ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.
№ 15/313-05-8734

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали
касаційної скарги

Акціонерного банку “Банк регіонального розвитку”

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 15.05.2007 року

у справі
№15/313-05-8734

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Білгород –Дністровський рибокомбінат” (надалі- товариство)

до

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Акціонерного банку “Банк регіонального розвитку”
Приватне підприємство “Інеко” (наділі-підприємство)

про
визнання договору застави недійсним

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Фірсов Д.О.- за дов. від 16.10.07;

від відповідача: Ключинський К.Л., Корнєва М.В.-за дов. від 27.07.06;

від третьої особи: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду справи;

В судовому засіданні призначеному на 18.10.07 оголошено перерву до 25.10.07.

Відкритим акціонерним товариством “Білгород –Дністровський рибокомбінат” у вересні 2005 року заявлений позов до Акціонерного банку “Банк регіонального розвитку” про визнання недійсним договору застави від 10.07.03. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на те, що укладений між сторонами   договір  не   відповідає   встановленим   Статутом  ВАТ “Білгород

доповідач: Добролюбова Т.В.

–Дністровський рибокомбінат” цілям діяльності юридичної особи та інтересам акціонерів товариства. Позивач стверджував, що договір підписаний особою з порушенням наданих їй повноважень. При цьому, товариство посилалось на статті 48, 50 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, статті 41, 47, 48 Закону України “Про господарські товариства”.

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.11.05, прийнятим суддею Петровою В.С., позовні вимоги задоволені шляхом визнання договору застави  від 10.07.03 недійсним на підставі статті 50 Цивільного кодексу УРСР, оскільки майнове поручительство за зобов’язання третіх осіб не відповідає визначеним у пункті 2.1 Статуту  господарським цілям позивача та статті 1 Закону України “Про господарські товариства”. При цьому суд  керуючись статтями 41, 47 Закону України “Про господарські товариства” дійшов висновку про перевищення повноважень Головою правління. Суд встановив, що власники майна згоди на заставу майна товариства не надавали, а укладання договору застави,  уможливило відчуження комплексу.

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів      Таценко Н.Б.- головуючого, Сидоренко М.В., Мишкіної М.А., постановою від 15.05.07, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін.  При цьому, суд апеляційної інстанції угоду визнав недійсною через порушення посадовими особами позивача порядку укладання договору застави. Суд апеляційної інстанції встановив, що протокол спостережної ради про розгляд пропозиції ПП “Інеко” складений на 3 дні раніше ніж прийняте рішення про отримання кредиту самим власником ПП “Інеко”, без зазначення переліку майна на забезпечення договору. Протокол засідання кредитного комітету від 03.07.03 вмістив загальну заставну вартість предмета застави, ще за тиждень до визначення її сторонами угоди.

Акціонерний банк “Банк регіонального розвитку” звернувся до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить судові акти у справі скасувати, а справу просить передати на новий розгляд.  Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги заявник вказує на неправильне застосування судом першої інстанції приписів статті 50 Цивільного кодексу УРСР. Водночас, скаржник наголошує на тому, що прийняті рішення суперечать вимогам статті 11 Закону України “Про заставу”.  При цьому, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції порушив пункти 3, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, оскільки встановивши невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права не скасував  та не змінив рішення. Скаржник зазначає і про порушення судами приписів статті 27 Господарського процесуального кодексу України, адже, рішення прийнято щодо прав та охоронюваних законом інтересів приватного нотаріуса Тітової Т.С., яку не було залучено до участі у справі. На думку заявника, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 48 Цивільного кодексу УРСР, оскільки визнав спірний договір недійсним через підписання договору головою правління з перевищенням власних повноважень, проте,  вказана норма матеріального права визнає ту угоду недійною, що не відповідає вимогам закону. Проте, порушений угодою закон, апеляційним судом не зазначений. Водночас, скаржник вказує на порушення апеляційним судом вимог статей 43, 33, 35, 38, 43 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд, на його думку,  безпідставно  звільнив позивача від доказування своїх вимог та не дослідив належним чином обставини справи.  Заявник стверджує і про відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих перевищення Головою правління Ситником О.А. своїх повноважень. На його думку, згода спостережної ради позивача для передачі майна в заставу не була потрібна. При цьому, скаржник посилається на помилкове незастосування судом положень статей 12, 48 Закону України “Про господарські товариства”, статті 6 Закону України “Про власність”, Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 №419.

Від Приватного підприємства “Інеко”, Відкритого акціонерного товариства “Білгород –Дністровський рибокомбінат” відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  Господарський  суд  України  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представників сторін, переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність  застосування  судами  приписів  чинного   законодавства,  не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Господарські суди обох інстанцій визнали договір застави від 10.07.03 недійсним на підставі приписів статті 48 Цивільного кодексу УРСР. При цьому суди по-різному вмотивували свої рішення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.07.03 АБ “Банк регіонального розвитку” (надалі скорочено - банк) уклав з ПП “Інеко” - позичальником кредитний договір №14/10-447 про відкриття позичальнику кредитної лінії з максимальним розміром заборгованості на позичковому рахунку 1 500 000 грн. на термін з 10.07.03 до 09.07.04. Згідно з пунктом 1.2 даного договору кредит надається позичальникові тільки після підписання та нотаріального посвідчення договору застави нерухомого майна з ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” і підписання договору поруки. Судами установлено, що 10.07.03 між АБ “Банк регіонального розвитку” - заставодержателем та ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” - заставодавцем, що діє як майновий поручитель за ПП „Інеко”, укладено договір  застави комплексу, розташованого в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, вул. Кишинівська, 36, загальною площею 10 817,2 кв.м.  Вартість комплексу, за згодою сторін, визначена у розмірі 10 103 000,00 грн. Договір застави підписано з боку ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” Головою правління - Ситником О.А., який діяв на підставі Статуту товариства. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстровано в реєстрі за № 3889. Водночас, на заставлене майно накладено заборону відчуження. Апеляційним судом також установлено, що 02.09.04 Приватним нотаріусом запропоновано звернути  стягнення на земельну ділянку та розташований на ній комплекс ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат”, заставлені за договором застави від 10.07.03, та вирішено за рахунок коштів, виручених від реалізації цього майна, задовольнити вимоги АБ “Банк регіонального розвитку” на суму 4 553 095, 24 грн. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є вимога ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” про визнання договору застави від 10.07.03 недійсним на підставі статті 48 через його невідповідність статутним цілям діяльності і підписання цього договору з перевищенням повноважень головою правління.  За приписами частини 1 статті 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, недійсною визнавалась угода, що не відповідає вимогам закону. За правилами вказаної статті  угода визнається  недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим  органами влади та управління в межах наданої їм компетенції. Зазначена  стаття застосовується і при порушені встановленого порядку вчинення громадянами й організаціями дій у випадку їх невідповідності вимогам  чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила  визнання угод недійсними. Згідно статті 29 вказаного Кодексу юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом. Відповідно до статті 41 Цивільного кодексу УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків. Письмова угода укладається шляхом складання документа, що визначає її зміст, і підписується безпосередньо особою, від імені якої вона укладена або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема на законі, довіреності, установчих документах. Підставою  для визнання угоди недійсною як такої, що не відповідає вимогам закону, згідно із приписами статті 48 Цивільного кодексу УРСР є підписання угоди особою (органом юридичної особи) без відповідних повноважень, а також з порушенням наданих їй повноважень. Частиною 1 статті 63 цього Кодексу унормовано, що угода, укладена з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише у разі подальшого схвалення угоди цією особою. Відповідно до статті  41 Закону України “Про господарські товариства” вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства, а виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, передбачений статутом. Згідно статті 47 Закону України “Про господарські товариства”, голова правління керує правлінням, як виконавчим органом акціонерного товариства. В свою чергу правління та голова підзвітні загальним зборам акціонерів і раді акціонерного товариства (спостережній раді) та організовують виконання їх рішень. Правління та голова правління діють від імені акціонерного товариства в межах, передбачених цим Законом і статутом акціонерного товариства. Судами установлено, що відповідно до підпункту 7.4.8 пункту 7.4 Статуту ВАТ „Білгород-Дністровський рибокомбінат” Голова правління товариства в межах, встановлених чинним законодавством України, рішеннями загальних зборів і спостережної ради товариства, та керуючись статутом товариства має право розпоряджатись за погодженням із спостережною радою товариства його коштами і майном. Крім цього, пункт 7.4 Статуту товариства відносить до повноважень Голови правління здійснення поточного (оперативного) управління товариством, організацію його діяльності, забезпечення виконання завдань товариства, що передбачені Статутом. Відповідно до Статуту товариства, лише Загальні збори акціонерів товариства, як вищий орган управління, є правочинними вирішувати  питання діяльності підприємства, пов’язані з ризиком втрати майна товариства. З огляду на наведені норми, компетенція Голови правління обмежується як Законом України “Про господарські товариства”, так і Статутом товариства. Таким чином Голова правління повинен був винести спірні  питання на розгляд засідання правління, загальних зборів акціонерів. Згідно із підпунктом 7.4.7 пункту 7.4 Статуту ВАТ „Білгород-Дністровський рибокомбінат” до повноважень Голови правління належить укладення договорів на суму, що не перевищує 25% балансової вартості активів товариства, а на суму, що перевищує 25% балансової вартості активів товариства –за погодженням спостережної ради товариства. Апеляційний суд не взяв до уваги, що балансова вартість активів ВАТ „Білгород-Дністровський рибокомбінат” у ІІ кварталі складала 6 920 000,00 грн., проте, у справі відсутні відомості про зміну вартості активів позивача у наступному періоді. Апеляційним судом установлено, що протоколом від 20.06.03, підтверджується, що на засіданні спостережної ради  ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” вирішено  виступити у якості поручителя перед АБ “Банк регіонального розвитку”  за ПП “Інеко” за кредитним договором на суму 2 500 000,00 грн. зі строком погашення в один рік та надати право підписання договорів, пов’язаних з гарантійними зобов’язаннями з повернення кредиту, голові правління - товариства. Але судом також установлено, що протокол засідання спостережної ради про розгляд пропозиції ПП “Інеко” щодо виступу товариства поручителем перед АБ “Банк регіонального розвитку” за кредитним договором складено 20.06.03, хоча, рішення про укладення договору кредиту з АБ „Банк регіонального розвитку” прийнято ПП „Інеко” лише 23.06.03. Водночас, на засіданні спостережної ради товариства від 23.07.03 погоджено залишити товариство майновим поручителем перед АБ “Банк регіонального розвитку” із заставленим нерухомим майном через збільшення кредиту ПП “Інеко” на суму 2 500 000,00 грн.; надати право підписання документів, пов’язаних з гарантійними зобов’язаннями з повернення кредиту голові правління –товариства. Судом апеляційної інстанції також установлено, що відповідно до протоколу засідання кредитного комітету АБ “Банк регіонального розвитку” станом на 03.07.03 мав в наявності відомості про загальну заставну вартість предмета застави, яка узгоджена сторонами в договорі застави лише 10.07.03. Апеляційним судом установлено, що загальна сума позичкових коштів становить 5 000 000,00 грн., що  не відповідає змісту пункту 1.1 договору застави з додатковою угодою у кореспонденції з положеннями пункту 1.1 кредитного договору № 14/10-447 від 10.07.03 (кредитна лінія з максимальним розміром заборгованості на позичковому рахунку 1 500 000 грн.), пункту 2 додаткової угоди № 1  від 25.07.03 до кредитного договору (відновлювальна кредитна лінія з максимальним розміром заборгованості на позичковому рахунку 4 000 000 грн.), протоколу засідання кредитного комітету АБ „Банк регіонального розвитку” від 03.07.03 (поновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів в сумі 1 500 000 грн.). З огляду на встановлене, апеляційною інстанцією: що протокол спостережної ради про розгляд пропозиції ПП “Інеко” складений на 3 дні раніше ніж прийняте рішення про отримання кредиту самим власником ПП “Інеко”;  протокол засідання кредитного комітету від 03.07.03 вмістив загальну заставну вартість предмета застави за тиждень до визначення її сторонами спірної угоди,  слід погодитися з тим, що спірний договір було укладено від імені ВАТ “Білгород-Дністровський рибокомбінат” особою з перевищенням повноважень. Угода укладена представником юридичної особи з перевищенням повноважень за приписами статей 48, 63 Цивільного кодексу УРСР є недійсною, як така, що не відповідає вимогам закону. У зв’язку з тим, що договір застави від 10.07.03 підписаний  з порушенням посадовими особами товариства, а саме, членами спостережної ради і головою правління передбаченого статутом порядку укладення спірного договору, суди обох інстанцій встановили обставини, з якими пов’язане застосування статті 48 Цивільного кодексу УРСР. Саме це і унеможливлює висновок про відповідність угоди приписам чинного законодавства. Викладеним спростовуються доводи касаційної скарги. Посилання скаржника  про незалучення до участі у справі нотаріуса, також не може бути підставою для скасування переглянутих судових актів з огляду, в тому числі, на відсутність скарги останнього.

За таких встановлених обставин, не вбачається правових підстав для скасування  переглянутої постанови у справі.

Враховуючи викладене та керуючись  статтями 1115, 1117 –1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.05.07 у справі № 15/313-05-8734 залишити без змін.

Касаційну скаргу Акціонерного банку “Банк регіонального розвитку” залишити без задоволення.

Головуючий     суддя                                                                  Т.  Добролюбова

С у д д і                                                                                         Т. Гоголь

В.Швець