Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2007
р.
Справа № 49/171-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.,
судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за
участю представників сторін:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_2

відповідача за первісним позовом -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача
(вх. № 3235Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від
09.10.07 р. по справі № 49/171-07

за позовом ФОП -
ОСОБА_1, смт. Малинівка

до ВАТ "Харківське
підприємство автобусних станцій", м. Харків

про регулювання розбіжностей на стадії
укладення договору

та за зустрічним позовом - ВАТ
"Харківське підприємство автобусних станцій", м. Харків

до - ФОП
ОСОБА_1, смт. Малинівка

про укладення
з ВАТ "ХПАС" договору про продаж квитків і надання послуг на
автостанціях в редакції

встановила:

У квітні 2007 року позивач, звернувся до суду з позовною заявою
про врегулювання розбіжностей на стадії укладення договору, в якій просив суд
затвердити редакцію договору на надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з
відправленням та прибуттям пасажирів, між ним та відповідачем, згідно протоколу
розбіжностей від 19.03.2007 року в частині «преамбули», розділу 1 «Предмет
договору», п. 2.1.3, п. 2.1.5, п. 2.1.7, п. 2.1.8, п. 2.1.15, п. 2.1.17, п.
2.2.5, п. 2.2.6, п. 3.1, п. З.З., п. 4.1.1.4, п. 4.1.1.5, п. 4.1.1.6, п.
4.1.1.7, п. 4.1.1.8, п. 4.1.1.9, п. 7 в редакції позивача.

25.06.2007 року позивач надав заяву про зміну предмету позову та
просив зобов'язати позивача укласти договір на надання послуг та виконання
робіт, пов'язаних з відправленням та прибуттям пасажирів за змістом редакції
ФОП ОСОБА_1 в протоколі узгодження розбіжностей від 19.03.2007 року в частині
«Преамбули», розділу 1 «Предмет договору», п. 2.1.3, п. 2.1.5, п. 2.1.7, п.
2.1.8, п. 2.1.15, п. 2.1.17, п. 2.2.5, п. 2.2.6, п. 3.1, п. З.З., п. 4.1.1.4,
п. 4.1.1.5, п. 4.1.1.6, п. 4.1.1.7, п. 4.1.1.8, п. 4.1.1.9, п. 7 та покласти
судові витрати на відповідача.

04.07.2007 року відповідач надав зустрічну позовну заяву, в який
просив суд зобов'язати ФОП ОСОБА_1 укласти з ВАТ «ХПАС»договір про продаж
квитків і надання послуг на автостанціях в редакції, викладеній в додатку 1 до
позовної заяви та судові витрати покласти на відповідача.

06.08.2007 р. позивач за первісним позовом надав суду заяву про
зміну предмету позову та просив суд зобов'язати ВАТ „ХПАС" укласти з ФОП
ОСОБА_1 договір про продаж квитків і надання послуг на автостанціях в редакції
проекту договору який додано як додаток до цієї заяви.

06.08.2007 р. позивач за первісним позовом звернувся до суду з
клопотанням про призначення судової економічної експертизи, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для призначення по справі судової економічної
експертизи та відмовив в задоволені клопотання позивача за первісним позовом.

19.09.2007 р. від позивача за первісним позовом надійшла заява про
відмову від позову, в якій СПДФО ОСОБА_1повідомила, що 14.08.2007 року між нею
та ВАТ «АТП-16350»(Чугуївська автостанція № 2) укладено договір № 4 про продаж
квитків і надання послуг на автостанції та просила суд прийняти відмову
позивача від позову та припинити провадження по справі.

Відповідно до положень ч.
1 ст. 187 Господарського кодексу України суд дійшов висновку, що відмова
позивача за первісним позовом від  розгляду
судом позовних вимог щодо даного переддоговірного спору суперечить вимогам
чинного законодавства та не може бути прийнята судом.

Рішенням господарського суду Харківської області по справі за №
49/171-07 (суддя - Кононова О.В.) відмовлено
позивачу за первісним
позовом  в задоволені  клопотання про призначення по справі судової
економічної експертизи,  в прийнятті
відмови від позову, в задоволенні позову.

Зустрічні позовні вимоги ВАТ «Харківське підприємство автобусних
станцій»задоволені, прийнято рішення вважати укладеним договір про продаж
квитків і надання послуг автостанції між ФОП ОСОБА_1 та ВАТ „ХПАС" в
редакції, викладеній в додатку до цього рішення. Стягнуто з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства „Харківське
підприємство автобусних станцій ” 85 грн. витрат по сплаті державного мита та
118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване з тих підстав , що редакція преамбули
договору  та п. 2.1.3 перевізника
суперечить вимогам чинного законодавства, редакція п.2.1.6 виключена з
договору, так як суперечить вимогам чинного законодавства, п.п. 2.1.7, 2.2.5.,
2.1.8, 2.1.15, 2.1.17. договору в редакції перевізника суперечать вимогам
чинного законодавства.  Запропонована  перевізником редакція п. 3.1. та п. 3.3. є
такою, що суперечить п. 2 ч. 2 ст. 13 „Про захист економічної конкуренції"
та п. 2.8. Постанови національного банку України від 15.12.2004 року № 637 „Про
затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в
Україні". У зв'язку із цим затвердженню підлягає редакція п. 3.1. та п.
3.3. запропонована відповідачем - ВАТ „ХПАС". Суд також вважав
неприйнятними запропоновані перевізником п. 4.1.1.4, 4.1.1.5 і 4.1.1.6 та
вважав за необхідне виключити їх з тексту договору. Суд не прийняв відмову позивача
за первісним позовом  від позовних вимог.

Позивач з рішенням господарського суду не погоджується, подав
апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволення зустрічного
позову скасувати, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивач вважає
його таким, що порушує права і законні інтереси позивача через неправильне
застосування норм матеріального права (ст. 35 ЗУ „Про автомобільний транспорт”
та норм „Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту” та
процесуального права (ст. 4 ГПК України), оскільки  господарський суд вийшов за межі позовних
вимог, постановив в резолютивній частині
договір в новій редакції. Такої позовної вимоги не містяться ні в первісному
ні в зустрічному позові. Обидва позови були заявлені про забов”язання іншої
сторони укласти договір. Вирішуючи спір між сторонами, суд не дотримувався
диспозитивності, вийшов за межі позовних вимог, та задовольнив зустрічні
позовні вимоги приочевідній невідповідності обраного відповідачем способу
захисту порушеного права, правовій природі спору.

Представником позивача було надане клопотання про відкладення
розгляду справи  у зв'язку  з неможливістю участі в судовому засіданні
26.11.2007 року з причини термінового командирування у м. Київ для участі в
судовому процесі в Верховному Суді України, але представник позивача з'явився у
судове засідання. В зв'язку з чим судова колегія відхилила клопотання про
відкладення розгляду справи .

Відповідач з обставинами, викладеними а апеляційній скарзі не
погоджується, подав відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення господарського
суду обґрунтованим, законним, та таким що відповідає чинному законодавству. На
думку відповідача, посилання позивача на те, що господарський суд вийшов за
межі позовних вимог, постановив в резолютивній частині  договір в новій редакції безпідставне,
оскільки згідно з п. 2 ст. 83 ГПК України господарський суд праві виходити за
межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це
потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача або третьої особи з
самостійними вимогами на предмет спору і, по-друге, за наявності відповідного
клопотання заінтересованої сторони. Відповідач також не погоджується з
твердженням  позивача  про те, що судом було не вірно застосовані
норми матеріального права  ст. 35 ЗУ„ Про
автомобільний транспорт” та норми „Правил надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту”. Відповідач вважає, що норми „Правил надання послуг
пасажирського автомобільного транспорту” суд не застосовував, а лише вказав на
те, що включення запропонованої позивачем умови до договору призведе до
порушення прав пасажирів на своєчасне подання до посадки транспортних засобів,
які встановлені п. 113 Правил надання послуг пасажирського автомобільного
транспорту, а також абз. 5 ч. 2 ст. 30 ЗК „Про автомобільний транспорт».

Судова колегія, перевіривши матеріали справи, вислухавши
представників позивача і відповідача,
встановила наступне.

28.12.2005р.позивачем - ОСОБА_1(перевізник) та відповідачем ВАТ
"Харківське підприємство автобусних станцій" (ВАТ „ХПАС") був
укладений договір № 278 про продаж квитків і надання послуг на автостанціях,
строком  дії з 01.05.2006 р. до
31.12.2006 р. та визначено, що при відсутності за місяць до закінчення терміну
дії договору заяви від однієї з сторін про перегляд умов або припинення дії
договору останній автоматично продовжується на наступний рік на тих самих
умовах.

Перевізник листами від 15.11.2006 р. та від 29.11.2006 р.  повідомив ВАТ „ХПАС" про неможливість
продовження дії договору № 278 від 28.12.2005 року, та про необхідність
укладення нового договору.

27.12.2006 р перевізник направив ВАТ „ХПАС" свій проект
договору № 1 про продаж квитків і надання послуг на автостанціях для
підписання.

20.01.2007 р. ВАТ „ХПАС" надіслав перевізнику два примірники
протоколу розбіжностей до договору № 1 від 27.12.2006 р. в якому виклав свою
редакцію спірних

пунктів договору.

Перевізник протокол розбіжностей до договору не підписав та листом
від 29.01.2007 р. повідомив ВАТ „ХПАС" про неприйнятність умов договору в
редакції відповідача. ФОП ОСОБА_1 19.03.2007 р. направила ВАТ "Харківське
підприємство автобусних станцій" протокол узгодження протоколу
розбіжностей до договору №1 від 27.12.2006 р., відповіді на який не отримала та
звернулась до суду з предоговірним спором.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України
господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з положеннями ст. 640 Цивільного кодексу України договір є
укладеними з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь
особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт)
повинна бути повною і безумовною.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповіді про
прийняття пропозиції ФОП ОСОБА_1 від 27.12.2006 року щодо укладення договору
про продаж квитків та надання послуг на автостанціях з боку відповідача не було
надано і даний договір не може бути визнаний укладеним, в розумінні ст. 640
Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 32 Закону України „Про автомобільний
транспорт" автомобільний перевізник, що здійснює перевезення пасажирів на
автобусних маршрутах загального користування, та власники автостанцій
врегульовують свої взаємовідносини на підставі договору.

Відповідно до ч. З ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт"
власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником,
що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального
користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади
та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних
маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального
користування, що пролягають через цю автостанцію.

25.05.2005 р. між
Чугуївською районною державною адміністрацією (замовник) та приватним
підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) укладений договір № 04-15/22 відповідно до
якого позивачу за первісним позовом було надано право на перевезення пасажирів
на маршрутах рейсами: „Чугуїв - Чкалівське", „Чугуїв - Малинівка
-Ст.Гнилиця", „Чугуїв - Малинівка".

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про автомобільний
транспорт" паспорт маршруту - документ, що містить схему маршруту, розклад
руху, таблицю вартості проїзду, графіки режимів праці та відпочинку водіїв
тощо.

Частиною 4 ст.14 зазначеного закону передбачено формування та
ведення реєстру міжміських і приміських автобусних маршрутів загального
користування, які не виходять за межі території області (внутрішньообласних маршрутів),
Верховною Радою Автономної Республіки Крим чи обласною держадміністрацією, які
затверджують мережу і паспорти міжміських та приміських автобусних маршрутів,
які не виходять за межі території області (внутрішньообласних маршрутів).

Позивачем за первісним
позовом надані копії паспортів маршруту „Чугуїв -Малинівка - Ст.Гнилиця"
та маршруту „Чугуїв (АС-2) - Чкалівське". Паспорт приміського автобусного
маршруту „Чугуїв (АС-2) - Чкалівське" розроблений станом на 14.08.2007 р.,
затверджений, відповідно до вимог закону, головним управлінням промисловості,
транспорту і зв'язку Харківської облдержадміністрації та визначає відправлення
автобусів цього автобусного маршруту з Чугуївської автостанції № 2.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що  внесення змін до схеми маршруту „Чугуїв -
Малинівка - Ст.Гнилиця", щодо відправлення з 10.10.2007 р. автобусів з
Чугуївської автостанції №2 без заїзду на Чугуївську автостанцію, що належить
ВАТ „ХПАС", здійснено самостійно перевізником без відповідного погодження
з головним управлінням промисловості, транспорту і зв'язку Харківської
облдержадміністрації, отже не може бути прийнято судом як належний доказ зміни
схеми маршруту.

Відповідно до ч.1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що
виникають при укладанні господарських договорів за  державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом розглядаються судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що оскільки на момент
розгляду справи господарським судом відповідного договору між позивачем та
відповідачем не укладено, переддоговірний спір щодо умов договору між сторонами
не врегульований, про що свідчать подані до суду позовна та зустрічна позовна
заяви, а укладення договору про надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з
відправленням і прибуттям пасажирів між власником Чугуївської автостанції - ВАТ
"Харківське підприємство автобусних станцій" та перевізником - ФОП
ОСОБА_1 за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах
загального користування, що пролягають через цю автостанцію є обов'язковим
через пряму вказівку Закону України „Про автомобільний транспорт" то, відповідно
до положень ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України цей спір підлягає
вирішенню у судовому порядку. Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що
відмова позивача за первісним позовом від  розгляду судом позовних вимог щодо даного
переддоговірного спору суперечить вимогам чинного законодавства та не може бути
прийнята судом.

Як свідчать матеріали справи та обґрунтовано встановлено судом
першої інстанції при розгляді розбіжностей які виникли між сторонами при
укладені договору №1 від 27.12.2006 р. про продаж квитків і надання послуг на
автостанціях позивач за первісним позовом (перевізник) просив  затвердити преамбулу договору в наступній
редакції: „Відкрите акціонерне товариство „Харківське підприємство автобусних
станцій", іменоване далі „ХПАС", в особі голови правління ОСОБА_4,
який діє на підставі статуту ВАТ „ХПАС", з однієї сторони та фізична
особа-підприємець Алексєєва Людмила Володимирівна, іменована далі Перевізник,
який діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію від 21.04.05 НОМЕР_1, з
іншої сторони, керуючись законом України „Про автомобільний транспорт",
Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 716 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 141) далі
(Правила), Наказом Мінтрансу України № 565 від 28.08.2001 року „Про
затвердження типового технологічного процесу надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів", додатком 20 Наказу до Порядку і умов організації
перевезень пасажирів та багажу автомобільним транспортом", уклали цей
договір про нижченаведене:".

Відповідач (ВАТ „ХПАС") просив затвердити преамбулу договору
в наступній редакції: „Харківське підприємство автобусних станцій",
іменоване далі „ХПАС", в особі голови правління ОСОБА_4, який діє на
підставі статуту ВАТ „ХПАС", з однієї сторони та фізична особа-підприємець
Алексєєва Людмила Володимирівна, іменована далі Перевізник, який діє на
підставі Свідоцтва про державну реєстрацію від 21.04.05 р. НОМЕР_1, з іншої
сторони, керуючись законом України „Про автомобільний транспорт",
Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 716 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 141) (далі -
Правила), уклали цей договір про нижченаведене:"

Суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що згідно з положеннями ст. 627 Цивільного кодексу України
сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Положеннями п. 1 та п. З Указу Президента України
„Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів
виконавчої влади" встановлено, що нормативно-правові акти, які видаються
міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського
управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси
громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.
Зазначені нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх
реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Під
час прийняття наказу Міністерства транспорту України № 565 від 28.08.2001 року
„Про затвердження типового технологічного процесу надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів" діяв Указ Президента України „Про Положення
про Міністерство транспорту України". Пунктом 7 цього Указу було визначено,
що Міністерство транспорту України у межах своїх повноважень на основі та на
виконання актів законодавства видає накази, організовує і контролює їх
виконання. Нормативно-правові акти Мінтрансу України підлягають реєстрації в
установленому законодавством порядку. Як було встановлено судом, Наказ
Міністерства транспорту України № 565 від 28.08.2001 року „Про затвердження
типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та
автовокзалів" в установленому порядку не пройшов держану реєстрацію в
Міністерстві юстиції України і не був оприлюднений, а тому не може вважатися
обов'язковим до виконання нормативно-правовим актом. Це також підтверджується
п. 1.1 наказу Міністерства транспорту України № 565 від 28.08.2001 року „Про
затвердження типового технологічного процесу надання послуг пасажирських
автостанцій та автовокзалів" в якому встановлено, що він носить
рекомендаційний, а не обов'язків характер. Щодо включення до преамбули договору
посилання на додаток 20 до „Порядку і умов організації перевезень пасажирів та
багажу автомобільним транспортом" затверджених Наказом Міністерства
транспорту України № 21 від 21.01.1998 року, суд зазначає наступне. Посилання
на зазначений додаток № 20 містилося лише у розділі 5 „Порядку і умов організації
перевезень пасажирів та багажу автомобільним транспортом", зокрема у
5.3.5.2., 5.3.5.3, 5.З.6.1., 5.З.6.2., 5.З.6.6., 5.3.6.7. , 5.3.6.8. ,
5.3.6.12., 5.3.6.14. , 5.3.6.16. , 5.3.6.17. , 5.3.6.18. , 5.3.7.3. , 5.3.7.4.
, 5.3.7.6. , 5.3.7.8. , 5.3.7.9. , 5.3.8.2. , 5.3.8.3. , 5.3.8.4. , 5.3.8.5. ,
5.3.8.6. , 5.3.8.7. , 5.3.8.8. , 5.3.9.1. , 5.3.10.3., що свідчить про те, що
норми права, які були встановлені у відповідних пунктах розділу 5 і додатку №
20 були двочленними та складалися з гіпотези та диспозиції. Гіпотеза норми
містилася у відповідному пункті розділу 5, а диспозиція у додатку 20. Згідно з
положеннями Наказу Міністерства транспорту України N 762 від 05.11.2001 розділ
5 Порядку і умов організації перевезень пасажирів та багажу автомобільним
транспортом, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 21.01.98
№ 21 визнаний не чинним. Оскільки розділ 5 „Порядку і умов організації
перевезень пасажирів та багажу автомобільним транспортом" був визнаний не
чинним, то припинили своє існування норми права, оскільки наявність однієї лише
диспозиції виключає можливість їх застосування до конкретних обставин, які
обов'язково повинні передбачатися гіпотезою правової норми.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що редакція преамбули
договору, яку просила  затвердити ФОП
ОСОБА_1, є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому не може
бути застосована до даних правовідносин та підлягає затвердженню редакція
преамбули договору запропонована ВАТ „ХПАС".

Судом першої інстанції дослідивши редакцію запропоновану
перевізником та ВАТ „ХПАС" що відносно розділу 1 договору „Предмет
договору" правомірно встановив, що у сторін немає розбіжностей та вважав
за можливе викладення розділу 1 „Предмет договору" в наступній редакції:
„ВАТ „ХПАС" зобов'язується за дорученням Перевізника від його імені
продавати квитки пасажирам, надавати Перевізнику обов'язкові послуги, інші
послуги, виконувати роботи, пов'язані з відправленням і прибуттям автобусів
(маршрутних таксомоторів) та пасажирів автобусних маршрутів загального
користування з АС Чугуїв, АС № 6, АС Чкалівське".

Позивач - ФОП ОСОБА_1просив суд затвердити п. 2.1.3. Договору у
такій редакції: „Організувати прибуття та відправлення автобусів з облаштованих
платформ згідно вимог п. 99 Правил (постанова КМУ № 141 від 29.01.2003
року)". Відповідач - ВАТ „ХПАС" заперечує проти такої редакції п.
2.1.3. договору та пропонує викласти п. 2.1.3 договору в наступній редакції:
„Організувати прибуття та відправлення автобусів з облаштованих платформ".

Відповідно до ч. З ст. 36
Закону України „Про автомобільний транспорт" до обов'язкових послуг, що
повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належить і
організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ.

Суд першої інстанції правомірно
вважав, що зміст ст. 35 Закону України „Про автомобільний
транспорт" та п. 1 І п. 99 Правил надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України
від 18 лютого 1997 року № 716 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України
від 29 січня 2003 року № 141), свідчить про те, що ці Правила регулюють
виключно правовідносини, які пов'язані з обслуговуванням населення та пасажирів
на автостанціях та не можуть поширюються на правовідносини з надання
автостанцією обов'язкових послуг перевізнику, а тому положення п. 99 зазначених
Правил не можуть застосуватися в даних правовідносинах, оскільки предметом їх
регулювання є відмінні від спірних правовідносини.

В зв'язку з чим
запропонована перевізником редакція преамбули договору є такою, що суперечить
вимогам чинного законодавства, і не підлягає застосуванню, а тому суд
правомірно  прийняв  п. 2.1.3. в редакції ВАТ „ХПАС".

Позивач ФОП ОСОБА_1просила суд затвердити п. 2.1.5. спірного
договору у такій редакції: „Ставити штамп-годинником у відповідних документах
(листа регулярності, шляхових листах) водіїв відмітки про фактичний час
прибуття і відправлення автобусів з автостанцій, а також записувати в дорожню
документацію допущені водіями порушення Правил, умов договору, трудової і
фінансової дисципліни". Відповідач - ВАТ „ХПАС" заперечує проти такої
редакції п. 2.1.5 договору та просить суд затвердити п. 2.1.5. в такій
редакції: „Ставити відмітки у дорожній документації Перевізника документах про
фактичний час прибуття і відправлення автобусів з автостанції, завіривши
штампом автостанції, а також записувати в дорожню документацію допущені водіями
порушення правил, умов договору і фінансової дисципліни".

Суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що згідно діючого законодавства України, застосування
зазначеного пристрою не передбачено нормативними документами, які регулюють
діяльність автостанцій. Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося
сторонами, що штамп-годинник не виготовляється і не реалізується, у зв'язку з
чим відповідач не має можливості для його встановлення на автостанціях. Судом
першої інстанції також встановлено, а сторонами визнано, що час відправлення
автобуса зазначається на касовій відомості при її видачі за допомогою
комп'ютерної системи АСУ „Автовокзал". Відповідно до ч. 1 ст. 19
Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено
законодавством.

В зв'язку з чим господарський суд правомірно вважав, що
запропонована позивачем за первісним позовом редакція п. 2.1.5 договору є
такою, що суперечить вимогам законодавства та не підлягає застосуванню, а тому
затвердженню підлягає редакція п. 2.1.5. договору на який наполягає ВАТ
„ХПАС".

Позивач - ФОП ОСОБА_1просила суд затвердити п. 2.1.6. договору у
такій редакції: „Надавати пасажирам, в тім числі і пільговому контингенту
пасажирів можливість безкоштовно скористатися
громадськими
вбиральнями".   Відповідач
-ВАТ „ХПАС"  заперечував  проти
такої редакції п.   2.1.6.   договору
та  просив  суд виключити п. 2.1.6 з тексту договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України „Про автомобільний
транспорт" автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом
автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам,
які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані
з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

Суд першої інстанції правомірно вважав, що правовідносини між
відповідачем та пасажирами знаходяться поза межами спірного господарського
договору із позивачем, оскільки його предметом є продаж квитків та надання
послуг на автостанціях перевізнику. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 36 Закону
України „Про автомобільний транспорт", а також згідно з п. 13 „Правил
надання послуг пасажирського автомобільного транспорту" до обов'язкових
послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, зокрема, належить
можливість користування громадськими
вбиральнями.  Отже,   зазначена
правова   норма,   на
яку посилається позивач, не регулює правовідносини між перевізником та
автостанцією, а тому господарський суд обґрунтоване вважав , що запропонована
позивачем за первісним позовом редакція п. 2.1.6. договору є такою, що
суперечить вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим не підлягає
застосуванню, а п. 2.1.6. підлягає виключенню з договору.

Позивач - ФОП ОСОБА_1просила суд затвердити п. 2.1.7. договору у
наступній редакції: „Забезпечити своєчасне відправлення поданих автобусів в
рейс згідно затвердженого розкладу руху автобусів та здійснювати всі можливі
заходи для максимального заповнення місць в автобусах та ефективного їх
використання. Продаж квитків у касах, у початкових пунктах маршрутів
починається з моменту відкриття кас та припиняється за 5 хвилин до відправлення
автобуса згідно п. 113, розділу VII „Правил". Після одержання касової
відомості водій Перевізника самостійно здійснює поточний продаж квитків
пасажирам. Перонній контролер ВАТ „ХПАС" (посадова особа ВАТ „ХПАС")
здійснює контроль за отриманням пасажирами квитків від водія та робить відмітку
в дорожній документації водія про кількість та суму реалізації квитків
водієм". Позивач за первісним позовом також просить суд викласти п. 2.2.5.
в такій редакції „На автостанціях посадку пасажирів в автобуси здійснювати при
наявності у них квитків, придбаних в касі автостанції, а після одержання
касової відомості водій Перевізника самостійно здійснює поточний продаж квитків
пасажирам".

Відповідач - ВАТ „ХПАС" не погоджувався з запропонованою
перевізником редакцією п. 2.1.7. договору та просив суд затвердити п. 2.1.7. в
наступній редакції: „Забезпечити своєчасне відправлення поданих автобусів в
рейс згідно з затвердженим розкладом руху автобусів та здійснювати всі можливі
заходи для максимального заповнення місць в автобусах та ефективного їх
використання. Продаж квитків у касах автостанцій починається з моменту
відкриття кас та припиняється за 5 хвилин до відправлення автобуса".
Відповідач за первісним позовом також не погоджувався з запропонованою
позивачем редакцією п. 2.2.5. договору та просив суд затвердити зазначений
пункт у наступній редакції: „На автостанціях посадку пасажирів в автобуси
здійснювати при наявності квитків, придбаних у касі автостанції".

Відповідно до положень ч. З ст. 36 Закону України „Про
автомобільний транспорт" до обов'язкових послуг, що повинні надаватися
автостанціями автомобільному перевізнику, належить, зокрема, продаж квитків.

Суд першої інстанції правомірно, виходячи із аналізу ст. 35 Закону
України „Про автомобільний транспорт" та п. 1 і п. 110 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими Постановою
Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 716 (у редакції постанови
Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 141) вважав, що ці Правила
регулюють виключно правовідносини, пов'язані з обслуговуванням населення та
пасажирів на автостанціях та не регулюють правовідносини з надання автостанцією
обов'язкових послуг перевізнику, а тому положення п. 110 зазначених Правил не
підлягають застосуванню в спірних правовідносинах, оскільки предметом їх
регулювання є відмінні від спірних правовідносини.

В зв'язку з чим господарський суд обґрунтовано вважав, що
запропонована позивачем редакція п. 2.1.7 та п. 2.2.5. договору є такою, що
суперечить вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим не підлягає
застосуванню, а тому затвердженню підлягає редакція п. 2.1.7. та п. 2.2.5.
договору, які запропоновані ВАТ „ХПАС".

Позивач - ФОП ОСОБА_1просив суд затвердити п. 2.1.8. договору у
наступній редакції: „Видавати водіям чітко оформлені документи касового продажу
квитків і своєчасно за 5 хвилин до відправлення автобусу згідно розкладу
руху".

Відповідач - ВАТ
„ХПАС" заперечував проти запропонованої перевізником редакції п. 2.1.8.
договору та просив суд затвердити п. 2.1.8. в такій редакції: „Видавати водіям чітко
оформлені документи касового продажу квитків".

Відповідно до п. 113 Правил надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту
передбачено,   що   за
5   хвилин   до
відправлення   автобуса   в рейс припиняється   продаж
квитків  у  касах  автостанції,   після
чого  касова  відомість: друкується,
перевіряється і завіряється диспетчером, а вже тоді видається водію.

Суд першої інстанції
обґрунтоване зазначив, що запропонована перевізником редакція п. 2.1.8.
договору є необґрунтованою та її включення до спірного договору призведе до
того, що відповідач за первісним позовом буде порушувати вимоги Правил, щодо
припинення продажу за п'ять хвилин, що передбачено в п. 113 Правил надання
послуг пасажирського автомобільного транспорту).  Редакція
запропонована перевізником також суперечить положенням п. 5 ч. 2 ст. 30
Закону України „Про автомобільний транспорт" та порушує права пасажира на
своєчасне подання до посадки транспортних засобів.

Суд першої інстанції
зробив обґрунтований висновок, що редакція  запропонована  ФОП ОСОБА_1 не підлягає  застосуванню,
а   затвердженню підлягає редакція
п. 2.1.8. запропонована ВАТ „ХПАС".

Позивач за первісним позовом - ФОП ОСОБА_1просила суд затвердити
п. 2.1.15. договору у наступній редакції: „На автостанції посадку пасажирів в
автобуси здійснювати перонним контролером ХПАС тільки по касовій
відомості". Відповідач -ВАТ „ХПАС" не погоджувався з запропонованою
перевізником редакцією п. 2.1.15. та наполягає на затвердженні судом такої редакції:
„Забезпечити контроль посадки пасажирів в автобуси по квитках
автостанції".

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. ЗО Закону України „Про
автомобільний транспорт" автомобільний перевізник, який здійснює
перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний забезпечувати
своєчасне відправлення транспортних засобів. Згідно з положеннями п. 33 Правил
надання послуг пасажирського автомобільного транспорту водій автобуса
зобов'язаний розпочинати посадку пасажирів на кінцевій зупинці приміського
маршруту не пізніше ніж за 10 хвилин до відправлення автобуса, а міжміського -
за 15 хвилин. Як встановлено п. 113 Правил надання послуг пасажирського
автомобільного транспорту у день відправлення автобусів продаж квитків у касах
у початкових пунктах маршрутів починається з моменту відкриття кас і
припиняється за 5 хвилин до відправлення автобуса.

Суд першої інстанції
правомірно вважав, що запропонована перевізником редакція п. 2.1.15. договору є
такою, що суперечить п. 5 ч. 2 ст. 30 Закону України „Про автомобільний транспорт"
і суттєво порушує права пасажирів на своєчасне відправлення, у зв'язку з чим не
підлягає затвердженню, а  прийняттю
підлягає редакція п. 2.1.15. договору на якій наполягає відповідач за первісним
позовом.

Позивач - ФОП ОСОБА_1просив суд затвердити п. 2.1.17. договору у
такій редакції: „Надавати перевізнику калькуляцію витрат по ВАТ „ХПАС" при
розрахунку відсотків суми винагороди ВАТ „ХПАС" за комплекс наданих
Перевізнику послуг, пов'язаних з обслуговуванням та відправленням автобусів".
Позивач наполягав на затвердженні п. 6.1. договору у наступній редакції:
„Невід'ємною частиною договору є: копія договору з замовником, розклад руху
автобусів, таблиці вартості проїзду пасажирів та перевезення багажу, завірені
Перевізником, Агентська угоду, укладена між страховою компанією, Перевізником
та ВАТ ХПАС, калькуляція витрат ВАТ „ХПАС". Відповідач - „ХПАС"
заперечує проти редакції п. 2.1.17. запропонованої позивачем та просив суд
виключити цей пункт із договору. Відповідач - ВАТ „ХПАС" також заперечує
проти запропонованої перевізником редакції п. 6.1. та просить суд затвердити
наступну редакцію спірного пункту: „Невід'ємною частиною договору є: копія
договору з замовником, розклад руху автобусів, таблиці вартості проїзду
пасажирів та перевезення багажу, завірені Перевізником, Агентська угода,
укладена між страховою компанією, Перевізником та ВАТ „ХПАС".

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що жодним нормативним
актом не передбачено державного регулювання вартості послуг автостанцій, що
надаються автоперевізнику, а тому відповідно до ст. 7 Закону України „Про ціни
та ціноутворення" ціна послуг автостанції є такою, що не підлягають
державному регулюванню та є вільною. Згідно з положеннями ст.7 Закону України
„Про ціни та ціноутворення", вільні ціни і тарифи встановлюються на всі
види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється
державне регулювання цін і тарифів. Державне регулювання цін і тарифів, згідно
ст.8 вказаного Закону, здійснюється шляхом встановлення: державних фіксованих
цін (тарифів); граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від
державних фіксованих цін і тарифів. При цьому, перелік продукції, товарів і
послуг, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи на які затверджуються
відповідними органами державного управління, в силу ст.4 зазначеного закону,
визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 19
Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено
законодавством.

В зв'язку з чим суд
першої інстанції зробив обґрунтований
висновок, що запропонована перевізником редакція п. 2.1.17. та п. 6.1. в
частині обов'язкового надання калькуляції є неправомірною, необґрунтованою та
такою, що суперечить ч. 1 ст. 19 Конституції України та ст. 7 Закону України „Про
ціни та ціноутворення", у зв'язку з чим редакція п. 2.1.17. та п. 6.1.,
запропонована позивачем за первісним позовом не підлягає застосуванню, а тому
затвердженню підлягає редакція п. 2.1.17 та п. 6.1. запропонована ВАТ
„ХПАС".

Позивач - ФОП ОСОБА_1також просила господарський суд включити до
договору п. 3.1. наступного змісту: „Сума винагороди ВАТ ХПАС за комплекс
наданих Перевізнику послуг і виконаних робіт, пов'язаних з обслуговуванням та
відправленням автобусів, складає 5 % суми, одержаної за продаж квитків згідно з
касовими відомостями Ф-20 АСС, без врахування страхового збору. Перевізнику
-95%. Також позивач наполягав на включенні до договору п. 3.3. наступного
змісту: «Розрахунки ВАТ ХПАС з перевізником проводяться по АС-6 (Заводській)
плановими платежами кожні 5 діб; по Чугуївській АС щоденно з 9-00 до 10-00
передачі готівки філії банку «Базис»за адресою м. Чугуїв, бульвар Комарова,
10-А, в вихідні дні з 8-00 до 9-00 видачі готівки моєму представнику за
довіреністю".

Відповідач - ВАТ „ХПАС" не погоджувався із включенням до
договору запропонованих позивачем пунктів та просив суд включити до договору п.
3.1 такого змісту: „Виручка від реалізації квитків згідно з касовими
відомостями Ф-20 АСС, без урахування страхового збору розподіляється у співвідношенні
: по Чугуївській станції винагорода ХПАС - 11% (в тому числі ПДВ), Перевізнику
- 89%, по інших автостанціях винагорода ХПАС - 10% (в тому числі ПДВ),
Перевізнику 90%".

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив,  що згідно з Актом перевірки дотримання вимог
законодавства про захист економічної конкуренції ВАТ „ХПАС" від 29
листопада 2006 року, ВАТ „ХПАС" має ознаки монопольного (домінуючого)
становища на ринку автостанційних послуг в межах своїх автостанцій,
диспетчерських та касового пунктів Харківської області. Відповідно до положень
п.2 ч.2 ст.13 „Про захист економічної конкуренції" зловживанням
монопольним (домінуючим) становищем на ринку визнається застосування різних цін
чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями
чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин. Таким чином встановлення
різних розмірів розподілу виручки від реалізації квитків у рівнозначних угодах
з автоперевізниками, є порушенням законодавства про захист економічної
конкуренції в розумінні п.2 ч.2 ст.13 Закону України „Про захист економічної
конкуренції". Згідно з положеннями п. 2.8. Постанови національного банку
України від 15.12.2004 року № 637 „Про затвердження Положення про ведення
касових операцій у національній валюті в Україні" підприємства можуть
тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що
не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що
перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її
зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств -
юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас
таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на
банківські рахунки зазначених юридичних осіб.

В зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтоване вказав, що
запропонована перевізником редакція п. 3.1. та п. 3.3. є такою, що суперечить
п.2 ч.2 ст.13 „Про захист економічної конкуренції" та п. 2.8. Постанови
національного банку України від 15.12.2004 року № 637 „Про затвердження
Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні". У
зв'язку із цим затвердженню підлягає редакція п. 3.1. та п. 3.3. запропонована
відповідачем - ВАТ „ХПАС".

Оскільки судом першої інстанції встановлено неприйнятність
редакції позивача -ФОП ОСОБА_1 п. 2.1.5., 2.1.7., 2.1.8. спірного договору з
наведених вище підстав, суд також обґрунтовано вважав неприйнятними
запропоновані перевізником п. 4.1.1.4, 4.1.1.5 і 4.1.1.6 виключив їх з тексту
договору.

Посилання  перевізника на
порушення судом першої інстанції ст..83 ГПК України необґрунтовано, так як
згідно зі ч.2ст.187 Господарського кодексу України  день набрання чинності рішення суду, яким
вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення
відповідного господарського договору , якщо рішення суду не визначено інше.
Відповідно до вимог ч.3.ст.84 Господарського процесуального кодексу України, у
спорі про спонукання укласти договір у резолютивній частині рішення вказуються
умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору, що зазначено в рішенні суду.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав з моменту прийняття
рішення договір укладеним.

Судова колегія погоджується
з висновками суду першої інстанції, про необхідність укладення договору про
продаж квитків і надання послуг автостанції в редакції запропонованої позивачем
за зустрічною позовною заявою  та
про  відмову в задоволені первісних
позовних вимог.

Таким чином, рішенні господарського суду відповідає нормам
матеріального та процесуального  права,
обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для його
скасування, керуючись ст.187 ГКУ ,  ст.ст.
101-105 ГПК України,

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 9.10.2007 р.
по справі № 49/171-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Судді
Пушай В.І.

Плужник О.В.

Повний текст постанови підписаний 03.12.2007 р.