СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

04.12.2007
Справа №  4/433-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді
Ємленінової З.І. при секретарі
Сокуренко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом
приватного підприємця ОСОБА_1

м. Сімферополь

до    приватного підприємства
"Херсонсудноспецсервіс" м. Херсон

про
стягнення
9.540грн.00коп.

за участю  представників сторін:

від
позивача - приватний підприємець ОСОБА_1,

уповноважена особа
ОСОБА_2

від
відповідача  -    керівник Марченко Ю.В.

Позивач звернувся з  позовом
про  стягнення   з
відповідача 9540грн. 00коп.,  в
тому  числі 8530грн. 00коп штрафу за  понаднормативний простій автотранспорту  при
перевезенні та експедиції
вантажу  за умовами  договору
доручення  від 29.06.2006року
та   1010грн.00коп.  за
понаднормативний  пробіг  автотранспорту.

Він
зазначає, що  відповідач  не виконав своїх  обов'язків за договором   від 29.06.2006року  щодо
своєчасної    та достовірної  інформації і не  передав
необхідних  документів для  пропуску вантажу на митній  території
державного кордону України  та
республіки Молдова при   виконанні заявки
від 29.06.2006року  на перевозку   вантажів за маршрутом Севастополь -
Тирасполь - Херсон.

Відповідач позовні вимоги  не
визнає, обгрунтовуючи  свої  заперечення відсутністю  вини, оскільки  послуги експедиції  відповідно до
пункту 2.1.2 договору від  29.06.2006року
повинен  надавати  водій
автотранспортного  засобу.
Будь-якої  інформації  відносно
причин  простою автотранспортних
засобів позивач  до  позовної
заяви  не надав. Відповідачем
здійснена попередня оплата   в касу
позивача в сумі 20000грн.00коп, як
зазначено  в замовлені, однак
акт  виконаних  робіт та акти на підтвердження  понаднормативного  простою
автотранспортних  засобів  позивачем не підписано  і не
передано  відповідачу. Він  посилається на те, що  діяв від
імені та  на підставі  агентського договору від 20.03.2006року,
відповідно до  якого  прийняв на себе обов'язки  надати
послуги  вантажоотримувачу - ПМП
«ХХП», при доставці та  здійснені
експедиції  вантажу, а тому просить  заслухати присутнього  в засіданні суду  керівника ПМП «ХХП».

Дослідивши матеріали  справи, заслухавши представників сторін, суд

в с т а н о в и в :

29 червня 2006року між  позивачем та відповідачем  укладено
договір  доручення міжнародної
транспортної  експедиції. Згідно з
зазначеним договором  позивач прийняв на
себе обов'язки по організації і експедиції вантажів за  прийнятими
до  виконання заявками  відповідача на транспортно-експедиційне  обслуговування, здійснення  планування
і подання автотранспортних
засобів під  вивезення та доставку
вантажів в строки, узгоджені сторонами.

Пунктом 2.1.2 зазначеного  договору встановлено обов'язок  позивача
прийняти  вантаж  від
відправника  до  здійснити
його  доставку  в пункт
призначення. При цьому зазначено, що
особою, яка   приймає  вантаж у відправника (замовника) є  водій транспортного  засобу, який подається під  завантаження.

29.04.2006року відповідач  подав, а позивач прийняв   заявку
на перевезення вантажу, а саме -двох
дизельних  двигунів  за маршрутом Севастополь - Тирасполь -Херсон.
Вартість  замовлення становить  20000грн.00коп., які відповідач сплатив
позивачу 30.06.2006року,  прибутковим
касовим ордером №6.

При зверненні з  позовом позивач посилався на те, що  ним виконані обов'язки за договором по  організації
перевезення та  експедиції  вантажу
із м. Севастополь через
територію  республіка  Молдови
в м.Херсон.

Однак документального  підтвердження передачі вантажу
вантажоотримувачу суду не  надано.
Відмітка про  отримання вантажу   в наданих до
матеріалів справи транспортних
накладних  відсутня, а
передбачений пунктом 1.4 договору акт
прийомки - передачі виконаних
перевізником робіт, податкові
накладні, якими  підтверджується
факт  перевозки за умовами  договору, позивачем не  надані.

Як
зазначено в позовній заяві,
з  вини  відповідача, через  надання недостовірної  інформації
і документів  для організації  перевозки, мав місце  понаднормативний простій на протязі 28 годин
автотранспортного  засобу  “CKANIA” державний номер  НОМЕР_1
з причепом  №НОМЕР_2.

Підставою  стягнення
8530грн.00коп. за понаднормативний простій автотранспорту позивач
зазначив пункт 5.2 договору від 29.06.2006року
та уточнив в засіданні суду, що
зазначена  суму  нарахована як
пеня,    відповідно до  вимог
пункту 5.4 договору.

Розглядаючи  позовні вимоги   позивача, суд  виходить
із  наступного.

Відповідно до п.п.1,7 ст. 193
Господарського  Кодексу України, ст.ст.
525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до
умов договору та  вимог  Цивільного Кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлене  договором або
законом.

Відповідно до  вимог
статті 923 ЦК України у разі прострочення  доставки
вантажу перевізник
зобов'язаний  відшкодувати  другій стороні збитки, завданні  порушенням
строку перевезення, якщо
інше  не  встановлено
договором   та транспортними  кодексами. Таким чином,  законом встановлена відповідальність саме перевізника  за
прострочення доставки  вантажу.

Пунктом 5.2  укладеного
між сторонами  договору від  29.06.2006року  передбачена
відповідальність замовника  за
збитки, які поніс перевізник з  вини  замовника. Пунктом 5.4 договору також  встановлено, що  у разі, якщо
дії  відповідача, як замовника,
спричинили  понаднормативний простій
автотранспортного засобу при
завантаженні чи  вивантажені,  понад
строки, встановлені пунктом 2.2.2 договору, відповідач  сплачує
позивачу пеню  за кожен  день
прострочки  в розмірі
250грн.00коп. при здійсненні міжнародних
перевезень  на території  України та на державному кордоні з  української
сторони, а також 505 грн.00коп. при здійсненні  міжнародних
перевезень  на  території
іншої  держави, в тому числі на
іноземному кордоні.

Документального  підтвердження
понаднормативного  простою  транспортних
засобів під  завантаженням  чи
вивантаженням вантажу позивачем до
матеріалів справи не  надано, а
його  розрахунок суми   позову (арк. спр. 14)  щодо
22 діб понаднормативного
пробігу  на території  України
та 6 діб  на території  республіки
Молдова не є доказом
понаднормативного простою автотранспорту при завантаженні і вивантаженні
і не  підтверджено  належними
доказами  в розумінні ст. 33, 34
ГПК України.

Основним документом, яким
підтверджується  факт  перевезення вантажу  автомобільним
транспортом,  є   транспортна накладна. Документального  підтвердження
дати  доставки  вантажу
в пункт  призначення  та передачі його одержувачеві вантажу -МПП
“ХХП” в м.Херсоні позивач  не  надав. В
наданих  до  матеріалів справи   транспортних
накладних  відмітка  про
доставку та розвантаження
двигунів відсутня  взагалі.  Не
надано  позивачем і доказів, які
б  свідчили  про
дотримання ним  вимог  щодо порядку проходження митного  контролю.

Таким чином, підтвердження
вини  відповідача в затримці  завантаження або  вивантаження вантажу, перевезення якого
здійснювалося позивачем,   суду не  надано.

Постановою
Білгород-Дністровського  міського  суду Одеської
області   від  21.07.2006року,  на яку посилається позивач, також  не
встановлено  вини відповідача  в наданні неправдивих  відомостей щодо  вантажу та його  відправника, так як цією постановою встановлено
вину водія позивача ОСОБА_3 в порушенні митних правил, а не відповідача.

Як
пояснив представник відповідача та керівник ПМП «ХХП», який є  власником вантажу і якому надавалися послуги
щодо  його  перевезення, події, зазначені в постанові
суду від 21.07.2006року, мали  місце   в результаті неправомірних  дій водіїв перевізника, яким ним особисто
надавалися 2 пакети  належним чином
оформлених  документів для пропуску на
митну територію. Однак,  як  вбачається, із  наданих
до  матеріалів справи
товарно-транспортних  накладних,
водії  позивача не  здійснили
переїзд  через  термінал в м. Тирасполі, відповідно до  заявки
відповідача та  маршруту руху
транспорту, а були  затримані на п/п  "Маяки - Паланка - Удобне"
Білгород-Дністровської митниці.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором, або  законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок односторонньої  відмови
від  зобов'язання, якщо  це
встановлено  договором або  законом або
розірвання договору; зміна умов зобов'язання;  сплата неустойки (в тому числі і пені);
відшкодування збитків.

Посилаючись   вимоги статей 224,-226 ГК України, як  на підставу позовних  вимог, позивач   не
надав доказів порушення відповідачем господарського  зобов'язання, або  установлених
вимог  щодо  здійснення господарської  діяльності та понесення   у зв'язку з
цим збитків позивачем, як
перевізником за договором.

Крім  того, із
позовних  вимог  вбачається, що  8530 грн. 00коп. нараховані позивачем  як штрафні санкції (пеня ) на підставі п.5.4
договору від 29.06.2006року .

Стаття 230  Господарського  Кодексу
України штрафними  санкціями  визнає господарські санкції у вигляді
грошової  суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських  відносин  зобов'язаний сплатити  у разі порушення  ним
правил  здійснення господарської  діяльності, невиконання або  неналежне
виконання  господарського  зобов'язання.

В той же час відповідно до  ч.6 ст.232 ГК України нарахування
штрафних  санкцій  за прострочення виконання зобов'язання,
якщо  інше не  встановлене законом або  договором, припиняється через  шість місяців від  дня, коли зобов'язання мало  бути
виконано. Тобто, за нормами  ГК
України пеня  не  має тривалого
характеру та через  шість  місяців після дня виникнення прострочки
слід  припинити  її
нарахування.

Сторони в договорі не  визначили
конкретного  періоду  нарахування пені, а  зазначили її
розмір та порядок нарахування (за кожен
день  прострочки), не  визначивши при  цьому кінцевий  термін
обчислення. Тому, відповідно до п.6 статті  232 ГК України нарахування пені повинно  бути
припинено через  шість  місяців від
дня коли зобов'язання  мало  бути
виконано.

Суд
також  зазначає, що в силу статті
232 Господарського  Кодексу України, при  реалізації
в  судовому порядку  відповідальності  за порушення в сфері  господарювання застосовуються  загальний та скорочені строки позовної  давності, передбачені Цивільним Кодексом
України, якщо  інші строки  не
встановлені Господарським
Кодексом України.

Статтею 258 ЦК України визначені
спеціальні строки  позовної  давності в один  рік в частині стягнення неустойки (штрафу,
пені). Таким чином статті  258 ЦК України
та 232 ГК України підлягають
застосуванню  одночасно,
оскільки  вони  не
суперечать, а доповнюють  одна
одну.

Період  нарахування пені  позивач в розрахунку суми  позову не зазначив та пояснив усно  в засіданні, що  її
нараховано  з 29.06.2006року,  а  у
зв'язку з  тим, що  вимога про
сплату ним  надіслана відповідачу
11.08.2006року, він  вважає, що  з
цього  моменту у нього  виникло
право  на позов. Таким чином,  в силу ч.6 статті 232 ГК України нарахування
пені починається з 11.08.2006року та закінчується  11.02.2007року. Строк позовної  давності встановлений ст. 258 ЦК України,
скінчився  11.08.2007року, а з  позовом позивач звернувся 24.10.2007року,
тобто  за межами  строку позовної  давності, що
є  також підставою  для відмови
в задоволенні позовних  вимог  в частині стягнення пені.

Позовні вимоги про стягнення
1010грн.00коп., нарахованих за 200км понаднормативного  пробігу автотранспортних  засобів позивач не  обгрунтував належними  доказами в розумінні статті 33 ГПК України. В
засідання суду ним  не  надано
документального  підтвердження того,
яким чином ним розраховано  200км
пробігу, виходячи  із чого. Не
надано  і доказів того,  що
зазначені збитки  спричиненні
з  вини
відповідача, а не  водіїв
транспортних  засобів.  Документального обгрунтування розрахунку
цієї  суми також не  надано.
З урахуванням викладеного  позовні
вимоги в цій частині задоволенню  також
не  підлягають.

Судові витрати відповідно до  ст. 49 ГПК України  відносяться на  позивача.

В засіданні за згодою представників
сторін  оголошувалася вступна та
резолютивна частина рішення.

З урахуванням вищезазначеного,
керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,           суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Суддя
З.І.
Ємленінова

Рішення оформлено  відповідно до

вимог  ст.84 ГПК України 10.12.2007року.