ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2007 р.

№ 35/227-07(47/218-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.,

суддів
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

за участю представників сторін
позивача

відповідача

Стець М.Л., довіреність від 24.04.07 №283/16;
Почуєв В.А., довіреність від 07.11.05 №1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргу

Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева"

на постанову
Харківського  апеляційного господарського суду

від
20.07.2007 року

у справі
№  35/227-07

за позовом
Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева"

до
Товариства з обмеженою відповідальністю  фірми "Партнер"

про
визнання недійсним договору та додаткової угоди

Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер" про визнання договору від 02.02.2001 №339/22М-289 та додаткової угоди до нього від 24.04.2001 №1 недійсними як таких, що укладені всупереч встановленим цілям діяльності підприємства. Позовні вимоги вмотивовані тим, що договір та додаткова Доповідач: Гоголь Т.Г.

угода до нього, про які йдеться в позовній заяві, не відповідають загальним цілям  підприємства щодо ефективного використання та збереження закріпленого за ним державного майна, суперечать положенням пунктів 3.2, 4.2, 4.4 Статуту підприємства, а також чинним на момент їх укладення законодавчим нормам, зокрема, частині 3 статті 10 Закону України "Про підприємства в Україні" та статті 25 Цивільного кодексу УРСР, у зв'язку з чим мають бути визнані недійсними на підставі статей 48, 50 цього Кодексу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.07.2006 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.11.2006 року, позов задоволено, визнано недійсним договір від 02.02.2001 №339/22М-289 та додаткова угода до нього від 24.04.2001 року №1 з посиланням на те, що спірні угоди за своїм змістом і предметом не відповідають приписам чинного на той час законодавства, є позастатутними, так як укладені всупереч Статуту підприємства.

За касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Партнер", Вищий господарський суд України переглянув рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів і постановою від 08.02.2007 року рішення господарського суду Харківської області від 24.07.2006 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.11.2006 року скасував, справу направив на новий розгляд до господарського суду Харківської області з тих мотивів, що в порушення принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі обставин справи в їх сукупності спір був розглянутий не в повному обсязі, господарські суди   попередніх інстанцій   не   надали   обставинам справи належної    оцінки. Вищий господарський суд України зазначив, що при розгляді   спору  повною  мірою   не  з'ясовані   обставини  справи,   зокрема судами, не взяті до уваги письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи і відповідно до яких відповідач заперечував проти доводів позивача щодо протиправності укладених договорів статутним цілям  підприємства   позивача; не   обґрунтоване   застосування судами до спірних правовідносин норм Цивільного кодексу України, які регулюють строк позовної давності, у прийнятих рішеннях.

Господарський суд Харківської області рішенням від 27.04.2007 року (суддя Швед Е.Ю.) в задоволенні позову відмовив з  огляду на відсутність підстав для визнання спірних договору та угоди недійсними у розумінні змісту положень Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року).

Харківський апеляційний господарський суд постановою від 20.07.2007 року (судді Бондаренко В.П., Білоконь Н.Д., Фоміна В.О.) рішення господарського суду Харківської області від 27.04.2007 року залишив без змін, з посиланням на те, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 27.04.2007 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2007року у зв'язку з порушенням норм матеріального і процесуального права, а саме: статей 245, 252, 248 Цивільного кодексу УРСР, статей 43, 84 Господарського процесуального кодексу України та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Підприємство зазначає, що суди попередніх інстанцій неправомірно не застосували до спірного договору норми статті 50 Цивільного кодексу УРСР щодо визнання угоди недійсною як такої, що не відповідає статутним цілям підприємства та не врахували роз'яснення Вищого господарського суду України стосовно широкого розуміння статутних     цілей     підприємства.     Спірний     договір     купівлі-продажу негабаритного металобрухту на думку скаржника, не був спрямований   на одержання прибутку, отже мав привести до згортання виробничої діяльності позивача, пов'язаної із здійсненням   основного виду діяльності, що  суперечить статутній   меті   діяльності   позивача.   Скаржник   посилається   на   те,   що відповідно  до  вимог  статті   80  Господарського  процесуального  кодексу України у разі порушення строку позовної давності суд має припинити провадженні у справі, проте, всупереч зазначеним нормам Господарського процесуального кодексу України, справу було розглянуто по суті. Скаржник вважає, до заявлених позовних вимог позовна давність не застосовується відповідно до норм статті 83 Цивільного кодексу УРСР .

Товариство з обмеженою відповідальністю "Партнер" не скористалося своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет повноти  встановлення обставин в рішеннях судів попередніх інстанцій, правильності застосування норм матеріального та процесуального права, касаційна інстанція вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виконуючи згідно з вимогами статті 11112 Господарського процесуального кодексу України  вказівки, що містилися в постанові  Вищого господарського суду України від 08.02.2007 року, суди попередніх інстанцій ретельно дослідивши докази подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, встановили,  що 02 лютого 2001 року між Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева" (Постачальник)  та Товариством з обмеженою відповідальністю "Партнер" (Покупець) укладений договір поставки №339/22М-289дп, за умовами якого Постачальник зобов’язався поставити, а Покупець - прийняти  та оплатити негабаритний металобрухт  - шаботи у кількості 1500 т за ціною 60,00 грн.  за 1 тону, на загальну суму 90 000,00 грн. в  тому числі ПДВ 20%.  При цьому сторони домовились, що якість названого товару повинна відповідати "ГОСТу2787-75" (п.2.2 договору).

Згодом, 24 квітня 2001року між сторонами у справі укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до умов якої зменшено кількість предмету поставки до 1355 тон та, відповідно, загальну суму договору до 81300,00 грн. в тому числі ПДВ 20%. Крім того, цією  додатковою угодою змінено грошову форму оплати на бартерну форму шляхом поставки Покупцем (відповідачем) Постачальнику (позивачу)  генератора ГП311БМУ2 в кількості 1 шт. за ціною 81300,00 грн. в тому числі ПДВ 20%. (том справи 1 аркуш №12). Строк дії договору визначений до 31.12.2001 року.

Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева" виконало свої  зобов’язання за договором №339/22М-289дп  лише частково, поставивши Покупцю - відповідачу протягом 2001року 307,12 тон негабаритного металобрухту (шабот) за ціною 60,00 грн. на загальну суму 18427,20 грн. Решту негабаритного металобрухту (шаботів) у кількості 1047,88 тон на загальну суму 62872,80 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю "Партнер" не отримало, однак,  виконало  свої зобов’язання за вказаними договором та угодою, поставивши 01.06.2001 року  заводу - позивачу в якості оплати за негабаритний металобрухт  (шаботи) генератор ГП311БМУ2 в кількості 1 шт. за ціною 81300,00 грн. в тому числі ПДВ 20%.

Як встановлено господарськими судами, спірні правовідносини виникли з моменту укладення договору - 02 лютого 2001 року, мали одноразовий характер ( поставка товару та його оплата 01.06.2001 року), а термін дії договору закінчився 31.12.2001 року, тому з урахуванням Перехідних положень чинного Цивільного кодексу України, до цих правовідносин слід застосовувати норми  Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

За правилами статті 50 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) недійсною визнається угода укладена юридичною особою всупереч цілям її діяльності та поза межами Статуту цієї юридичної особи.

Саме на норми згаданої статті послалося Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева"  в обґрунтування позовних вимог про визнання спірних договору та додаткової угоди недійсними. Разом з тим, позивач відзначив, що шаботи є запасними частинами до його засобів виробництва –молотів і  відповідно до Статуту підприємства, шаботи можуть відчужуватися лише за згодою Комітету промислової політики України; підприємство має загальнодержавне стратегічне значення, оскільки видом його діяльності є виробництво зброї і боєприпасів, а відчуження шаботів як запчастин призведе до зупинки виробництва.

Досліджуючи зміст договору поставки №339/22М-289дп, господарські суди встановили, що  пунктом 2.2 договору передбачена якість товару, яка повинна відповідати ГОСТу2787-75. Відповідно до ДСТУ 4121-2002, яким замінений ГОСТ 2787-75, брухт сталевий негабаритний  великоваговий вид 500 відповідає предмету договору: негабаритний металобрухт –шаботи. Зазначений стандарт встановлює загальні технічні умови на метали чорні вторинні. А відтак, на господарську продукцію –шаботи, як на нові вироби, дія зазначеного стандарту не розповсюджується, тобто предметом договору є саме відпрацьовані шаботи (металобрухт).

Господарські суди також встановили, що договір №339/22М-289дп від 02.02.2001 року з урахуванням додаткової угоди до нього №1 від 24.04.2001 року відповідає вимогам статей 41, 44 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), а саме:  є письмовим оформленням дієвого волевиявлення сторін, спрямованого на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків, що передбачає наявність у боржника   обов’язку вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматись від певної дії, а у кредитора є наявним право вимагати від боржника виконання його обов’язку (ст. 151 цього Кодексу).

За змістом спірного договору його сторони (позивач та відповідач) одночасно виступали і як боржники і як кредитори, тобто були наявними два зустрічних зобов’язання, тому  за правилами статті  60 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) недійсність частини угоди не тягне за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

А відтак,  судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій   про відсутність підстав для визнання  недійсними спірних   договору та угоди  з огляду на  норми законодавства, чинного на час існування спірних правовідносин.

В силу вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних  доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Тому  перевірка правомірності чи неправомірності  прийняття до уваги господарськими судами попередніх інстанцій  того чи іншого доказу або їх відхилення при ухваленні оскаржуваних рішень (до чого фактично зводяться вимоги касаційної скарги) не входить до повноважень касаційної інстанції.

З   огляду на викладене  колегія   суддів   вважає, що під   час розгляду справи   господарським судом фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об'єктивного дослідження матеріалів справи, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а відтак, у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятих у справі рішень.

Керуючись статтями  108, 111 5,1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2007 року у справі №35/227-07 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                            Т. Добролюбова

Судді                                                                                          Т.Гоголь

В.Швець