ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2007 р.
Справа № 49/102-А

За позовом
Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

До
Sicofin Limited

Про
зобов’язання зареєструватися платником земельного податку

Суддя Шабунін С.В.

Секретар судового засідання Бушеленко О.В.

Представники:

Від позивача
Назарова О.П. —представник за довіреністю від 05.02.2007 р. № 560/9/10-008

Від відповідача
не прибув

27.08.2007 р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом про зобов’язання відповідача –нерезидента України зареєструватися платником земельного податку.

Провадження у справі порушено ухвалою Господарського суду міста Києва № 49/102-А від 21.03.2006 р. (суддя Митрохіна А.В.) та призначено попереднє судове засідання на 08.02.2007 р.

Розпорядженням Заступника Голови Господарського суду міста Києва від 09.10.2006 р. справу № 49/102-А доручено прийняти до свого провадження судді Шабуніну С.В. у зв’язку з перебуванням на лікарняному судді Митрохіної А.В. та з метою уникнення затягування розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2006 р. справу № 49/102-А прийнято до свого провадження суддею Шабуніним С.В.

08.02.2007 р. у справі винесено ухвалу попереднього судового засідання за відсутності представника відповідача та призначено справу до судового розгляду на 27.08.2007 р.

Під час судового розгляду справи представники позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що відповідач, як покупець нежитлових будівель Відкритого акціонерного товариства “Швейна фабрика “Спецодяг”, в супереч ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 2, 14 Закону України “Про плату за землю”, п. 2.5 Рішення Київської міської ради від 27.04.2000 р. № 104/825 “Про затвердження грошової оцінки земель м. Києва”, набувши у власність майновий комплекс, не зареєструвався платником земельного податку, не подає розрахунки земельного податку та не сплачує його до місцевого бюджету.

Право на звернення до суду з вказаним позовом позивачем не мотивовано.

Відповідач у засідання суду не прибув, уповноваженого представника не направив, заявлені вимоги не оспорив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до правил Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України “Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах”. За таких обставин, відповідно до ч. 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, справа вирішується на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд —

ВСТАНОВИВ:

06.08.2003 р. між компанією Сікофін Лімітед, що зареєструвалася та діє за законами Британських Віргінських островів, згідно зі статутом, зареєстрованим 04.06.2003 р. та легалізованим консульським відділом Посольства України у Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії 18.07.2003 р. за № 572/01953 та Відкритим акціонерним товариством “Швейна фабрика “Спецодяг” укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О.

Відповідно до ст. 1 договору від 06.08.2003 р. продавець (Відкрите акціонерне товариство “Швейна фабрика “Спецодяг”) продав, а покупець (компанія Сікофін Лімітед) купив нежилі будівлі разом з усіма невідокремленим майном, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Семена Скляренка, 5, літера Б, літера В (приміщення), а саме: літера Б –основний корпус, який має загальну площу 10 791,70 кв.м. та літера В –нежилий будинок –вентиляційна система, який має загальну площу 186,50 кв.м.

01.11.2003 р. покупцем та продавцем підписано акт прийому-передачі вищевказаних приміщень за договором від 06.08.2003 р. № 1. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що нежилі будівлі, придбані на підставі договору від 06.08.2003 р. зареєстровані за відповідачем Комунальним підприємством “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” (копія реєстраційного посвідчення в матеріалах справи).

Вивчивши всі суттєві моменти спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва, зважаючи на наступне:

У розумінні Закону України “Про плату за землю” від 03.07.1992 р. № 2535-ХІІ зі змінами та доповненнями податком є обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками (ст. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 вказаного Закону земельний податок сплачують власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції.

Статтею 5 Закону України “Про плату за землю” передбачено, що об’єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, а суб’єктом, тобто, платником є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Отже, обов’язок сплати земельного податку покладається на громадян або ж юридичних осіб за умови наявності об’єкта такої плати, тобто, у разі набуття права власності або користування, в тому числі на умовах оренди, земельною ділянкою.

Ведучи мову про обов’язок відповідача сплачувати земельний податок, для чого він повинен зареєструватися як такий платник, позивач стверджує, що відповідач набув права власності за земельну ділянку, на якій розташований придбаний майновий комплекс, посилаючись при цьому на ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України.

Частина 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачає, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Разом з тим, договір купівлі-продажу від 06.08.2003 р. не містить посилань про перехід до набувача нежитлових приміщень земельної ділянки, на якій вони розташовані. При цьому, позивачем взагалі не враховано законодавчих підстав виникнення та набуття права власності на землю. Так, відповідно до ч. 2 ст. 82 Земельного кодексу України іноземні юридичні особи можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення  у межах населених пунктів у разі придбання об'єктів нерухомого майна та для спорудження об'єктів, пов'язаних із здійсненням підприємницької діяльності в Україні.

Підстави набуття права на землю визначені у ст. 116 Земельного кодексу України, де закріплено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Слід зауважити, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (ст. 125 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Позивачем не надано суду доказів набуття відповідачем права власності на земельну ділянку в межах міста Києва, не надано відповідного примірника державного акту, договору оренди тощо. При цьому, нагально зауважити, що законодавча норма, в даному разі,  ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у жодному випадку не може бути доказом набуття суб’єктом майнового блага (земельної ділянки), тому посилання на те, що стаття кодифікованого правового акту стверджує наявність об’єкту матеріального світу є хибними.

Розглядаючи даний спір необхідно зважити на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06.08.2003 р. № 1, приєднаний позивачем до позовної заяви, визначає титул земельної ділянки, на якій знаходяться придбаний відповідачем майновий комплекс. Так, відповідно до п. “е” ст. 1 договору від 06.08.2003 р. продавець (Відкрите акціонерне товариство “Швейна фабрика “Спецодяг”) має виключне право постійного користування земельною ділянкою під приміщеннями та прилеглою до приміщень територією, що підтверджено рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 11367 від 15.08.1967 р., рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 672/13 від 07.07.1975 р., рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 638/8 від 06.05.1978 р., рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 2045 від 29.12.1983 р.

Таким чином, в силу вимог Закону України “Про плату за землю” платником земельного податку за спірними земельними ділянками є його користувач —Відкрите акціонерне товариство “Швейна фабрика “Спецодяг”.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на п.2.5 Рішення Київської міської ради від 27.04.2000 р. № 104/825 “Про затвердження грошової оцінки земель м. Києва”, адже положення даного документу спрямовані лише на економічне регулювання земельних відносин, визначення розмірів і встановлення порядку плати за землю в м. Києві і, крім цього, втратили чинність станом на час розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі всього вищевикладеного, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, решта доданих до матеріалів справи доказів  до уваги судом не приймаються як такі, що не мають значення для вирішення справи.

Виходячи з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню з учасників провадження у справі не підлягають.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Прикінцевими та перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
С.В. Шабунін

Дата виготовлення в повному обсязі: 04.10.2007 р.

27.08.2007р.
м.Київ
№ 49/102-А