ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 3/354
18.10.07

За позовом     Відкритого акціонерного товариства «Київський радіозавод»

До                        Державного підприємства «Виробничого об’єднання «Київський

радіозавод»(відповідач 1)

Приватного підприємства «Світло»(відповідач 2)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів   Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної

інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого

майна»

Про                          визнання недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

Від позивача            Чубук Е.А. –по дов. № 765/332 від 10.01.2006

Від відповідача 1    Мазуренко М.В. –в.о. директора, наказ № 66/1 від 23.04.2001

Горова В.А. –по дов. № 181 від 16.08.2007

Від відповідача 2    Пирков П.О. –по дов. № 7 від 01.12.2006

Від третьої особи    не з’явились

У засіданні брали участь від Прокуратури міста Києва –Ущапівський Я.В. –прокурор відділу

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 09.10.2007 оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги  Відкритого акціонерного товариства «Київський радіозавод»про визнання недійсним договору купівлі-продажу «Складу реагентів корпусу № 90, складу № 507 (металевий)»на аукціоні укладеному 20.12.2003 ВАР № 995534, між Державним підприємством «Виробниче об’єднання «Київський радіозавод»та Приватним підприємством «Світло».

Позовні вимоги мотивовані наступним. За договором купівлі - продажу від 20.12.2003 ВАР № 995534 «Складу реагентів корпусу № 90, складу № 507 (металевий)»на аукціоні продавцем - Виробничим об’єднанням «Київський радіозавод»було продано покупцю - Приватному підприємству «Світло»зазначене нерухоме майно. В пункті 1.2 предмету договору зазначено, що відчужене нерухоме майно належить продавцю на праві власності на підставі документів: - склад реагентів корпусу № 90 (літера «ІД»), на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2002, склад 507, (літера У) на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2003. У подальшому зазначені рішення були скасовані як помилкові постановою Вищого Господарського суду України від 01.07.2004 по справі № 30/438. вважає, що відповідачем 1 визначаючи через суд своє право власності на об’єкти продажу було порушено: вимоги п.1 ст.104 ЦК України; постанови КМ України від 29.05 1996 № 569 щодо реорганізації ДП ВО «Київський радіозавод» шляхом поділу його майна між новоствореними підприємствами; ч.і п.2.1 Положення «Про порядок поділу підприємств і об’єднань та відокремлених структурних підрозділів і одиниць», так як реорганізація підприємства шляхом поділу - це є ліквідація підприємства (об’єднання) з одночасним створенням на його базі двох або більше нових самостійних підприємств, тобто реорганізація підприємства шляхом поділу є юридичним фактом для припинення права власності на майно, а підставою для його поновлення може бути тільки набуття цього права у порядку встановленому законом. При укладенні спірного договору купівлі-продажу продавець (відповідач 1) вирішуючи питання щодо розпорядження об'єктом продажу (нерухомим майном)- вийшов за межі своїх повноважень і розпорядився майном яке йому не належало (цей факт встановлено судом - прийняттям постанов Вищого Господарського суду України від 01.07.2004 по справі № 30/438 та від 16.06.2005 по справі № 30/438-2/344). Зазначає, що на цей час не існує жодного діючого рішення або постанови господарського суду на підставі яких за ВО «Київський радіозавод»було б визнано право власності на спірні об’єкти продажу, тобто пункт 1.2 предмету спірного договору купівлі - продажу суперечить вимогам закону (вчинений під впливом помилки) і тому на підставі ст.ст. 215; 229 ЦК України цей договір має бути визнаний недійсним.

Відповідач 1 вважає, що відповідно до умов ст.ст. 1, 2 ГПК України до позовних вимог відсутнє право на звернення до господарського суду - не існує порушених або оскаржуваних прав і охоронюваних законом інтересів, ст.ст. 50-53 - відсутні заяви на поновлення строку, умови на встановлення процесуальних строків, їх відновлення. Фактично «ВО «Київський радіозавод»діє від 1932 р., створював об’єкти власними силами та коштами і не передавав новоствореним підприємством, про що свідчить довідка ДАХК «Київський радіозавод»№717/ 71 від 15.06.2005. Позовні вимоги ВАТ «Київський радіозавод» не відповідають передбаченим правам на захист відсутнього права власності та товариство не є стороною до захистів прав держави. Відповідно вимог ГПК України: Ст. 80, абз. 1 - спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; абз. 1-1- відсутній предмет спору, абз. 2 - на той же предмет і з тих же підстав діють рішення суду; ст. 81 - абз. 2 - є справа з господарського спору між тими з сторонами ( ВО «Київський радіозавод»та ВАТ «Київський радіозавод»), про той же предмет і з тих же підстав. До вказаного довідкою № 12024, що оформлена 30.09.2004 Головним управлінням статистики у м. Києві, підтверджується форма власності ВАТ «Київський радіозавод»- приватна. Перехід прав повного господарського відання на державне майно до приватної власності не оформлювався в порядку передбаченому чинним законодавством. На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 1, 2, 80, 81 ГПК України, просить припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду.

Відповідач 1 у доповненнях зазначає, що ВО «Київський радіозавод»від 1932 р., знаходиться в державній реєстрації, відносилося до особливо важливих підприємств і діяло в порядку госпрозрахункової діяльності. Самостійно збудовані виробничо - промислові комплекси, об’єкти соціально-культурної сфери   оформлювалися в виробничо-технічний паспорт, пояснювальна записка до паспорту, м. к. 37/277сс 1992 р.,  є прямим доказом до прав володіння. Згідно наказу Міністерства загального машинобудування СРСР від 03.09.76 № 321, підприємство п/с А-7968 мало назву: державне підприємство «ВО «Київський радіозавод». Постановою Ради Міністрів СРСР від 21.03.89 № 250-79 «Про відміну умовних найменувань», ліквідовано умовну назву підприємства п/с А - 7968. Реорганізація проведена відповідно до рішенням Кабінету Міністрів України –розпорядження від 16.10.95 № 616, постанова від 29.05.96 № 569 з переводом на ВО «Київський радіозавод» боргових зобов’язань новостворених підприємств. Додатком до постанови передбачалися створення: п. 4 Завод «Швейних машин»(цех № 214, корпус № 2); п. 7 Завод «Медінструмент»(ВТК-282,корпуса №№ 54,61,61-А). Згідно Положення «Про порядок передачі державного майна», оформлювалися  розподільчий передачі основних засобів в 1997  р., що узгоджувалися  з департаментом авіаційно - космічної промисловості, Мінмашпромом України. На підтвердження права утримувати, володіти, використовувати діють: протокол Засновника № 6 від 27.03.97  засідання галузевої комісії з питань санації, реструктуризації та банкрутства підприємств, по розділу 2-реструктуризація заборгованості, п. 3 - залишення на ВО «Київський радіозавод»майнових комплексів заводів «Медінструмент», «Швейних машин», об'єктів, які є новоствореними підприємства не приймали на свій баланс з віднесенням на юридичну особу частки боргу; акт Засновника від 18.04.97 на підставі вищезазначеного Протоколу-затверджена вартість залишеного майна ВО «Київський радіозавод»; накази Мінмашпрому України на створення підприємств на базі структурних підрозділів, до ДП «Київський радіозавод»- № 129-Д від 04.07.96; пункт 4-2 статуту –«майно є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання»; Постанова Арбітражного суду м. Києва по справі № 15/81 від 01.10.1997. - державне підприємство «Виробниче об'єднання «Київський радіозавод»визнано банкрутом; ліквідаційні баланси затверджені станом на 10.03.98, 30.03.00, 01.01.05; інвентаризаційні описи № 283/1 - 283/7 від 10.03.1998, № 283/8 - 283/9 від 31.03.00;

інвентаризаційні картки. До вказаного існують: розподіл майна ДП ВО «Київський радіозавод»між юридичними особами станом на 24.04.97; перелік майна ДП ВО «Київський радіозавод»на 05.08.97; організаційна структура управліннями підприємством ВО «Київський радіозавод»на 27.07.97; розподільчий баланс станом на 01.03.00; додаток № 3 до балансу ВО «Київський радіозавод»; акт приймання - передачі державним підприємством ВО «Київський радіозавод»від ДАХК «Київський радіозавод»об’єктів виробничо - господарської діяльності від 20.03.00.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов зазначає наступне. 12.12.2003 між Приватним підприємством «Світло», за договором купівлі-продажу складу реагентів корпусу № 90 та складу № 507 (металевий) на аукціоні були придбані не житлові приміщення: склад реагентів корпусу № 90 (літера Ц), який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9 та склад № 507 (металевий) (літера У), який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О., зареєстрований у реєстрі за № 4292. Договір зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна (записаний у реєстраційну книгу № 65п-14б, 27.02.2004, за реєстраційним № 5478п). У відповідності до п. 1 ст. 328 ЦК України, право що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до п. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказані приміщення були придбані ПП «Світло»на відкритих торгах (біржовому аукціоні), які проводились із додержанням всіх вимог чинного законодавства України, за результатами який і був укладений договір купівлі-продажу складу реагентів корпусу № 90 та складу № 507 (металевий) на аукціоні. При укладанні договору купівлі-продажу, сторонами (продавцем і покупцем) було дотримано всіх вимог чинного законодавства України, щодо правомочності сторін та їх представників на укладання договору, його підписання, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору у Київському міському бюро технічної інвентаризації. Враховуючи все вищевказане, ПП «Світло»вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству України.

Третя особа в засідання суду не з’явилась, вимог суду викладених в ухвалі про порушення провадження у справі від 23.07.2007 та ухвалах від 07.08.2007, від 22.08.2007 не виконав.

Позивачем було подано клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України та Національне космічне агентство України.

Національним космічним агентством України було подано клопотання про залучення до участі у справі останнього третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Розглянувши подані звернення господарський суд відзначає

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або  обов’язки щодо однієї з сторін. їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Враховуючи те, що прийняття рішення з даного господарського спору не може вплинути на права або обов’язки Фонду державного майна України та Національного космічного агентства України щодо однієї із сторін, господарський суд не вважає доцільним залучити їх до участі у справі  третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Відповідачем 1 було подано клопотання про витребування доказів.

Розглянувши клопотання відповідача 1 суд відзначає

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона, прокурор які порушують клопотання про перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити : який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази.

З поданого клопотання взагалі не зрозуміло які саме докази вимагає відповідач 1 витребувати та з яких підстав.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2002 року між Державним підприємством «Виробниче об’єднання «Київський радіозавод»в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Татієнка В.А., як продавець, (далі –відповідач 1) та Приватним підприємством «Світло»(далі –відповідач 2) укладено договір купівлі-продажу (далі –договір) складу реагентів корпусу № 90, складу № 507 (металевий) на аукціоні, який зареєстровано приватним нотаріусом у реєстрі за № 4292.

Відповідно до п. 1 договору відповідач 1 продав відповідачу 2 нерухоме майно, яким є: склад реагентів корпусу № 90, (літера Ц), загальною площею 105,60 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9 та склад №507 (металевий), (літера У), загальною площею 214,30 кв. м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Згідно п. 1.2 договору відчужуване нерухоме майно належить відповідачу 1 на праві власності на підставі документів:

склад реагентів корпусу № 90, (літера Ц), на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 02 жовтня 2002 року. Об’єкт нерухомого майна зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна (реєстраційне посвідчення № 004160) ( в листопаді 2002 року) за реєстровим № 5478-п реєстраційної книги № 65п-141;

склад № 507 (металевий), (літера У), на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 15 жовтня 2002 року. Об’єкт нерухомого майна зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна 30 жовтня 2003 року за реєстровим № 5478-п реєстраційної книги № 65п-142;

27 лютого 2004 року нерухоме майно було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна за відповідачем 2 на праві приватної власності за реєстровим № 5478-п реєстраційної книги № 65п-14б.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Підставою для визнання договору недійсним  згідно ч.1 ст. 203, ст.ст. 215, 229 Цивільного кодексу України позивач визначив той факт, що за змістом укладений відповідачами договір суперечить нормам чинного законодавства України та моральним засадам суспільства, а також, як зазначає позивач, відповідач-1 при його укладанні помилився щодо обставин, які мають істотне значення, тобто розпорядився майном, яке  йому не належало.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на те, що після виконання обов’язків за договором правовідносини між відповідачем 1 та відповідачем 2 припинились, оскільки ними було досягнуто мети, що випливала із суті зобов’язання, суд вважає, що до спірних правовідносин застосовується Цивільний кодекс УРСР.

Угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Щодо угод, вчинених до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року № 435-IV (тобто до 01 січня 2004 року), підстави і наслідки їх недійсності визначаються статтями 47-58 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Відповідно до ст. 48  Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 Цивільного кодексу УРСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно ст. 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов’язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується передати майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 153 Цивільного кодексу УРСР встановлено, що істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Враховуючи викладене, судом не встановлено за результатом розгляду даного спору наявність тих обставин, з якими закон пов’язує недійсність договору, у зв’язку з чим підстав для визнання його недійсним не вбачається.

Стосовно доводів позивача щодо укладення відповідачем-1 договору під впливом помилки судом відзначається наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Цивільного кодексу УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Отже, право вимагати визнання угоди недійсною належить стороні, яка діяла під впливом помилки, при цьому під впливом помилки можуть перебувати обидва  учасники угоди. Натомість позивач не є стороною договору.

За змістом наведеного, особою, яка вправі вимагати задоволення позову про визнання договору недійсним, який укладено під впливом помилки  належить відповідачу 1 або відповідачу 2.

Даний висновок підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»№ 3 від 28 квітня 1978 року (із змінами і доповненнями), зокрема, у пункті 11 якої роз’яснено, що під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб’єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Таким чином, помилка –це відсутність справжнього уявлення про обставини, що дійсно мають місце.

Як зазначає позивач вчиненою помилкою є розпорядження відповідачем-1 майном, яке  йому не належало.

Згідно ст. 225 Цивільного кодексу УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише у тих випадках, коли згідно зі ст. 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Приписами ст. 145 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що якщо майно за плату придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача, лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Отже, саме по собі недодержання вимог ст. 225 Цивільного кодексу УРСР при продажу майна не його власником не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку власник вправі в межах установленого законом строку вимагати витребування цього майна у набувача.

Згідно з ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Натомість позивачем не було надано суду доказів наявності у нього права власності на нерухоме майно, матеріали справи таких правовстановлюючих документів не містять, зокрема, договору купівлі-продажу, рішення судів або третейських судів про визнання права власності,  встановлення факту права власності на об’єкт нерухомості.

Отже, підстав вважати позивача набутим права власності на  нерухоме майно судом в ході розгляду справи не встановлено.

Обов’язок  доказування та подання доказів відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких ним заявлені позовні вимоги.

Позивачем не доведено належними засобами доказування, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12 грудня 2002 року було укладено між  відповідачем 1 та відповідачем 2  з   порушенням вимог чинного законодавства та під впливом помилки, а також те, що відповідачами порушено права та охоронювані законом інтереси позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Суддя
В.В. Сівакова