ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2007 р.
№ 13/456

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
Підприємства “Ресурс” Всеукраїнської організації інвалідів “Союз організацій інвалідів України”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 року

у справі господарського суду
м. Києва

за позовом
Підприємства “Ресурс” Всеукраїнської організації інвалідів “Союз організацій інвалідів України”

до

Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут”

про
стягнення 11128034,96 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
не з’явився,

- відповідача:
Савченко І.Е.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року Підприємство “Ресурс” Всеукраїнської організації інвалідів “Союз організацій інвалідів України” звернулось до господарського суду з позовом до Громадської організації “Народна кредитна спілка “Добробут” про стягнення 10909784,00 грн. заборгованості по інвестиційному зобов”язанню за генеральним довгостроковим інвестиційно-підрядним контрактом № 1/б/02 від 18.01.2002 року та стягнення 218250,96 грн. збитків.

Рішенням господарського суду м. Києва від 02.11.2006 року позов задоволено повністю. Стягнуто на користь позивача 10909784,00 грн. основного боргу, 218250,96 грн. збитків та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 року рішення місцевого господарського суду від 02.11.2006 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Підприємство “Ресурс” Всеукраїнської організації інвалідів “Союз організацій інвалідів України” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 року скасувати, рішення господарського суду м. Києва від 02.11.2006 року з даної справи залишити без змін.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконної постанови.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.76 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Судові рішення цим вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 18.01.2002 року між Громадською організацією “Народна кредитна спілка “Добробут” (замовник –генінвестор) та Підприємством “Ресурс” Всеукраїнської організації інвалідів “Союз організацій інвалідів України” (генпідрядник –інвестор) був укладений генеральний довгостроковий інвестиційно-підрядний контракт № 1/б/02 про будівництво житлового комплексу з громадсько-побутовими приміщеннями за адресою: м. Київ, вул. Борщагівська, 208.

Відповідно до п.3.2 контракту, платежі та розрахунки відбуваються безпосередньо від відповідача позивачу, у тому числі суми по платежах за роботи які виконуються субпідрядниками та генпроектувальником.

Згідно п.3.7 контракту, фінансування та розподіл житлових та нежитлових приміщень здійснюються замовником –генівестором в розмірі 70%, а генпідрядником –інвестором –30%.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач лише частково перерахував кошти, які передбачені умовами контракту.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача суми боргу за  інвестиційно –підрядним контрактом та суми збитків, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір № 1/б/02 від 18.01.2002 року не містить грошових зобов’язань відповідача, а тому в силу ст. ст. 610, 611 ЦК України, позовні вимоги не можуть бути задоволенні.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки укладений договір містить елементи інвестиційного договору та договору будівельного підряду, а відповідно, передбачає грошове зобов’язання інвестора внести кошти на інвестування будівництва в розмірі 70% та грошове зобов’язання замовника щодо оплати роботи підрядника (ст. 875 ЦК України).

Водночас, судова колегія не може погодитись і з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 10909784,00 грн., оскільки при задоволенні позову судом не встановлено загальну вартість об’єкта будівництва, згідно ресурсного кошторису, як то вимагає п.3.6 контракту,  а відповідно, не встановлено, яка сума підлягає сплаті відповідачем, як замовником - інвестором за контрактом.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення суми збитків, місцевий господарський суд повно не дослідив підстави для їх стягнення, зокрема, суд не з’ясував причини повернення позивачем 544855,00 грн., які сплачені відповідачем по контракту, не врахував ту обставину, що відповідач за договором від 14.07.2005 року виступив поручителем позивача по кредитному договору № 151 від 13.07.2005 року, який укладений позивачем з ВАТ “Ва-банк”, а відповідно місцевий господарський дійшов передчасного висновку про наявність передбачених ст. 22 ЦК України підстав для стягнення збитків в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги ст.43 ГПК України, а саме повно, всебічно та об'єктивно не дослідили всі обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору і прийняли незаконні рішення.

Згідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Правова оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива першої та апеляційної інстанції.

За таких обставин, постановлені судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

При новому розгляді суду необхідно врахувати вищевикладене, витребувати докази у відповідності з вимогами ст.36 ГПК України, повно, всебічно та об’єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи позивача та відповідача, дати їм належну юридичну оцінку, при необхідності призначити відповідну судову експертизу і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 року та рішення господарського суду м. Києва від 02.11.2006 року у справі              № 13/456 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий, суддя                                                                   Н. Кочерова

Судді                                                                                     В. Рибак

М. Черкащенко