КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2007                                                                                           № 26/288

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Лішунова Н.В. – юрисконсульт, дов. № ЦХП-18/291 від 02.02.2007;

від відповідача1 - не викликався та не з’явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від відповідача2 - не викликався та не з’явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"

на рішення Господарського суду м.Києва від 13.09.2006

у справі № 26/288 (Пінчук В.І.)

за позовом                               Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач"

до                                                   Закрите акціонерне товариство "Атек"

Колективне підприємство фірма "АВК"

про                                                  стягнення 33958,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2006 у справі №26/288 в позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у судовому засіданні встановлено, що між сторонами була укладена мирова угода від 04.03.2005, затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва № 31/116 від 04.03.2005 та припинено провадження у справі, разом із тим провадження у справі судом відповідно до п. 2 ст. 80 ГПК України не припиняється, оскільки підстави позову, по якій затверджена мирова угода у справі № 31/116 є стягнення штрафу, а у справі № 26/288 підставою позову є стягнення завданих збитків.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2006 у справі № 26/288 скасувати з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права та прийняти постанову, якою задовольнити вимоги скаржника.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник посилається на такі обставини: оскільки кінцевим одержувачем продукції, на поставку якої укладено договір поставки від 24.04.2003 № ЦХП-06-02103-01 між позивачем та другим відповідачем, є Придніпровська залізниця, із якою позивачем укладено договір від 02.01.2003 № ЦХП-20103, і якій другим відповідачем було поставлено неякісну продукцію, а рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2005 у справі № 13/347 позов Придніпровської залізниці задоволено частково та з позивача на користь Придніпровської залізниці стягнуто штраф в сумі 33 958,33 грн., який на виконання рішення сплачено позивачем, то керуючись п. 3 ст. 678, п. 2 ст. 712 ЦК України, п. 7 ст. 269 ГК України та на підставі ст. 228 ГК України позивач має право стягнути збитки з першого відповідача.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог позивача, посилаючись на те, що предметом мирової угоди від 04.03.2005 між позивачем та відповідачами було стягнення штрафних санкцій, а предметом спору у справі № 26/288 є стягнення нанесених підприємству матеріальних збитків; як вбачається із ст. 217 ГК України відшкодування збитків та штрафні санкції є різними окремими видами господарських санкцій.

Заявник стверджує, що позовні вимоги відповідають ст.ст. 22, 1209 ЦК України, ч. 3 ст. 216 ГК України.

Відповідачі письмові відзиви на апеляційну скаргу не надали, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представника позивача, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем пред’явлено позов з позовними вимогами про стягнення з відповідача 33 958,33 грн. збитків, заподіяних сплатою штрафу за поставку неякісної продукції на підставі ст.ст. 193, 230, 231, 268, 269 ГК України, ст.ст. 11, 22, 509, 525, 526, 623, 629, п. 3 ст. 678, п. 2 ст. 712 ЦК України, Положення про поставки продукції та товарів.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою від 04.03.2005 у справі № 31/116 Господарського суду міста Києва за позовом Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення "Укрзалізничпостач" до Акціонерного товариства "Атек", Колективного підприємства фірми "АВК", третя особа Придніпровська залізниця про стягнення 135 833,33 грн. санкцій за поставку продукції неналежної якості відповідно до умов договору від 24.04.2004, затверджено текст мирової угоди сторін від 04.03.2005, підписаної позивачем та відповідачами.

Відповідно до мирової угоди від 04.03.2005 Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення "Укрзалізничпостач" відмовляється від своїх вимог щодо стягнення з Акціонерного товариства "АТЕК" штрафу в розмірі 135 833,33 грн.; Акціонерне товариство "АТЕК" на день укладання мирової угоди здійснив ремонт екскаватора "АТЕК-881", заводський номер 2532 за власний рахунок; Колективне підприємство "АВК" зобов’язується оплатити Державному підприємству матеріально-технічного забезпечення витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, витрати на оплату державного мита.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2005 у справі № 13/347 за позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця" до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" треті особи: Акціонерне товариство "АТЕК", Колективне підприємство фірма "АВК" із Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення  залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" на користь Державного підприємства "Придніпровська залізниця" стягнуто 33 958,33 грн. штрафу.

Як вбачається із зазначеного рішення господарського суду стягнена сума 33 958,33 грн. є сумою штрафу за поставку неякісної продукції – екскаватора "АТЕК-881", заводський номер 2532, поставленого на виконання умов договору № ЦХП-20103 від 02.01.2003, укладеного між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" та Державним підприємством "Придніпровська залізниця", що складає 5 відсотків від вартості неякісної продукції відповідно до п. 10.3 договору.

За платіжними дорученнями від 04.04.2006 № 06-4825, 05.04.2006 № 06-4935, 06.04.2006 № 06-5044 позивачем сплачено грошові суми, стягнені за рішенням від 30.11.2005 у справі № 13/347.

Згідно із договором № ЦХП-06-02103-01 від 24.04.2003 другий відповідач, за договором постачальник, зобов’язався поставити та передати у власність, а позивач, за договором замовник, силами вантажоодержувача, прийняти і оплатити продукцію: екскаватор "АТЕК-011", екскаватор-навантажувач "АТЕК-999Е”, в асортименті та кількості відповідно до специфікації до даного договору, що є невід’ємною його частиною; виробник продукції – перший відповідач.

Специфікацією № 3 до договору № ЦХП-06-02103-01 передбачено найменування продукції – екскаватори "АТЕК-881".

Пунктом 5.1 договору № ЦХП-06-02103-01 встановлено, що поставка продукції здійснюється на умовах CPT пункт призначення – вантажоодержувач згідно із рознарядкою позивача відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" (редакція 2000).

В позовній заяві позивач стверджує про те, що одержувачем продукції за договором № ЦХП-06-02103-01 є Придніпровська залізниця, якою одержано екскаватор на підставі договору, укладеного між позивачем та Придніпровською залізницею від 02.01.2003 № ЦХП-20103.

На підставі ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд ухвалою від 29.01.2007 у справ № 26/288 витребував у позивача копію договору № ЦХП-20103 від 02.01.2003 та специфікації № 6.20 від 02.01.2003, проте позивачем зазначені документи суду не надано.

Наявні у справі матеріали надають можливість переглянути оскаржуване рішення за відсутності витребуваних документів.

Статтею 228 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно із ст.ст. 623, 624 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; якщо за порушення зобов’язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Як вбачається із матеріалів справи, стягнутий з позивача штраф у розмірі 33 958,33 грн. за рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2005 у справі № 13/347 є тією самою санкцією, що була пред’явлена позивачем у складі позовних вимог до відповідачів у справі № 31/116.

Відповідно до ч. 3 ст. 226 ГК України сторона господарського зобов’язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов’язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачене інше.

Згідно із ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, оскільки позивач уклав мирову угоду від 04.03.2005 із відповідачами, у якій відмовився від своїх вимог щодо стягнення штрафу в розмірі 135 833,33 грн., хоча йому було відомо про свою відповідальність за поставку неякісного екскаватора перед Придніпровською залізницею згідно із договором № ЦХП-20103 від 02.01.2003, тобто не вжив заходів щодо уникнення збитків у вигляді стягнення з нього штрафу за поставку неякісної продукції, то немає правових  підстав для стягнення тих самих санкцій, але у порядку регресу.

Також слід врахувати те, що оскільки у справі № 31/116 пред’явлено позов про стягнення з відповідачів санкцій за поставку екскаватора неналежної якості і елемент вини відповідачів щодо такого порушення досліджено та наслідки застосовано, що вбачається із факту здійснення  першим відповідачем ремонту екскаватора та зобов’язання другого відповідача оплатити судові витрати, то таким чином до відповідачів вже було застосовано відповідальність за порушення зобов’язань щодо поставки продукції неналежної якості з врахуванням його вини. Застосування до сторони за договором тієї самої санкції вдруге, хоча і під іншою назвою, Законом заборонено. Так, ст. 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно зі ст. 618 ЦК України боржник відповідає за порушення зобов’язання іншими особами, на яких було покладено його виконання, якщо договором або законом не встановлена відповідальність безпосереднього виконавця. Отже на позивача покладена відповідальність шляхом стягнення штрафу рішенням у справі № 13/347 відповідно до ст. 618 ЦК України, а відповідно ця ж відповідальність була вже застосована позивачем у справі № 31/116, та обставина, що ухвала від 04.03.2005 у справі № 31/116 прийнята раніше, ніж рішення у справі № 13/347, не впливає на факт реалізації позивачем свого права на застосування санкції у справі № 31/116.

Із доводами апеляційної скарги немає підстав погодитись, зважаючи на викладене та наступні обставини.

Встановленню права на відшкодування збитків, передбачених ч. 3 ст. 678 ЦК України, повинно передувати дослідження складу цих збитків та застосування норм ст.ст. 224-226 ГК України, оскільки відповідно до ст. 1 ГК України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб’єктами господарювання, а також між цими суб’єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Право на застосування норми, встановленої ч. 7 ст. 269 ГК України позивачем вже реалізовано у справі № 31/116.

Дійсно, частиною другою ст. 217 ГК України передбачено, що штрафні санкції та збитки є різними видами господарських санкцій, однак у ст. 225 ГК України наводиться склад та розмір відшкодування збитків, і відповідно до ч. 1 цієї статті збитки, про стягнення яких у порядку регресу позивачем пред’явлені вимоги, - це додаткові витрати, а саме: штрафні санкції, сплачені позивачем іншому суб’єкту внаслідок порушення зобов’язання відповідачами. Проте, як вже зазначалось вище, ці ж самі штрафні санкції позивачем вже були застосовані до відповідачів у справі № 31/116.

Оскільки позивачем пред’явлені вимоги про стягнення збитків в порядку регресу у зв’язку з виконанням рішення у справі № 13/347, яким стягнуто штраф, то посилання на ст. 1209 ЦК України є безпідставним.

Норми ч. 3 ст. 216 ГК України застосовуються із врахуванням норм ч. 1 цієї статті, згідно із якими учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2006 у справі №26/288 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2. Справу № 26/288 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.