ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2007 р.
№ 3/19/07

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Миколаїв (далі -  територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Миколаївської області від 12.03.2007 та

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007

зі справи  № 3/19/07

за позовом державного підприємства “Миколаївський морський торговельний порт”, м. Миколаїв (далі –Підприємство)

до територіального відділення АМК

про визнання недійсним рішення.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –  Полубоярової К.В.,

відповідача –  Федосієнко М.М., Яковлевої Р.А.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення територіального відділення АМК від 10.11.2006 № 23-ріш зі справи № 1-26.213/8-2005 (далі –оспорюване рішення).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 12.03.2007 (суддя Смородінова О.Г.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 (колегія суддів у складі: Лашин В.В. –головуючий, судді Єрмілов Г.А. і Воронюк О.Л.), позов задоволено; оспорюване рішення визнано недійсним; на територіальне відділення віднесено судові витрати зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що у прийнятті оспорюваного рішення територіальним відділенням АМК неповно з’ясовано обставини, які мають значення для справи                                     № 1-26.213/8-2005 і які цим відділенням визнано встановленими.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України територіальне відділення АМК просить скасувати оскаржувані судові рішення з даної справи і передати останню на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням попередніми судовими інстанціями у вирішенні спору:

- норм матеріального права, а саме застосуванням положень Законів України “Про планування і забудову територій”, “Про благоустрій населених пунктів”, Земельного кодексу України, Кодексу торговельного мореплавства України, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і навпаки –незастосуванням тих норм матеріального права, які слід було застосувати, в тому числі положень Закону України “Про захист економічної конкуренції”, Закону України “Про Антимонопольний комітет України”, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку (затверджена розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 № 49-р), наказу Мінтрансу України від 05.02.2001 № 65 стосовно порядку ціноутворення на підприємствах транспорту, Загальних вказівок Збірника тарифів на комплекс робіт, пов’язаних з обробленням вантажів у портах України (затверджений наказом Мінтрансу України від 31.10.1995 № 392);

- норм процесуального права, в тому числі статей 33, 34, 35, 43, 84, 105 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечує проти її доводів з огляду на невідповідність їх обставинам справи та зазначає про законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень й просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з оспорюваним рішенням:

1) визнано, що Підприємство з моменту передачі під’їзних залізничних колій та стрілочних переводів з балансу Одеської залізниці на його баланс та до “теперішнього часу” займає монопольне становище за відсутності жодного конкурента на ринках послуг з користування залізничними коліями незагального користування, іншими об’єктами інфраструктури, що забезпечують рух залізничного транспорту по коліях, які належать Підприємству, є необхідними для забезпечення доставки вантажів між залізничним транспортом загального користування та розташованим на території Підприємства перевантажувальним комплексом на водний транспорт, а також монопольне становище за відсутності значної конкуренції на ринках послуг залізничного транспорту, що виконуються на коліях, які належать Підприємству, зокрема на ринках:

·          послуг Підприємства з подачі та забирання (повернення) вагонів на (з) території Підприємства;

·          послуг з додаткових маневрових робіт на коліях незагального користування, що належать Підприємству;

2) визнано, що дії Підприємства, які полягають у встановленні таких цін на свої послуги шляхом віднесення до складу ціни при її калькулюванні з достатнім рівнем рентабельності необґрунтовано завищених власних витрат на виробництво товару, за якими Підприємство отримує більші доходи, ніж доходи за аналогічні послуги, які він міг би отримати на ринку за умов існування значної конкуренції, де могли б бути запропоновані товари за більш низькими цінами, наприклад, за тарифами Одеської залізниці, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 2 статті 50, пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” –зловживання монопольним становищем на ринку, а саме –встановлення таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

3) відповідно до абзацу другого частини другої статті 52 названого Закону на Підприємство накладено штраф у сумі 6 000 грн.;

4) визнано, що дії Підприємства, які полягають у встановленні у договорах умови розрахунку з клієнтами за послуги з подачі та забирання (повернення) вагонів незалежно від кількості поданих та забраних (повернутих) вагонів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” –зловживання монопольним становищем на ринку, а саме –встановлення таких цін та умов реалізації, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

5) на підставі абзацу другого частини другої статті 52 названого Закону за це порушення на підприємство накладено штраф у сумі 11 000 грн.;

- на виконання наказу Мінтрансу України від 18.04.2003 № 303 “Про передачу під’їзних залізничних колій та стрілочних переводів” Підприємством прийнято на баланс саме під’їзні колії для подавання вантажів рухомого складу зі станції залізниці, а не “колії загальної мережі залізниць”;

- Підприємством на адресу Ольшанського філіалу Києво-Дніпровського міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту, станції Миколаїв-Вантажний, ДП “Миколаївський портовий елеватор” ДАК “Хліб Україна” було надіслано листи від 07.06.2006 № 1671, 1670, 1669 з проханням повідомити про можливість установлення договірних відносин щодо подачі-забирання вагонів на території порту локомотивами Укрзалізниці, локомотивами Ольшанського філіалу Києво-Дніпровського міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту, власними чи орендованими локомотивами депо Миколаїв. Названі суб’єкти господарювання повідомили Підприємство, що здійснення “подачі-уборки” можливе, “але найбільш економічно доцільно отримувати ці послуги від позивача”;

- матеріали справи не містять:

·          доказів того, що отримувачі, споживачі відповідних послуг не можуть взяти в оренду локомотиви в локомотивному депо для виконання подачі-прибирання вагонів;

·          доказів того, що вагони з вантажем не можуть подаватися на вантажні двори Підприємства;

·          інших доказів на підтвердження наявності бар’єрів для вступу інших суб’єктів господарювання на відповідний ринок або того, що існує будь-яке ущемлення інтересів суб’єктів господарювання чи споживачів;

- у матеріалах справи є докази того, що протягом 2005-2006 років маневрові роботи на коліях, що належать Підприємству, також здійснювалися силами Одеської залізниці та станції Миколаїв-Вантажний;

- Підприємство виконує роботи, надає послуги споживачам на підставі укладених договорів, в основному “типової форми”, згідно з якими визначено одиницю розрахунку в залежності від маси вантажу;

- на вимогу територіального відділення АМК Підприємство запропонувало своїм клієнтам подати пропозиції щодо можливості внесення змін до укладених договорів щодо визначення ціни за послуги з подачі-забирання вагонів із застосуванням такої розрахункової одиниці, як кількість поданих та забраних вагонів, однак клієнти не погодилися з такою зміною умов договорів з тих мотивів, що чинна ціна за послуги, розрахована залежно від маси вантажу, є найбільш прийнятною; про це свідчать копії листів ТОВ “Транс-Агро”, ТОВ “Агроконтакт”, ТОВ “КонтиненКо”, ММА “Інфлот”;

- у відповідь на лист Антимонопольного комітету України від 31.08.2006 № 36-26/07-5323 Мінтранс України повідомив, що Підприємство при розрахунках за надані ним послуги з подачі та забирання вагонів не повинно керуватися наказом Мінтрансу від 15.11.1999 № 551, а має керуватися наказом Мінтрансу від 31.10.1995.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин вбачається, що територіальне відділення АМК кваліфікувало дії Підприємства за ознаками пункту 1 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку шляхом встановлення таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідна кваліфікація дій суб’єкта господарювання можлива лише за умови, що він займає монопольне становище на певному ринку товару (під останнім розуміються й послуги).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України “Про захист економічної конкуренції” суб’єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо:

- на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

- не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб’єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар’єрів для доступу на ринок інших суб’єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Задовольняючи позов, попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що у прийнятті оспорюваного рішення територіальним відділенням АМК не було достатньою мірою та в повному обсязі вивчено становище Підприємства на ринку подачі-забирання вагонів та маневрових робіт, не досліджено надання або можливість надання аналогічних послуг іншими продавцями, не встановлено дійсні бар’єри для вступу інших суб’єктів господарювання на ринок, а відтак не підтверджено й висновок названого відділення стосовно заняття Підприємством монопольного (домінуючого) становища за відсутності жодного конкурента на зазначених в оспорюваному рішенні ринках товарів.

Касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків господарських судів. Це стосується й посилання скаржника на судові рішення зі справи № 1/289, оскільки, як вбачається зі змісту цих рішень, їх прийнято за іншої фактично-доказової бази, ніж у даній справі.

Посилання господарських судів на приписи законодавчих актів, які, на думку скаржника, не підлягали застосуванню у розгляді даної справи, не мало своїм наслідком прийняття необґрунтованих судових рішень та не може вважатися підставою для скасування останніх.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 12.03.2007 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 зі справи № 3/19/07 залишити без змін, а касаційну скаргу Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України –без задоволення.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов