтованим.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.06.2007 р.                 (суддя Подколзіна Л.Д.) позовні вимоги задоволено повністю (з урахуванням їх зміни), з відповідача на користь позивача стягнуто 5921586грн. збитків 25618грн. судових витрат.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо передбаченої умовами договору про спільну діяльність відповідальності кожної зі сторін договору за невиконання умов договору у вигляді відшкодування заподіяних збитків (у тому числі втраченої вигоди) відповідно до чинного законодавства,  наявності усіх складових частин складу правопорушення (протиправної поведінки, заподіяних збитків, причинного зв'язку між ними, вини особи, що заподіяла збитки), нормами матеріального права, що визначають підстави та порядок відповідальності відповідача, а саме статтями 610, 1130, 1137, 1138 Цивільного кодексу України, статтями 224, 225 Господарського кодексу України.

Після нового розгляду справа в апеляційному порядку не переглядалась.

Не погоджуючись з судовим рішенням, до Вищого господарського суду України звернувся заступник прокурора Донецької області з касаційним поданням, в якому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення.

Касаційне подання вмотивовано доводами про порушення судом норм матеріального права, що регулюють спільну діяльність сторін за відповідним договором, а саме статей 1130, 1137 Цивільного кодексу України; зазначено, що положення застосованих судом статей 224 та 225 Господарського кодексу України не можуть визначати порядок відшкодування витрат та збитків, пов'язаних зі спільною діяльністю учасників; суд не врахував, що таке відшкодування може проводитись тільки за рахунок спільного майна, свою частку якого відповідач не вніс; також у поданні зазначено про відсутність документального підтвердження розрахованої упущеної вигоди; звертаючись з касаційним поданням, заступник прокурора вказав про порушення інтересів держави стягненням значної кількості грошових коштів з державного підприємства вугільної галузі.

Відповідач підтримав касаційне подання прокурора, зазначивши також, що господарським судом безпідставно застосовано приписи статей 224, 225 Господарського кодексу України до правовідносин, що регулюються статтями 1130, 1131 Цивільного кодексу України, умовами договору не врегульовано відповідальність учасників договору про спільну діяльність одного перед одним; збагачення одного учасника договору про спільну діяльність за рахунок іншого суперечить правовій природі такого договору.

Позивач відзив на подання прокурора не подав, усно в судовому засіданні відхилив його доводи повністю, вказавши на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін та прокурора,  присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно положень частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів держави або громадянина, для чого може подати касаційне подання.

За статтею 361 Закону України “Про прокуратуру” підставою представництва інтересів держави у суді є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах з державою; вказані підстави визначаються прокурором самостійно у касаційному поданні; подане прокурором касаційне подання містить відповідне обґрунтування.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, сторонами було укладено договір № 1 від 02.10.03р. про спільну діяльність шахти ім. О.Г. Стаханова ДП “Красноармійськвугілля” та ЗАТ “Укрвуглебуд” по розробці запасів пласту К-5, відповідно до умов якого зобов’язались шляхом об’єднання своїх зусиль та майна спільно діяти у сфері розробки покладів кам’яного вугілля та його реалізації для задоволення попиту підприємств на вугілля, збільшення результатів фінансово-господарської діяльності.

За умовами договору про спільну діяльність відповідач, зокрема, зобов’язався забезпечувати позивача технологічними умовами для ведення робіт відповідно до вимог нормативних актів з охорони праці та техніки безпеки, надавати йому послуги, передбачені пунктами 3.5.1.-3.5.8. договору.

Вказаним договором покладено на позивача право вчиняти правочини від імені всіх учасників спільної діяльності з третіми особами, здійснювати загальне керівництво та вести облік результатів спільної діяльності.

Згідно пунктів 9.1 та 11.3 договору про спільну діяльність, за порушення умов договору винна сторона відшкодовує іншій стороні збитки, в тому числі втрачену вигоду, в порядку, встановленому чинним законодавством, а загальні витрати та збитки учасників покриваються за рахунок спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено в судовому рішенні, у учасників спільної діяльності спільне майно відсутнє, а відповідачем не перераховано на розрахунковий рахунок спільної діяльності свій грошовий внесок у розмірі 25000грн.

Також місцевим судом встановлено, що відповідачем та позивачем, відповідно до пунктів 5.3, 5.5, 5.6, 5.8 договору про спільну діяльність, було укладено договір № 1-А від 02.10.2003р. за умовами якого відповідач зобов’язався надавати замовнику (учасникам договору про спільну діяльність) послуги, в тому числі з перевезення працівників замовника на роботу та з роботи, послуги лампової, послуги скіпового підйому, проведення дегазації, подачу розрахункової кількості води, електроенергії, повітря. При цьому згідно з пунктом 4.1 договору кожна зі сторін несе матеріальну відповідальність за невиконання умов договору згідно чинного законодавства.

07.12.2006р. на відокремленому підрозділі шахта ім. О. Стаханова сталася аварія з груповим нещасним випадком, що підтверджується матеріалами справи (т.2, а.с.13-33). Висновком експертної комісії по аварії від 31.12.2005р. встановлено, що головною причиною аварії був прорив водовугільної пульпи із вугільної ями № 2 гор.986 в зумпф скипового стволу.

Причинами, які обумовили виникнення аварії, є: попадання шахтної води у вугільну яму № 2 скипового стволу, незадовільний стан водовідливних комплексів, розроблений шахтою “Проект виконання робіт з очищення, огляду і ремонту зумпфа головного скипового стволу” не передбачає заходи безпеки у випадку попадання шахтної води у завантажувальні ями скипового стволу, низька виробнича дисципліна робітників шахти при виникненні аварійної ситуації.

Актом від 12.01.2006р. встановлено, що внаслідок аварії було зупинено роботи з проведення гірничих виробок та видобутку вугілля у пласті № 5; всього вимушений простій позивача у зв’язку з аварією з 08.12.2005р. по 11.01.2006р. склав 792 години, під час яких втрачено видобуток 21931,8 тон вугільного концентрату.

Для визначення суми збитків позивач застосував середньоденну реалізацію вугілля, помножену на ціну вугілля (виходячи з договорів на купівлю-продаж вугілля) та на кількість днів простою.

Задовольняючи позов, господарський суд дійшов висновку, що умовами договору передбачено відшкодування учасниками спільної діяльності завданих одне одному збитків, матеріалами справи доведено всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення, як підстави відповідальності відповідача за збитки, заподіяні позивачу, пропорційно частки, що належить позивачу за умовами договору про спільну діяльність, в тому числі розмір заподіяних збитків.

Відповідно до частини 1 статті 430 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (який був чинний на момент укладення договору) за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети.

Частиною 1 статті 433 цього Кодексу передбачено, що порядок покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності, визначається договором.

Схожа норма міститься у частині 2 статті 1131 Цивільного кодексу України, який був чинний на час прийняття оскаржуваних судових рішень, згідно з якою умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах  спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин сторін приписів статті 22 Цивільного кодексу України та статей 224, 225 Господарського кодексу України, а також з правомірним розмежуванням у судовому рішенні відповідальності за загальними зобов'язаннями, не пов'язаними з договором про спільну діяльність, тобто, коли учасники спільної діяльності несуть солідарну відповідальність перед третіми особами за рахунок майна, переданого у спільну діяльність, та взаємну відповідальність сторін договору про  спільну діяльність одне перед одним за невиконання або неналежне виконання  обов'язків за договором про спільну діяльність.

Доводи касаційного подання по незастосування судом положень законодавства, що регулюють спільну діяльність, спростовуються змістом судового рішення, що містить посилання на відповідні статті Цивільного кодексу України, як підставу виникнення взаємних зобов'язань сторін, водночас судова колегія зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи було надано оцінку положенням договору про спільну діяльність як таким, що передбачають відповідальність учасників договору одного перед одним за порушення умов договору, в тому числі шляхом відшкодування упущеної вигоди; переоцінка обставин, встановлених місцевим господарським судом,  виходить за межі повноважень касаційної інстанції у даному касаційному перегляді справи.

Однак судова колегія вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи касаційного подання щодо неповного з'ясування обставин справи судом в частині доведеності належними та допустимими доказами розміру заподіяних позивачу збитків.

Породжуючи настання цивільних прав та обов’язків згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв’язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди).

Причинний зв’язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв’язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

Відповідно статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування; під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд встановив, що в результаті протиправної поведінки посадових осіб ДП "Красноармійськвугілля" –порушення ними посадових інструкцій, Кодексу України про надра, Закону України "Про охорону праці" стався нещасний випадок; було зупинено роботи по проходженню шахти та видобутку вугілля на 33 дні, в чому вбачається вина відповідача.

Визначаючи розмір заподіяних збитків, суд керувався часткою позивача у спільній діяльності, а також визначив розмір заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди відповідно до розрахунку вартості  недоотриманого доходу від реалізації вугілля за цінами, що діяли на день звернення з позовом.

Однак при цьому судом порушено положення статті 22 Цивільного кодексу України , за якими до складу збитків, які підлягають відшкодуванню відноситься саме упущена вигода, тобто, ті доходи, які б позивач зміг одержати реально, якби його право не було порушено. Також за змістом статті 225 Господарського кодексу України відшкодуванню потерпілій стороні підлягає втрачений прибуток, що міг бути одержаний в разі належного виконання зобов'язання іншою стороною.

Місцевий господарський суд, стягуючи вказану суму збитків, не врахував, що за таких обставин наявність теоретичного обґрунтування та розрахунку валового доходу від реалізації вугілля ще не є підставою для стягнення упущеної вигоди в розумінні статті 225 Господарського кодексу України.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним  тоді,  коли  суд,  виконавши  всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і   правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення місцевого господарського суду вказаним вимогам не відповідає з вище зазначених підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий  господарський  суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора Донецької області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 14.06.2007 р. у справі        № 40/171 господарського суду Донецької області скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Головуючий                                                                                  Т.Дроботова

Судді:                                                                                             Н.Волковицька

Л.Рогач