МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
№ 14/439
Київський міжобласний апеляційний
господарський суд у складі колегії:
Судді
При секретарі судового
засідання  Рустам'яні Е.А.
Представники сторін:
від позивача:      не з'явились;
від відповідача:  не з'явились
розглянувши матеріали апеляційної
скарги сільськогосподарського кооперативу „Іскра” на рішення господарського
суду Полтавської  області від 14.11.2006
у справі  № 14/439 (суддя
за позовом           суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Кременчук, Полтавська
до           сільськогосподарського
кооперативу „Іскра”, с. Недогарки, Кременчуцький район, Полтавська область
про                               визнання
права власності на майно, передане в іпотеку
Суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач, СПД ОСОБА_1) звернувся до
господарського суду Полтавської області із позовною заявою до
Сільськогосподарського кооперативу «Іскра»(далі - відповідач, СК «Іскра») про
визнання права власності на майно, передане в іпотеку.
Під час розгляду справи по суті
позивач збільшив розмір позовних вимог та просив також визнати недійсним
свідоцтво про право власності на майно, видане 01.03.2006 року Піщанською
сільською радою та зобов'язати КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної
інвентаризації” виключити зазначене майно з державного реєстру нерухомості.
Рішенням господарського суду
Полтавської області від 14.11.2006р. позовні вимоги задоволено частково,
визнано недійсним свідоцтво, видане 01.03.2006 року Піщанською сільською радою
та зареєстроване КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації” в
книзі №3 за №14004260 про право власності Сільського господарського кооперативу
„Іскра”, с. Недогарки, Кременчуцького району, Полтавської області на майно;
визнано право власності за Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою
приватним підприємцем ОСОБА_1 на майно, яке знаходиться в селі Піщане,
Кременчуцького району, Полтавської області по вул.. Індустріальній, буд. 6;
зобов'язано КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації” виключити
зазначене майно з державного реєстру нерухомості; стягнуто з відповідача 85
грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; повернуто позивачеві зайво сплачене державне мито в сумі
4208,16 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу та письмове пояснення до апеляційної скарги,
в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення
про відмову у задоволенні позовних вимог повністю в зв'язку з відсутністю на
момент закінчення перегляду справи матеріально-правових підстав для задоволення
позову, або припинити провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Свою апеляційну скаргу та письмові
пояснення до неї апелянт обґрунтовує відсутністю підстав для визнання права
власності на спірне майно, посилаючись на статті 33, 36, 37 закону України „Про
іпотеку”. Крім того, на те, що під час перегляду рішення місцевого суду
апеляційним господарським судом, між сторонами спору та товариством з обмеженою
відповідальністю „Сільгосппродукт” (далі - товариство) 08.02.2007 року укладено
договір відступлення прав за іпотечним договором та попередній договір
купівлі-продажу спірного майна (далі - договір від 08.02.2007 року), в зв'язку
з чим, на думку апелянта, зобов'язання відповідача перед позивачем за договором
позики від 11.04.2006 року  та договором
іпотеки від 12.04.2006 року є припиненими, оскільки тепер, на підставі договору
від 08.02.2007 року у відповідача виникли зобов'язання перед товариством.

Скаржник (відповідач) присутність
свого  представника в судовому засіданні
не забезпечив.

Позивач також  присутність свого  представника в судовому засіданні не
забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак матеріалів справи
достатньо для розгляду справи без участі представника позивача.

Дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Київського міжобласного
апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення  апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Як вірно встановлено господарським
судом 11.04.2006 року між СПД ОСОБА_1 (за договором - позикодавець) та СК
«Іскра»(за договором - позичальник) укладено договір позики на суму 500000 грн.
За час дії договору позики між сторонами були укладені додаткові угоди №1 від
19.04.2006 року (а.с. 17) та б/н від 28.04.2006 року (а.с. 19). Строк дії
договору позики договором позики було встановлено до 22.04.2006 року. Однак,
додатковою угодою б/н від 28.04.2006 року його продовжено до 15.05.2006 року.

Для забезпечення зобов'язання  по договору позики сторони по справі уклали
договір іпотеки від 12.04. 2006 року (далі - договір іпотеки). Згідно цього
договору СК «Іскра»(за договором - іпотекодавець) передав в іпотеку СПД ОСОБА_1
(за договором - іпотекодержатель) будівлі та споруди (далі - майно, спірне
майно), що перераховані в абзаці другому
пункту другого договору іпотеки.

Пунктом шостим договору іпотеки
передбачалося, що у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань щодо
повернення позики звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, буде
здійснене за рішенням суду, або у безспірному порядку на підставі виконавчого
напису нотаріуса.

Як свідчать матеріали справи та
встановлено місцевим судом, 11 квітня 2006 року позивач передав відповідачу
грошові кошти в розмірі 500000 грн. згідно договору позики, про що свідчить Акт
про отримання грошових коштів, підписаний та скріплений печатками сторін (а.с.
15).

З матеріалів справи також
вбачається, що відповідач частково сплачував позичені кошти, а згідно
вищевказаних додаткових угод розмір позики після її часткової оплати було
збільшено та встановлено відсоток в розмірі 0,7% за кожний календарний день
користування позикою.

Як свідчать матеріали справи,
зокрема, подані позивачем в судове засідання на протязі розгляду справи
місцевим судом розрахунки суми основного боргу та відсотків за користування
позикою (а.с. 6, 57 ,73), заборгованість відповідача перед позивачем складала
222350,00 грн. основного боргу та 357872,95 грн. нарахованих відсотків за
користування позикою.

Як вбачається з відзиву позивача на
позовну заяву (а.с.51) та апеляційної скарги і додаткових пояснень до неї,
відповідач, під час розгляду справи по суті та її апеляційного перегляду, не
оспорював розмір заборгованості, яка виникла у нього в зв'язку з отриманою
позикою за договором  позики.

Разом з тим, у встановлений
договором позики строк, тобто 15 травня 2006 року відповідач не повернув
позивачеві суму боргу, не відреагував на направлену позивачем на його ім'я
претензію, отже ухилився від виконання умов договору.

Відповідно до вимог статті 1050
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу.

Отже, позивач мав право звернутися
до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Проте, з матеріалів справи
вбачається, що позивач забезпечив виконання зобов'язання, а саме повернення
позики позичальником, шляхом укладення договору іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 5
Закону України „Про іпотеку” від 05.06.2003 року №898-ІV (далі - Закон №
898-ІV), предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів  нерухомого майна за таких умов: нерухоме
майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського
відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства бути звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт  права власності, якщо інше не встановлено
цим Законом.

Колегією суддів встановлено, що
перераховане в договорі іпотеки майно, відповідає вищевказаним вимогам, отже,
може бути предметом іпотеки.

Частинами 1 та 2 статті 7 Закону №
898-ІV передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї
вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки,
основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо
передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи,
сторони погодили, що у разі невиконання відповідачем умов договору позики,
позивач має право звернути стягнення на майно, забезпечене договором іпотеки за
рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Разом з тим, позовна заява та
уточнення позовних вимог (а.с.71-72) містить вимоги позивача про визнання права
власності на майно, яке є предметом договору іпотеки та, як похідні вимоги від
попередньої - визнання недійсним свідоцтва на право власності на майно та
виключення цього майна з реєстру нерухомого майна, які місцевий суд
задовольнив.

Але з таким висновком місцевого
суду погодитись не можна, оскільки останній порушив норми матеріального права
(зокрема, застосував до спірних правовідносин глави 58, 60 ЦК України, що
регулюють правовідносини позички, статті 321, 392 ЦК України, які свідчать про
непорушність права власності), а також невірно застосував статтю 37 Закону №
898-ІV, оскільки задоволення забезпечених іпотекою вимог у вигляді набуття
права власності на це майно можливе, згідно вимог цієї статті, лише на підставі
договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності
на майно, укладеного між останнім та іпотекодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи,
між сторонами відповідного договору на час вирішення спору по суті в суді
першої інстанції не було. Крім цього, вартість майна, яке іпотекодержатель
набуває у власність, визначається на момент такого набуття на підставі оцінки
предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Разом з тим, місцевим судом
визнано право власності на спірне майно без дотримання вищевказаних вимог
чинного законодавства.

Отже, підстави визнання права
власності на майно, що є предметом іпотеки у місцевого суду були відсутні.

Не взято до уваги апеляційним судом
і посилання позивача на додаткову угоду до договору позики, якою передбачалась
передача майна, що є предметом іпотеки у власність, оскільки чинним законодавством,
зокрема главою 71 ЦК України, не передбачено таких наслідків не виконання умов
договору позики, як набуття права власності на будь яке майно позичальника
(відповідача), оскільки стаття 1049 ЦК України передбачає обов'язок
позичальника повернути позикодавцеві позику (зокрема, грошові кошти) у такій
самій сумі  та у строк, що встановлений
договором.

Не підлягають задоволенню збільшені
позивачем в заяві про уточнення позовних вимог (а.с.71-72), крім  визнання права власності  на спірне майно, ще й позовні вимоги про
зобов'язання КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації”
виключити спірне майно з державного реєстру нерухомості, оскільки суд вирішив
спір про права та обов'язки особи, яка не є стороною у справі.

Що стосується позовних вимог про
визнання недійсним свідоцтва про право власності Сільськогосподарського
кооперативу „Іскра” на спірне майно, то провадження в цій частині позовних
вимог необхідно припинити на підставі пункту 1 статті 80 Господарського
Процесуального Кодексу України, оскільки такий спір не підлягає вирішенню в
господарських судах, так як саме по собі свідоцтво про право власності не є
правовстановлюючим документом та не породжує правових наслідків, як от рішення
компетентного органу, що є підставою для видачі відповідного свідоцтва про
право власності.

За таких обставин, позовні вимоги є
безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягає
задоволенню апеляційна скарга відповідача з підстав, що зобов'язання між
сторонами припинилося за домовленістю сторін укладенням іншого договору,
оскільки поданий в судове засідання апеляційної інстанції договір відступлення
прав за іпотечним договором та попередній договір купівлі-продажу, укладений
між позивачем, відповідачем та товариством, не свідчить про виконання
відповідачем зобов'язання за договором позики, доказів укладення договору, про
який йдеться в пункті 2 вищевказаного договору та доказів внесення сторонами
змін до договору іпотеки до апеляційного суду не подано, тому підстав для
припинення провадження у справі за відсутності предмету спору чи відмови в
позові в зв'язку з погашенням зобов'язань відповідача у апеляційного суду
немає.

За таких обставин апеляційний
господарський суд встановив, що рішення господарського суду Полтавської області
не відповідає чинному законодавству, висновки, викладені в рішенні суду, не
відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим рішення місцевого суду від
14.11.2006 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткову
відмову в задоволенні позовних вимог та припинення провадження  у справі в іншій частині.

Судові витрати за розгляд позовної
заяви покладаються на позивача.

Окрім того, судовою колегією
встановлено, що позивач сплатив 4293,16 грн. державного мита за подання
позовної заяви до суду. Разом з тим, позовна вимога про визнання права
власності є матеріально-правовою вимогою, отже ціна позову повинна визначатися
вартістю майна, що передається у власність, тобто 1% від вартості майна. З
договору іпотеки вбачається, що вартість майна сторонами визначена в сумі
500000,00 грн., отже державне мито, що підлягало сплаті позивачем за позовною
вимогою про визнання права власності на спірне майно, становить 5000,00 грн.
Крім цього, позивач доповнив позовні вимоги про визнання права власності двома
вимогами про визнання недійсним свідоцтва та про зобов'язання КП „Кременчуцьке
міжміське бюро технічної інвентаризації” виключити спірне майно з державного
реєстру нерухомості, які є вимогами нематеріального характеру, та підлягали
оплаті державним митом в розмірі 170,00 грн. (85,00 грн. + 85,00 грн.), що
позивачем зроблено не було.

Разом з тим, відповідно до пункту 3
статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 № 7-93 «Про державне
мито»державне мито підлягає поверненню позивачеві у випадках припинення провадження
у справі з підстав, передбачених пунктами 1 і 3 статті 80 ГПК.

Отже враховуючи припинення
провадження на підставі п. 1 ст. 80 ГПК України в частині позовних вимог, з
позивача підлягають стягненню в доход Державного бюджету України наступні суми
державного мита, які не доплачені останнім
при подачі позовної заяви: 706,84 грн. (5000,00 грн. - 4293,16 грн.) та
85,00 грн.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги покладаються на позивача пропорційно.

Окрім того, при поданні апеляційної
скарги відповідачем також сплачено державне мито не в повному розмірі. Так,
відповідно до квитанції від 24.11.2006 року скаржником за подання апеляційної
скарги було сплачено 2150,00 грн., що не відповідає розміру мита, що
справляється з апеляційних скарг відповідно до підпункту г) частини другої
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 № 7-93 «Про державне
мито», згідно з яким із апеляційних і касаційних скарг на рішення та постанови
сплачується державне мито у розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті у
разі подання заяви для розгляду спору в першій інстанції, а із спорів майнового
характеру -50 відсотків ставки, обчисленої
виходячи з оспорюваної суми. Таким чином, оскільки під час розгляду
справи № 14/439 господарським судом Полтавської області були розглянуті позовні
вимоги як майнового характеру, так і немайнового характеру і позивач оскаржує
рішення в повному обсязі, то він повинен при подачі апеляційної скарги сплатити
державне мито у розмірі 2542,50 грн. (2500,00 грн. з майнової вимоги та  42,50 грн. з немайнової  вимоги). Отже, з відповідача необхідно
стягнути в доход Державного бюджету України 392,50 грн. (2542,50 грн. -2150,00
грн.) державного мита за розгляд апеляційної скарги.

З огляду на вищезазначене,
керуючись п.1 ст. 80, ст.ст. 101 -105 ГПК України, Київський міжобласний
апеляційний господарський суд

п о с т а н о
в и в :

1. Апеляційну скаргу
Сільськогосподарського кооперативу „Іскра” на рішення господарського суду
Полтавської області від 14.11.2006 року по справі № 14/439 задовольнити
частково.

2. Рішення господарського суду
Полтавської області від 14.11.2006 року по справі № 14/439 скасувати повністю
та прийняти нове рішення.

3. Припинити провадження в справі в
частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності
Сільськогосподарського кооперативу „Іскра” виданого Піщанською сільською радою
01.03.2006 року.

4. В решті позовних вимог відмовити
повністю.

5.
Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
(АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України 791 (сімсот
дев'яносто одна) грн. 84 коп. державного мита за розгляд позовної заяви. Видати
наказ.

6. Стягнути з
сільськогосподарського кооперативу „Іскра” (39722, Полтавська область,
Кременчуцький район, с. Недогарки, вул. Приморська; код 033772401) в доход
Державного бюджету України 392 (триста дев'яносто два) грн. 50 коп. державного
мита за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

7. Стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) на
користь сільськогосподарського кооперативу „Іскра” (39722, Полтавська область,
Кременчуцький район, с. Недогарки, вул. Приморська; код 033772401) 42 (сорок
дві) грн. 50 коп. державного мита за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

8. Доручити місцевому
господарському суду видати накази.

9. Матеріали справи повернути до
місцевого господарського суду.

Головуючий
Фаловська  І.М.

Судді

Мамонтова  О.М.

Мостова  Г. І.