КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2007                                                                                           № 14/618

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Бєлова О.С.- пров. юрисконсульт, дов. № 110/А від 19.05.2007;

від відповідача - СоборукЮ.Ф. - представник, дов. б/н від 15.05.2006;

від третьої особи - Перепьолкіна Ю.В. – представник, дов. №68D/2006 від 10.08.2006;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Квазар"

на рішення Господарського суду м.Києва від 29.03.2007

у справі № 14/618 (Калатай Н.Ф.)

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Квазар"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Магістраль-Транс"

третя особа           ВАТ "Страхова компанія "Універсальна"

про                                                  стягнення 22747,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2007 у справі №14/618 в позові відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що судом не приймаються до уваги посилання сторін на Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки відповідно до п. 2.1 договору № 1/05 від 03.01.2005 транспортно-експедиторське обслуговування виконується в тому числі і відповідно до умов Конвенції про міжнародне перевезення вантажів, якою мають регулюватися спірні взаємовідносини сторін, враховуючи, що спірне перевезення є міжнародним, а не внутрішнім по Україні; позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту понесення заявлених до стягнення збитків; суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності всіх умов цивільно-правової відповідальності відповідача за завдання позивачу збитків; вимога позивача в частині 3% річних  не сформульована як самостійна, не містить окремого нормативного обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком стягнення з відповідача збитків, а тому, за відсутності підстав для такого, не може бути задоволена.

Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2007 у справі № 14/618 прийняте з неправильним  застосуванням норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи та просить стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 22 747,02 грн., яка складається з вартості пошкоджених котушок у розмірі 22 058,43 грн., 3% річних у сумі 137,79 грн., витрат на проведення експертизи у розмірі 550,80 грн. та судові витрати.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку заявника, ствердження у рішенні про ненадання позивачем доказів, підтверджуючих збитки, не відповідає дійсності, оскільки позивачем було надано детальний розрахунок у позовній заяві і в процесі розгляду справи надавались письмові та усні пояснення щодо розміру збитків і їх підтвердження, а саме: декларація, акт виконаних робіт по наданню транспортних послуг, CMR, документи щодо оплати експертизи, які є достатніми.

Заявник вважає, що вина відповідача в пошкодженні вантажу та причинно-наслідковий зв’язок між діями відповідача та завданням позивачеві збитків є доведеними.

Заявник не згоден із висновком суду про неприйняття до уваги посилання сторін на Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки згідно із п. 5.1 договору № 1/05 від 03.01.2005 сторони несуть відповідальність як згідно із законодавством України, так і згідно із положеннями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач стверджує про те, що позивачем всупереч вимогам чинного законодавства не надано доказів понесення ним збитків, також  апеляційна скарга не містить обґрунтування щодо неможливості подання доданих до скарги документів суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи,  заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем пред’явлено позов з позовними вимогами  про стягнення з відповідача збитків, спричинених пошкодженням вантажу у розмірі повної вартості пошкодженого вантажу в сумі 22 058,43 грн., 137,79 грн. 3% річних, 550,80  грн. витрат на оплату експертизи, судові витрати.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.01.2005 сторонами укладено договір № 1/05 на транспортно-експедиторське обслуговування, яким врегульовано порядок взаємовідносин сторін при виконанні відповідачем, за договором перевізником, доручень позивача, за договором замовника, по організації автомобільних перевезень та транспортно-експедиторського обслуговування вантажів номенклатури позивача у міжнародному сполученні.

Згідно із п.п. 1.3, 2.3, 2.3.1 договору № 1/05 відповідач зобов’язується доставити довірений для перевезення вантаж до пункту призначення та передати його уповноваженій на одержання вантажу особі; перевезення вантажів здійснюється на підставі заявки, яка є невід’ємною частиною даного договору.

Позивачем надана, а відповідачем прийнята до виконання заявка на перевезення вантажу автомобільним транспортом від 28.07.2006 за маршрутом: Велике Герцогство Люксембург – Україна.

Замовлене позивачем перевезення виконане, про що свідчить відмітка у гр. 24 CMR № 012908.

Апеляційна інстанція не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин належить застосовувати положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, як із таким, що суперечить ст. 4 ГПК України, ст. 10 ЦК України.

Оскільки Закон України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" № 57-У прийнятий 01.08.2006, опублікований 29.08.2006, вступив у силу для України – 17.05.2007, то немає підстав для застосування зазначеної Конвенції при вирішенні господарського спору між сторонами, підставою виникнення якого є спірне перевезення, здійснене до 08.08.2006.

Таким чином, до спірних правовідносин, керуючись ч. 1 ст. 8 ЦК України, належить застосовувати норми як Статуту автомобільного транспорту Української РСР, так і Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Як вбачається із акту експертизи Київської торгово-промислової палати № 1-3306 в автомобілі, що прибув за CMR № 012908, виявлено із 15-ти вантажних місць 10 – з порушеною упаковкою інофірми, при відкритті яких встановлено, що 19 котушок дроту пошкоджені, є зсування шарів дроту; причіп заповнено не до повної місткості, вантажні місця не закріплені, мали можливість переміщатись в причепі при транспортуванні.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушені.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

В п.п. 3.1.1, 3.5.1 договору № 1/05 обов’язками відповідача є організація перевезення та здійснення транспортно-експедиторського обслуговування зовнішньоторговельних вантажів позивача по його заявках. В заявці від 28.07.2006 щодо кріплення та штабелювання зазначені вимоги лише про встановлення дерев’яних ящиків на резинові коврики, які надаються відправником, а у розділі: "Особливі умови" міститься вимоги про здійснення контролю за акуратним навантаженням матеріалу, та у випадку збірного вантажу – про здійснення контролю зворотного завантаження у транспортний засіб.

Із наведеного випливає, що у відповідача стосовно перевезення по заявці від 28.07.2006 немає зобов’язання щодо здійснення кріплення вантажу з метою запобігання переміщенню вантажних місць під час руху автомобіля, а оскільки вантаж прибув у справному автомобілі, то мало місце здійснення належного перевезення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість пошкодженого майна, визначена відповідно до вимог законодавства; законом щодо окремих видів господарських зобов’язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов’язань.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає у разі пошкодження вантажу – в розмірі суми, на яку зменшилась його вартість; якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.

Відповідно до п. 57 Статуту автомобільного транспорту Української РСР завантаження вантажів на автомобіль, закріплення, укриття і зав’язування вантажів здійснюються вантажовідправником, а вивантаження вантажу з автомобіля, зняття кріплень і покриттів – вантажоодержувачем.

Згідно із п. 136 зазначеного Статуту автотранспортні підприємства або організації відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів за пошкодження або псування вантажу – в розмірі тієї суми, на яку знизилася його вартість.

Таким чином позивачем не доведено порушення відповідачем свого зобов’язання, вини у пошкодженні вантажу, причинно-наслідкового зв’язку між діями чи бездіяльністю відповідача та пошкодженням вантажу, а також не доведено непридатність пошкодженого вантажу до використання, тобто понесення позивачем збитків у розмірі повної вартості пошкодженого вантажу, як це передбачено законодавством, у зв’язку із чим підстави для покладення на відповідача відповідальності за збитки відсутні.

Технологічна характеристика застосування котушок, викладена у листі позивача від 17.01.2007 за № 60 (а.с. 81), не має юридичної сили доказу, оскільки складена посадовими особами позивача, тобто зацікавленими особами. При цьому, стверджуючи про неможливість застосування пошкоджених котушок, не додається акт про їх знищення.

Оскільки позовні вимоги про стягнення збитків не підлягають задоволенню, то немає підстав і для задоволення вимоги про стягнення 3% річних на підставі п. 170 Статуту автомобільного транспорту Української РСР.

Із доводами апеляційної скарги, частково, немає підстав погодитись, зважаючи на викладене та наступні обставини.

У п. 57 Статуту автомобільного транспорту Української РСР зазначено про обов’язок водія перевірити відповідність кріплення і укладки вантажу на рухомому складі вимогам безпеки руху і забезпечення збереження рухомого складу. Як вже зазначалось, ознак пошкодження рухомого складу немає. Та обставина, що водієм не помічені, якщо такі були, несправності у кріпленні і укладці вантажу, не передбачає покладення згідно із Статутом на перевізника відповідальності за здійснення належного кріплення і укладки вантажу, оскільки, як вже було зазначено, у частині першій п. 57 такі обов’язки покладені на вантажовідправника.

Так само і Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не передбачено обов’язку перевізника здійснювати кріплення вантажів. Згідно із п. 8.6 зазначених Правил завантаження, закріплення, укриття, ув’язка вантажу, а також розвантаження автомобіля, зняття кріплень і покриттів виконуються замовником, а пунктом 8.20 Правил передбачено обов’язок водія, спрямований на забезпечення безпеки руху та цілості рухомого складу і повідомлення замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню, проте Правилами не передбачено будь-яких наслідків для перевізника у разі невиявлення водієм таких недоліків.

Матеріалами справи не підтверджено того, що, виконуючи умови щодо здійснення контролю за навантаженням, встановлені позивачем у заявці від 28.07.2006, перевізником не виконано умов п. 3.1.5 договору № 1/05, адже межі такого контролю обмежуються умовами саме заявки.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що пошкодження вантажу сталося не з вини перевізника, то останній на підставі ч. 1 ст. 314 ГК України, ч. 2 ст. 924 ЦК України підлягає звільненню від відповідальності.

Хоча висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування положень міжнародної угоди у мотивувальній частині рішення не відповідає чинному законодавству, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильним.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2007 у справі №14/618 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2.          Справу № 14/618 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.