СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

07 листопада 2007 року
Справа № 2-15/5120.2-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 25.09.2007 у справі № 2-15/5120.2-2007

за позовом           малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" (вул. Соснова, 34-65,Ялта,98607)

до           відкритого акціонерного товариства "Крименерго" (вул. Київська, 74/6,Сімферополь,95034)

в особі Ялтинських електричних мереж відкритого акціонерного товариства "Крименерго" (вул. Бірюкова, 16,Ялта,98604)

про стягнення 53350,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2003 року позивач - мале приватне підприємство "Фірма "Баністро" звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача - відкритого акціонерного товариства "Крименерго" 53350грн. -  збитків, мотивуючи свій позов тим, що відповідач реконструював мережі ЛЕП -110кв., внаслідок чого ремонтно-бетонний вузол (РБВ), що належить позивачеві, опинився в охоронній зоні повітряної лінії - 110кв, а тому позивач не міг використовувати належне йому майно за призначенням та був вимушений демонтувати своє обладнання - ремонтно-бетоний вузол (РБВ).

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.10.2005 у справі №2-22/273-2005, в задоволенні позову малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" було відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 21.12.2005 рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.10.2005 у справі № 2-22/273-2005 залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 14.03.2006 у справі № 2-22/273-2005 рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.10.2005 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 21.12.2005 у справі № 2-22/273-2005 було скасовано, а справу спрямовано на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Позивач неодноразово змінював позовні вимоги, так, у своїй заяві про уточнення позовних вимог від 21.07.2006 позивач на підставі висновків судово - технічної експертизи № 01.04.03.2060-04 від 24.06.04 та судово-будівельної експертизи № 1314 від 25.08.2005 просить стягнути з відповідача збитки у загальній сумі 615415,00 грн., у тому числі 6300,00 грн. - збитки у вигляді витрат на сплату заробітної плати сторожам за час вимушеного простою РБВ. 330390,00 грн. неодержаного прибутку (втрачена вигода), 278725,00 грн. витрат на будівництво та демонтаж РБВ станом на 01.07.2005.

Рішенням Господарського суду АР Крим від 31.08.2006 у справі 2-3/9142.1-2006 позов було задоволене частково, стягнуто з відкритого акціонерного товариства „Крименерго" в особі Ялтинських РЕМ на користь малого приватного підприємства „Фірма „Баністро"' 6091 15,00 гри. збитків, витрати по сплаті держмита та на інформаційне -технічне забезпечення судового процесу у загальній сумі 7972,16 грн., а також витрати на сплату судових експертиз у загальній сумі 3433,20 грн., а всього 11405,36 грн. В частині стягнення 6300,00 грн. у позові відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.12.2006 вказане рішення було скасоване, в позові відмовлено з мотивів недоведеності заподіяння позивачу шкоди внаслідок дій відповідача.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.03,2007 р. по справі 2-3/9142.1-2006 рішення господарського суду АР Крим від 07.12.2006 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.12.2006 у справі 2-3/9142.1-2006 змінено. Позов в частині стягнення 278725,00 грн. реальних збитків задоволено, справа в частині позовних вимог про стягнення 330390,00 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди передана на новий розгляд до господарського суду АР Крим, в решті рішення та постанова залишені без змін.

Ухвалою Верховного суду України від 17.05.2007 відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 20.03.2007 у справі № 2-3/9142.1 -2006.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.09.2007 у справі № 2-15/5120.2-2007 у позові в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди відмовлено.

Повернуто з Державного бюджету України на користь малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" 2223,09 грн. зайве сплаченого державного мита платіжним дорученням № 35 від 31.08.2007.

В основу рішення покладено головний висновок суду про те, що позивачем, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано суду доказів спричинення відповідачем майнової шкоди у загальному розмірі 1108280,00 грн., через що у суду відсутні обґрунтовані правові підстави для задоволення позову.

Не погодившись з цим судовим актом, позивач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не вірно встановив обставини справи, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Позивач в апеляційній скарзі описує хід розгляду спору між сторонами та вважає, що суд першої інстанції перевищив свої повноваження і неправомірно розглянув справу заново.

Сторони у судове засідання не з'явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористались, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності нез’явившихся представників сторін за наявними документами в матеріалах справи.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 07.11.2007 суддів Щепанську О.А. та Борисову Ю.В. замінено на суддів Голика В.С. та Черткову І.В.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України в частині визначеної Вищим господарським судом України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30.11.1993 між МПП „Фірма „Баністро” та СП „Джемієт” був укладений договір, предметом якого було тимчасове (на термін будівництва головного корпусу бізнес-центру) розміщення на землях СП „Джемієт" ремонтно - бетонного вузла СБ -140, належного позивачу (том 1, а. с. 41).

Згідно з пунктом 2.1.1. цього Договору позивачу була надана земельна ділянка, площею 550 м. кв. для розташування РБВ та іншого обладнання.

Обставини справи також свідчать про те, що відповідач згідно з проектом збудував високовольтну мережу електропередачі 110 кв. м ( Массандра -Гурзуф) таким чином, що РБВ позивача опинилось у 35 метрах від крайнього проводу ЛЕМ.

Крім того, 20.12.2000 відповідач здійснив перенос ділянки ВЛ -110 кв згідно з проектом, виконаним на замовлення приватної особи, через земельну ділянку, передану у постійне користування СП „Джемієт", і яке, у свою чергу, на підставі вказаного вище Договору від 30.11.1993 дало згоду на тимчасове розташування на цій ділянці ремонтно - бетонного вузла позивача. Таким чином, обладнання позивача та РБВ опинились в охоронній в 20-ти метровій зоні.

В процесі останнього розгляду справи судом першої інстанції позивачем було спрямовано збільшення позовних вимог у порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої позивач просив суд стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди за період з 20.12.2000 по 30.09.2002 у розмірі 294606,00 грн., а також за період з 30.09.2002 по 31.07.2007 у розмірі 813674,00 грн., а також суму прямих збитків на будівництво РБУ додатково стягнути з відповідача у розмірі 222309,00 грн. Всього загальна сума збитків складає 1330589,00 грн.

Однак, Постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2007 у справі № 2-3/9142.1-2006 вказана справа направлена на новий розгляд до господарського суду АР Крим лише у частині позовних вимог щодо стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Згідно частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд правомірно та обґрунтовано не задовольнив зміну позовних вимог суми прямих збитків у розмірі 222309,00 гри., оскільки питання щодо відшкодування прямих збитків вже було вирішено господарським судом та з цього приводу винесена Постанова Вищого господарського суду України від 20.03.2007 яка набрала законної чинності.

Позивач стверджує, що з провини відповідача та його противоправних дій при проведенні реконструкції ділянки ВЛ-110 кв на землях СП „Джемілєт" він був позбавлений можливості використовувати РБВ по призначенню та був змушений здійснити демонтаж РБВ, унаслідок чого йому була заподіяна майнова шкода.

Як вбачається із вказаних вище висновків судових експертиз, РБВ позивача був підключений та введений до експлуатації 08.07.1995.

Позивач споживав електроенергію від ТП-795, яка належала СП „Джемієт", згідно договору від 30.11.1993.

30.09.2002 МПП „Фірма „Баністро" був проведений демонтаж РБВ, про що свідчить Акт № 1 від 30.09.2002  (том 1, а. с. 10).

Згідно з розрахунком позивача та на його думку йому була заподіяна шкода, у вигляді неодержаного прибутку (втрачена вигода) у розмірі 330390,00 грн.

При розрахунку збитків від неодержаного прибутку (втраченої вигоди) позивач виходив з того, що він поніс збитки від невикористання РБВ за термін з дати  установки РБВ під мережами ЛЕМ (20.12.2000 по 31.07.2007).

Відповідно до етапі 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 25 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені   стороною,  яка  зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна   компенсація   моральної   шкоди   у   випадках, передбачених законом.

Апеляційна інстанція погоджується з тим висновком місцевого суду, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина правопорушника.

З огляду на викладене, вбачається, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов'язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв'язок. За відсутністю такого зв"язку збитки не відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного зв'язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв'язок між саме між порушенням зобов'язання та шкідливими наслідками (шкодою), а не між діями (бездіяльністю) боржника взагалі та шкодою.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених статтею 456 Цивільного кодексу України.

В Роз'ясненнях № 02-5/215 від 01.04.1994 „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" Вищий арбітражний суд України зазначив, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з вищенаведеного господарський суд Автономної Республіки Крим вірно зазначив, що згідно зі статтею 441 Цивільного кодексу України позивач повинен довести факт спричинення шкоди у вигляді неодержаного прибутку, обґрунтувати її розмір, довести безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 225 Господарського кодексу України також встановлено, що особа, що вимагає відшкодування збитків повинна довести факт порушення господарського зобов'язання контрагентом, наявність і розмір завданих збитків, причинний зв'язок між правопорушенням і збитками. Крім того, згідно статті 226 Господарського кодексу України сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у випадку, якщо вона була своєчасно попереджена іншою стороною про можливе невиконання нею зобов'язань і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього.

Так, як свідчать матеріали справи позивач знав про перенесення ЛЕМ та був письмово про це повідомлений, про що свідчать додані до матеріалів справи листи за вих. 37/1 від 14.12.2000 (том 3, а. с 15), від 25.12.2000 (том 3, а. с. 16), вих. 37/2 від 29.12.2000 (том 3, а. с. 17)., вих. 09/73 від 18.01.2001 (том 3, а. с. 18).

Крім того, як свідчать матеріали справи відкрито акціонерне товариство „Крименерго” не заперечувало проти проведення робіт в охоронній зоні.

Позивачем не були здійснені дії щодо запобігання виникненню яких-небудь збитків, з урахуванням того, що РБУ є пересувною і не прив'язана до місця, на якому розташовувалася, тобто позивач не був позбавлений можливості розмістити її в іншому безпечному місці та, використовуючи установку за її цільовим призначенням, здійснювати підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку.

При цьому, колегією суддів не приймається до уваги мотивація апеляційної скарги стосовно складності перевезення СБ-140А, яка є складовою РБУ/СБ-140А, оскільки позивач взагалі не здійснив таке перевезення и намагається стягнути плату не за перевезення. Крім того вбачається, що у будь-якому разі, заявлена сума позовних вимог, тобто втрачена вигода, повинна бути значно більша, ніж втрати з перевезення такого об’єкту і для запобігання заподіянню такої втраченої вигоди малим приватним підприємством "Фірма "Баністро" нічого не зроблено. Доказів, які б підтверджували бажання позивача усунути можливі збитки, матеріали справи не містять. Більш того, можливі прями збитки від перевезення цієї установки не є предметом спору у даному провадженні.

Крім того, місцевий суд обґрунтовано звернув увагу на те, що РБУ була демонтована і здана на металобрухт, тобто з моменту демонтажу об'єкту, на якому можна було отримати прибуток, взагалі не існувало з 30.09.2002, про що свідчить акт № 1 позивача про демонтаж від 30.09.2002 (том 1, а. с 10).

Також, матеріали справи свідчать про те, що бетонозмішувальна пересувна установка, виробництвом 12м.кв./час зі змішувачем ємністю 375 літрів СБ-140 заводській № 869 Новосибірського заводу будівних машин 30.08.1989 року випуску (том 1, а. с.71) для будівництва "Бізнес центра" не працювала, оскільки будівництво СП "Джемієт" не проводилось.

Крім того, бетонозмішувальна пересувна установка була одразу ж передана малим приватним підприємством "Баністро" в оренду приватному підприємству "Фірмі "Болівар". Даний договір оренди бетонозмішувальної установки був розірваний рішенням арбітражного суду Автономної Республіки Крим 17.11.1997 (том 2, а.с.114).

Таки обставини позивачем не заперечуються.

Згідно частини 4 статті 623 Цивільного кодексу України при визначенні неотриманого прибутку (упущеної вигоди) враховуються заходи, здійснені кредитором для їх отримання.

А отже, на кредитора покладений обов'язок довести суду розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов'язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права.

Згідно з пунктом 3 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків доказується кредитором. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків.

Нездатність кредитора обґрунтувати вимоги може бути для суду підставою для відмови в задоволенні таких вимог. Пред'явлення вимог про відшкодування упущеної вигоди покладає на позивача обов'язок довести, що дані доходи не с абстрактними, а дійсно були б отримані ним. Також, при визначенні реальності неотримання доходів повинні враховуватися заходи, зроблені кредитором для їх отримання.

Крім того, неотриманим доходом є така втрата очікуваного збільшення (приросту) в майні, яке ґрунтується на точних, даних, безперечно підтверджуючих можливість отримання їм грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконане.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача на накладні від 1998-2000 років (том 6, а. с. 134 - 144) не можуть бути прийняти до уваги, оскільки витратні накладні складені з порушенням норм Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999 № 996-ХІV, а саме частиною 2 статті 9 вказаного Закону передбачено, що первинні  та  зведені  облікові  документи   можуть   бути складені  на  паперових  або  машинних  носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та  обсяг  господарської   операції,   одиницю   виміру господарської операції;

-  посади осіб,   відповідальних   за  здійснення  господарської операції і правильність її оформлення;

-   особистий  підпис  або  інші  дані,  що  дають  змогу  ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;

Як вбачається з наданих позивачем накладних, вони не відповідають вищенаведеним вимогам, а саме, неможливо визначити осіб, які підписали дані накладні, відсутній кругла печатка підприємства, відсутнє підтвердження проведення даних операцій в бухгалтерському обліку МПП „Баністро” (як у прибутковому касовому ордері, так і в регістрах бухгалтерського обліку).

Таким чином, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про недоведеність спричинення позивачу відповідачем майнової шкоди (упущеної вигоди).

З урахуванням викладеного, судова колегія  вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу малого приватного підприємства "Фірма "Баністро" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 25.09.2007 у справі № 2-15/5120.2-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді