ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2007 р.
№ 2/434

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.
Владимиренко С.В.
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Київвисотбуд"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від  20 березня 2007 року
у справі                                       № 2/434

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Київвисотбуд"

До
За участю 3-ої особи
Товариства з обмеженою відповідальністю "Центробуд-трейд"
Акціонерний комерційний банк "Київ"

про
визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача – Ткачик Т.А., Романенко В.В.;

відповідача –Задвернюк М.І.;

третьої особи –Задвернюк М.І.;

встановив:

ТОВ "Київвисотбуд" звернулося до господарського суду міста Києва з позовними вимогами до відповідачів про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17 серпня 2005  на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загальноміського користування та підземною автостоянкою по вул. Старонаводницькій, 2-20, ділянка № 14 в м. Києві, що укладений між ТОВ "Київвисотбуд" та ТОВ "Центробуд-трейд".

Рішенням господарського суду м. Києва від 27 грудня 2006 року (судді Домнічева І.О., Сташків Р.Б., Якименко М.М.) у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що інвестиційний договір № 7 є неукладеним, оскільки сторонами не досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 березня  2007 року (судді Андрієнко В.В., Малетич М.М., Студенець В.І.) резолютивна частина рішення господарського суду м. Києва від 27 грудня 2006 року залишена без змін, проте змінено мотивувальну частину.

ТОВ "Київвисотбуд" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами, 17 серпня 2005 року між ТОВ "Київвисотбуд" та ТОВ "Центробуд-трейд" підписано інвестиційний договір № 7 від 17.08.2005 р. на будівництво житлового будинку по вул. Старонаводницькій, 2-20.

Згідно із п. 1.1 даного договору у відповідності з Правилами забудови м. Києва позивач як замовник здійснює згідно затвердженої у встановленому порядку проектно-кошторисної документації будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загальноміського користування та підземною автостоянкою за адресою: м. Київ, вул. Старонаводницька, 2-20 та здає об'єкт державній комісії.

У п. 1.2 договору сторони визначили, що об'єктом інвестування по цьому договору є будівництво квартир загальною площею 1638,00 кв. м.

Договірну ціну інвестування сторони визначили у розмірі 4832100,00 грн. (п. 2.1 договору).

Судом встановлено, що на виконання умов договору ТОВ "Центробуд-трейд" перерахував на рахунок ТОВ "Київвисотбуд" грошові кошти у розмірі 4832100,00 грн.; призначенням платежу є інвестування будівництва житла по вул. Старонаводницькій, 2-20 згідно договору № 7 від 17.08.2005 р.

Позовні вимоги ТОВ "Київвисотбуд" про визнання договору недійсним обґрунтовані тим, що умови даного договору суперечать Закону України № 978-ІУ від 19.06.2003 р. "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" та Закону України "Про інвестиційну діяльність".

Відмовляючи у позові ТОВ "Київвисотбуд" про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р., місцевий господарський суд підставно послався на те, що даний договір є неукладений, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Що стосується неукладеності договору місцевий господарський суд встановив наступне.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" визначає поняття об'єкта інвестування як квартиру або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Сторони інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р., встановили об'єкт інвестування як "будівництво квартир загальною площею 1638 кв. м.", що не відповідає об'єкту інвестування, визначеному зазначеним законом.

Сторони у пункті 6.6. договору № 7 від 17.08.2005 р. встановили, що цей договір має наступні додатки, які є його невід'ємною частиною: додаток № 1 - технічні характеристики об'єкту інвестування; додаток № 2 - лінійний графік виконання робіт по об'єкту; додаток № 3 - плани поверхів; додаток № 4 - розподіл квартир та машиномісць між забудовником та інвестором; додаток № 5 - основні ТЕП будівництва; додаток № 6 - експлікація усіх типів квартир; додаток № 7 - ситуаційний план забудови.

Судом встановлено, що сторонами не підписано жодного з перелічених додатків та додаткова угода відповідно до пункту 1.5. договору № 7 від 17.08.2005 р.

Крім того, місцевим господарським судом дано оцінку акту № 1 від 17.08.2005 р. та правомірно зазначено, що його не можна вважати актом передачі майнових прав, оскільки, по-перше, предметом акту є передача квартир, по-друге, в акті не вказується конкретний зміст майнових прав, що передаються: підстави виникнення прав, їх обсяги, строки реалізації та ін.

Судом встановлено, що жодних документів окрім нікчемного акту № 1 від 17.08.2005 р. на виконання спірного договору сторонами не підписувалось.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно із частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається не укладеним (таким, що не відбувся).

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина третя статті 180 ГК України).

Місцевий господарський суд прийшов до висновку, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору.

Господарським судом встановлено, що сторони заявили в договорі у письмовій формі необхідні умови, щодо яких повинно бути досягнуто згоди - це додатки до договору та додаткова угода щодо кількості та площі квартир, але не досягли згоди щодо них.

Правовий наслідок неузгодження позивачем і відповідачем істотних умов Договору полягає у відсутності такого Договору.

Договір, в якому відсутні всі узгоджені сторонами істотні умови, вважається неукладеним, а сторони такого Договору не можуть мати права та обов'язки, що випливають з останнього.

Виходячи з викладеного, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку, що  договір № 7 від 17.08.2005 р. не було укладено, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Не укладений договір не породжує для його сторін будь-яких прав та обов'язків. Сторони, відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України, не можуть бути примушені до дій, вчинення яких не є обов'язковим для них.

Місцевим господарським судом дано повну оцінку обставинам справи та підставно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про неправомірність застосування місцевим господарським судом положень ст. 1 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла  та операціях з нерухомістю", оскільки з тексту договору № 6 випливає, що інвестор фінансував будівництво окремих квартир, а не будівлі в цілому.

Крім того, апеляційним господарським судом не спростовано доводи місцевого господарського суду  щодо недосягнення домовленості щодо конкретної кількості квартир, розміру площі, їх нумерації та етажності, які повинні визначатись сторонами у додатках, які сторонами не укладалися.

Решта висновків та тверджень апеляційного суду, якими обґрунтовувався факт укладеності договору,  не спростовують висновків суду першої інстанції.

В порушення вимог ст.ст. 43, 105 Господарського процесуального кодексу України Київський апеляційний господарський суд не спростував доводів суду першої інстанції, неправильно застосував закони та інші нормативно-правові акти.

За таких обставин, постанова Київського апеляційного господарського суду від 20 березня 2007 року у цій справі підлягає скасуванню, а рішення господарського суду м. Києва  від 27 грудня 2006 року - залишенню в силі, як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Київвисотбуд" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 березня 2007 року у справі № 2/434 змінити в мотивувальній частині та визнати договір № 7 від 17 серпня 2005 року на будівництво житлового будинку по вул. Старонаводницькій, 2-20 ділянка 14 неукладеним.

Рішення господарського суду м. Києва від 27 грудня 2006 року у справі № 2/434 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                             О. Кот

судді                                                            С. Владимиренко

С. Шевчук