донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

05.12.2007 р.                                                                           справа №32/197

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Кошуба В.О. (довіреність №6 від 01.01.2007р.)
Кураксін О.М. (довіреність №161 від 31.08.2007р.)    ,

від відповідача:
від 3-ої особи:
Оболєшева О.Є. (довіреність №01/100 від 21.11.2007р.),
не з*явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Єнакієвського акціонерного товариства відкритого титпу "Металургремонт" м.Єнакієве Донецької області

на рішення господарського суду

Донецької області

від
17.09.2007 року

по справі
№32/197

за позовом
Комунального підприємства "Донецькоблводоканал" м.Донецьк в особі Єнакієвського виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства м.Єнакієве Донецької області

до

Третя особа на стороні відповідача , що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору
Єнакієвського акціонерного товариства відкритого типу "Металургремонт" м.Єнакієве Донецької області
Відкрите акціонерне товариство "Єнакієвський металургійний завод" м.Єнакієве Донецької області

про
стягнення заборгованості в сумі 11265,27грн.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2006 року позивач, Державне обласне комунальне підприємство "Донецькоблводоканал" м.Донецьк в особі Єнакієвського виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства м.Єнакієве Донецької області (далі –КП "Донецькоблводоканал") звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою  до Єнакієвського акціонерного товариства відкритого типу "Металургремонт" м.Єнакієве Донецької області  (Далі –АТВТ "Металургремонт") про стягнення заборгованості  в сумі 11265грн.27коп. за надані послуги водовідведення та водопостачання.

Ухвалою суду від 01.09.2006року до участі у справі №32/197 в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучено відкрите акціонерне товариство "Єнакієвський металургійний завод м.Єнакієве Донецької області.

Рішенням від  06.11.2006року господарський суд Донецької області позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.01.2007року здійснено заміну позивача Державного обласного комунального підприємства "Донецькоблводоканал" м.Донецьк його правонаступником комунальним підприємством "Донецькоблводоканал" м.Донецьк.

Постановою  Донецького апеляційного господарського суду від 06.02.2007року зазначене судове рішення залишене без змін.

Вищий господарський суд України постановою від  16.05.2007року скасував  постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.02.2007р. та  рішення господарського суду Донецької області від 06.11.2006року справу №32/197 передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням  від 17.09.2007року по справі №32/197 господарський суд Донецької області позовні вимоги комунального підприємства "Донецькоблводоканал" м.Донецьк в особі Єнакієвського виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства м.Єнакієве Донецької області про стягнення заборгованості в сумі 11265грн.27коп., з яких 8455грн.11коп. –сума основного боргу, 2208грн.96коп. –індекс інфляції, 601грн.20коп. –3% річних задоволені повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати судове рішення і прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог  відмовити.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог заявник скарги посилається на те, що  судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник позивача вважає рішення суду законним та обгрунтованим, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", між позивачем та відповідачем було укладено договір з надання послуг з водопостачання та водовідведення №422 від 01.01.2002року, термін дії якого було подовжено додатковими угодами від 31.12.2002року та 31.12.2004року ( а.с.71,74).

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, Договір №422 від 01.01.2002року з надання послуг з водопостачання та водовідведення не надано, оскільки за довідкою Державного обласного комунального підприємства від 21.09.2006року цей договір втрачено, але фактичне укладання договору підтверджується  укладеними до нього додатковими угодами від 31.12.2002року та 31.12.2004року. Ці угоди укладені з метою внесення змін до договору про надання послуг по водозабезпеченню та водовідведенню №422 від 01.01.202року і підписані сторонами без будь-яких заперечень та скріплені печатками підприємств.

У відповідності з умовами договору позивачем надавались послуги з питного водопостачання і водовідведення відповідачу.

За період з 01.11.2003року по 01.06.2004року відповідачу було надано послуг з питного водопостачання та водовідведення на суму 8791грн.90коп., із яких оплачено 336грн.79коп., як вказав позивач в позовній заяві та підтверджується наданими до справи розрахунками (а.с.7-8).

Оплата за надані послуги здійснювалась не своєчасно та не в повному об"ємі, в результаті чого за період з 01.11.2003року по 01.06.2004року у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, з врахуванням  оплаченої суми 336грн.79коп., в розмірі 8455грн.11коп., яка не погашена  до теперішнього часу.

За предметом позову йдеться про стягнення з відповідача суми заборгованості за наданні послуги з водопостачання та водовідведення, а також про стягнення  нарахованих сум штрафних санкцій ( інфляційних та 3% річних).

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникнути безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Нормативно - правовим актом, що встановлює порядок користування питною водою із комунальних водопроводів і приймання стічних вод в комунальну каналізацію є "Правила користування системами комунального водопостачання  і водовідведення в містах і селищах України", затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 01.07.1994року №65, зареєстрованих Міністерством юстиції України 22.07.1994року за №165/374 ( далі –Правила).

Пунктом 1.2 цих Правил визначена обов’язковість дотримання для всіх осіб, підприємств, організацій, що користуються комунальними водопроводами і каналізаціями, незалежно від їхньої відомчої належності і форми власності та Водоканалу.

Відповідно до п. 12.1 Правил  встановлено, що для підприємств, зокрема, встановлюється такий порядок відпускання води та приймання стічних вод, а саме шляхом укладання договору  з Водоканалом. При цьому користування водою з комунального водопроводу на виробничо-технічні потреби дозволяється лише тим підприємствам, для яких необхідність витрати води підтверджена об’єктивними причинами. В разі згоди Водоканалу розрахунки за воду можуть бути оформлені через відкриття особового рахунку (абонентської картки).

При укладанні договору з абонентами на відпускання води одночасно укладається договір на приймання від них стічних вод.

Пунктом 12.2 Правил встановлено, що для оформлення договору або особового рахунку (абонентської картки) абоненти (крім громадян) подають до Водоканалу заяву та розрахунок-заявку на потрібну кількість води для кожного вводу, акт меж обслуговування та схему зовнішніх мереж з прив’язкою до місцевості.

Без оформлення підприємств, а також громадян у Водоканалі як абонентів, водокористування ними вважається самовільним.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності з Правилами позивачем надавались послуги з водопостачання та водовідведення відповідачу, що підтверджуються актами № 53 від 18.11.2003р., № 53 від 15.12.2003р., № 54 від 19.01.2004р., № 54 від 18.02.2004р., № 54 від 16.03.2004р., № 54 від 19.04.2004р., № 54 від 18.05.2004р., які підписані зі сторони відповідача без заперечень.

На підставі зазначених актів позивачем на адресу відповідача виставлялися рахунки від 24.11.003р. на суму 2623,42грн., від 15.12.2003р. на суму 2292,96грн., від 19.01.2004р. на суму 1577,17грн., від 18.02.2004р. на суму 1294,09грн., від 16.03.2004р. на суму 269,60грн, від 19.04.2004р. на суму 363,96грн., від 18.05.2004р. на суму 370,70грн., всього за спірний період було виставлено рахунків на суму 8455,11 грн. ( а.с.9-22),  які неоплачені на  час розгляду спору в суді.

Відповідно до п.  1 ст.  193 Господарського кодексу України,  суб'єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно  до закону,   інших   правових   актів,  договору,  а  за  відсутності конкретних вимог  щодо  виконання  зобов'язання  -  відповідно  до вимог,  що  у  певних  умовах звичайно ставляться.  При цьому,  до виконання  господарських   договорів   застосовуються   відповідні положення  Цивільного кодексу України   з  урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Так, в силу ст.  526 Цивільного кодексу України,  зобов'язання має виконуватися  належним  чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких  умов  та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.  1  ст.  530  Цивільного кодексу   України,   якщо   у зобов'язанні  встановлений строк (термін) його виконання,  то воно підлягає виконанню  у  цей  строк  (термін);  зобов'язання,  строк   виконання  якого  визначений  вказівкою  на  подію,  яка неминуче має настати,  підлягає виконанню з настанням цієї  події. Якщо  строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги,  кредитор  має  право вимагати його виконання у будь-який час.  Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від  дня  пред'явлення  вимоги, якщо  обов'язок  негайного  виконання  не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином,  суд апеляційної інстанції, дослідивши обставини неналежного    виконання   відповідачем  зобов'язань по оплаті наданих послуг,  в  порушення  положень Цивільного кодексу  України,  Господарського кодексу України,  та з урахуванням вказаних норм  законодавства дійшов  висновку, що сума основного боргу доведена позивачем.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на неправомірність висновку господарського суду щодо існування між сторонами договору  про надання послуг з водопостачання та водовідведення, не приймається судовою колегією до уваги з такого.

Як вірно встановлено господарським судом, з чим погоджується судова колегія,  в 2002 році змінилася практика діалогового обороту підприємства КП “Донецькоблводоканал”, яким було прийнято рішення на укладання єдиного договору про надання послуг з питного водопостачання та водовідведення. Всі укладені окремо договори про надання послуг були переукладені та всі їх істотні умови відображені в єдиному договорі.

Як видно з матеріалів справи, до договору №422 від 01.01.2002 року були  підписані додаткові угоди від 31.12.2002р. та 26.12.2003року, укладені з метою внесення змін до вказаного договору та продовжена його дія.

Відповідно до п.12.1 Правил при укладені договору з абонементами на відпускання води одночасно укладається договір на приймання від них стічних вод. Так як, між сторонам у справі 01.01.2002року укладено договір №422 про надання послуг з водовідведення ( а.с.66), тому, відповідно, укладений договір на приймання стічних вод.

Згідно частини 2 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарського-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу статті 216 названого Кодексу, учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до  правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовується такий вид господарських санкцій як штрафні санкції (ст.217).

Згідно ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді  грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України також передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший  розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2208грн.96коп.  індексу інфляції та 3% річних в сумі 601грн.20коп. нарахованих за період з грудня 2003року по травень 2006року.

Враховуючи викладене, за результатами апеляційного провадження, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його  скасування не вбачається.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника  по справі.

Виходячи з викладеного та, керуючись ст.ст.33,43,49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  Єнакієвського акціонерного товариства відкритого титпу "Металургремонт" м.Єнакієве Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2007р. у справі №32/197 -  залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 17.09.2007р. у справі №32/197 -  залишити без змін.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС