СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

18 грудня 2007 року
Справа № 20-1/106-2/425

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Ткаченка М.І.,

суддів                                                                      Дугаренко О.В.,

Заплава Л.М.,

секретар судового засідання                                        Макарова Г.О.

за участю представників сторін:

позивача: Онущак Н.С., дов. № 1732/09 від 07.09.2007 р. (Відкрите акціонерне товариство " Акціонерний банк "Морський");

відповідача: Затолокін Р.С., дов. № 6404 від 22.11.2005 р. ( Національний Банк України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим);

розглянувши апеляційну скаргу Національного Банку України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду міста Севастополя (суддя  Шевчук Н.Г.) від 14 листопада 2007 року у справі №20-1/106-2/425

за позовом           Відкритого акціонерного товариства "Акціонерний банк "Морський" (вул. Брестська, 18а,Севастополь,99001)

до           Національного Банку України (вул. Інститутська, 9,Київ 8,01601)  в особі Головного управління Національного банку України в АвтономнійРеспубліці Крим (вул. Горького, 4,Сімферополь,Автономна Республіка Крим,95000)

про скасування постанови № 09-025/5580 від 18.04.2005

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду міста Севастополя від 14 листопада 2007 року по справі № 20-1/106-2/425 задоволено позов Відкритого акціонерного товариства „Акціонерний банк "Морський” до Національного Банку України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим про скасування постанови № 09-025/5580 від 18 квітня 2005 року.

Скасовано постанову 09-025/5580 від 18 квітня 2005 року Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим про притягнення до відповідальності за порушення валютного законодавства відкритого акціонерного товариства „Акціонерний банк „Морський”.

Не погодившись з вказаним судовим актом, Національний Банк України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, котрим у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач - Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим вважає, що постанова господарського суду міста Севастополя від 14 листопада 2007 року в адміністративній справі № 20-1/106-2/425 ухвалена при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач з доводами апеляційної скарги не згоден, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в порядку статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України судовою колегією встановлено наступне:

21 лютого 2005 року (за вихідним № 226) відповідач направив на адресу позивача Декларацію № 302 про валютні цінності, доходи та майно, які належать резиденту України та знаходяться за її межами станом на 1 жовтня 2002 року, та копію платіжного доручення, що підтверджує оплату видачі довідки про проведення декларування.

В акті документальної перевірки позивача з питань дотримання валютного законодавства України від 22 лютого 2005 року встановлений факт затримки надання позивачем Декларації.

24 березня 2005 року складений протокол № 09-025/4307 порушення валютного законодавства, в якому зафіксовано порушення позивачем строків надання Декларації про валютні цінності, доходи та майно, які належать резиденту України та знаходяться за її межами станом на 1 жовтня 2002 року.

18 квітня 2005 року відповідачем прийнята постанова № 09-025/5580 про притягнення позивача до відповідальності за порушення валютного законодавства, згідно з якою на позивача накладений штраф в розмірі 14433,00 грн. Постанова набрала чинності з дня її підписання.

29 квітня 2005 року позивач, не погодившись з вказаною постановою, оскаржив її в Апеляційній комісії НБУ, яка рішенням від 22 серпня 2005 року  відмовила у задоволенні апеляційного звернення позивача.

Згідно роз'яснень Державної податкової адміністрації України №14170/7/23-5317 від 29 липня 2004  року днем початку відліку розрахунку штрафу слід вважати наступний день після закінчення терміну подачі Декларації за звітний період до органів податкової служби, а днем закінчення відліку розрахунку штрафу вважати день закінчення перевірки при умові, що підприємство мало на останню звітну дату валютні цінності, майно або товари, які знаходяться за кордоном з перевищенням законодавчо встановлених термінів та які на дату проведення перевірки не були повернені.

Спір виник з того, що позивач, не погодившись з Постановою                 № 09-025/5580 від 18 квітня 2005 року, вважає, що при відсутності валютних цінностей та майна при заповненні тільки IV і V розділів Декларації фінансові санкції не застосовуються., але відповідач вважає, що позивачем порушені строки надання Декларації, що тягне відповідальність, передбачену Положенням про валютний контроль, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 49 від 8 лютого 2000 року.

Правовідносини сторін регулюються Законом України „Про банки і банківську діяльність”; Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю” №15-93 від 19 лютого 1993 року; Порядком подання фінансової звітності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 419 від 28 лютого 2000 року; Законом України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” №996-ХІУ від 16 липня 1999 року; наказом Міністерства фінансів України № 207 від 25 грудня 1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 січня 1996 року за № 18/1043; Положенням про валютний контроль, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 49 від 8 лютого 2000 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 4 квітня 2000 року за № 209/4430.

Відповідно до статті 69 Закону України „Про банки і банківську діяльність” банк зобов'язаний подавати Національному банку України фінансову і статистичну звітність щодо роботи банку, його операцій, ліквідності, платоспроможності, прибутковості, а також інформацію афілійованих осіб банку з метою оцінки фінансового стану банку.

Згідно статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю” №15-93 від 19 лютого 1993 року валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Пунктом 5 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 419 від 28 лютого 2000 року, встановлено, що квартальна фінансова звітність (крім зведеної та консолідованої) подається підприємствами органам, зазначеним у пункті 2, не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, а річна - не пізніше 20 лютого наступного за звітним року.

Відповідно до пунктів 2, 3 наказу Міністерства фінансів України № 207 від 25 грудня 1995 року декларування валютних цінностей, доходів та майна здійснюється суб'єктами підприємницької діяльності за наведеною формою в регіональних відділеннях Національного банку України та в державних податкових інспекціях за місцем знаходження суб'єктів підприємницької діяльності. Встановлено, що обов'язкове декларування валютних цінностей, доходів та майна здійснюється суб'єктами підприємницької діяльності за наведеною формою щоквартально в терміни, встановлені для подання квартальної та річної бухгалтерської звітності, починаючи з підсумків за 1995 рік, а спільними підприємствами з іноземними інвестиціями - щоквартально до 20 числа наступного місяця за звітним кварталом і у терміни, встановлені для подання річної звітності, починаючи з підсумків діяльності за 1995 рік.

Згідно пункту 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 49 від 8 лютого 2000 року, невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність:

порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 1 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян за кожний день порушення;

порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України.

Отже, відповідно до вищенаведених нормативно-правових актів, обов'язок резидентів декларувати належні їм валютні цінності та інше майно пов'язаний лише з фактом знаходження цих валютних цінностей та іншого майна за межами України, та не залежить від їх видів, джерел отримання, мети їх знаходження за межами України чи інших ознак (внесені до статутних фондів іноземних підприємств, експортовані, одержані у вигляді доходів (дивідендів) тощо).

На виконання статті 9 Декрету наказом Міністерства фінансів України „Про затвердження форми Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами” затверджено погоджену з Національним банком України форму Декларації, відповідно до якої Декларація містить наступні розділи:

I.          Загальні відомості.

II.          Фінансові вкладення.

III.          Майно та товари за кордоном.

IV.          Доходи (дивіденди) в іноземній валюті, одержані за межами України.

V.          Інформаційні відомості.

При цьому слід відзначити, що розділ II Декларації не випадково має назву „Фінансові вкладення" (а не, скажімо, „Валютні цінності"), оскільки інформація про валютні цінності резидента відображається не лише в розділі II (валютні цінності, що знаходяться за межами України у вигляді фінансових вкладень), але й у розділі IV Декларації, який має назву „Доходи (дивіденди) в іноземній валюті, одержані за межами України".

Під терміном „валютні цінності" в статті 1 Декрету розуміється, зокрема, іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших кредитно-фінансових установ за межами України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 21 лютого 2005 року за вихідним № 226 подав до Головного управління Національного банку України в АР Крим для проведення декларування станом на 1січня 2003 року Декларацію про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами станом на 1 січня 2003 року. (далі - Декларація)  яка містила інформацію про наявність доходів (дивідендів) в іноземній валюті, одержаних за межами України (розділ IV Декларації):

- пункт 1 „Джерело отримання доходів (дивідендів), його повна назва, країна та адреса”: МКБ „Москомприватбанк”, Росія, місто Москва, вулиця Космонавта Волкова, 14;

- пункт 2 „Нараховано доходів (дивідендів), код валюти, сума”: КІІК (810): 569,92 (п'ятсот шістдесят дев'ять рубль дев'яносто дві копійки);

- пункт    3    „Сплачено    податків    та    інших    зборів,    передбачених

законодавством іноземної держави, код валюти, сума”: КІІК (810): 56,92

(п'ятдесят шість рублів дев'яносто дві копійки);

- пункт 4 „Одержано доходів (дивідендів), код валюти, сума”: КІІК (810):

512,93 (п'ятсот дванадцять рублів дев'яносто три копійки), із

них перераховано на рахунки в іноземних банках, код валюти, сума:

КІІК (810): 512,93 (п'ятсот дванадцять рублів дев'яносто три копійки).

Також, з копій повідомлень про зарахування коштів на кореспондентський рахунок позивача, доданих ним до Декларації, випливає, що ці доходи в іноземній валюті одержані позивачем у вигляді відсотків, нарахованих і сплачених у звітний період банком-кореспондентом (ТОВ МКБ „Москомприватбанк") на залишки коштів на кореспондентському рахунку позивача в сумі 512 російських рублів 93 три копійки (сума після сплати податків та інших зборів, передбачених законодавством іноземної держави).

Тобто, поданими відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції доказами підтверджується факт наявності за межами України належних позивачу валютних цінностей - іноземної валюти в сумі 512 російських рублів 93 три копійки, одержаних у вигляді відсотків, нарахованих і сплачених на залишки коштів на кореспондентському рахунку позивача в банку-нерезиденті.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для притягнення позивача до відповідальності з огляду на відсутність за межами України належних йому валютних цінностей без установлення обставин, якими обґрунтовуються заперечення відповідача, та перевірки цих доводів та доказів, якими вони підтверджуються, обмежившись при цьому узагальненими й до того ж суперечливими посиланнями на те, що „на кореспондентському рахунку банку, відкритому в банках-нерезидентах, знаходяться, в основному, грошові кошти всіх його клієнтів, які мають розрахунки з партнерами-нерезидентами на залишки цих коштів. Банк-нерезидент нараховує проценти, які є доходом позивача в іноземній валюті”.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач притягнув до відповідальності позивача у вигляді штрафу за ті зобов'язання, невиконання яких не тягне за собою застосування штрафних санкцій, зроблено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду відповідно до пункту 1 статті 202 КАСУ.

Усупереч вимогам статей 99, 100, 161 КАСУ суд першої інстанції не перевірив додержання позивачем встановлених законом строків звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до частин 1-2 статті 99 КАСУ адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, у разі якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень (частина четверта статті 99 КАСУ).

Статтею 100 КАСУ передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

У своїх письмових запереченнях та поясненнях суду, а також безпосередньо під час судового засідання представник відповідача неодноразово наполягав на тому, що позивач пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом, передбачений статтею 99 КАСУ, і жодних поважних причин, які б перешкоджали йому вчасно звернутися з позовом до суду не виявлено, з клопотанням про поновлення пропущеного строку для подання позову позивач не звертався.

При цьому, з часу, коли позивач дізнався про порушення свого права до часу звернення з адміністративним позовом пройшло більше двох років, а розгляд судами справи за позовом Національного банку України про стягнення з позивача суми штрафу на підставі Постанови № 09-025/5580 не позбавляв його права звернутись до суду за захистом порушеного права. Тобто обставина винесення судового рішення з іншої справи, на яку посилався позивач, не може бути визнана поважною причиною пропуску строків звернення до суду.

Проте, суд першої інстанції зазначених доводів не перевірив і не дав їм правової оцінки, взагалі не дослідивши питання пропущення позивачем строку звернення до суду.

Однак, усупереч вищенаведеним вимогам процесуальних норм суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної постанови взагалі не дав оцінки доводам і доказам, які свідчать про пропущення позивачем строку звернення до суду, і не зазначив причин, з яких не взяв їх до уваги.

Судова колегія вважає, що постанова суду першої інстанції від 14 листопада 2007 року по справі 20-1/106-2/425 ухвалена при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.

На підставі пунктів 1, 4 статті 202 КАСУ вищезазначена постанову суду першої інстанції підлягає скасуванню.

При прийнятті нового рішення по адміністративний справі судова колегія відмовляє позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 198 (пункт 3), 202 (пункти 1,4), 205 (частина 2), 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного Банку України в особі Головного управління Національного банку України в Автономній Республіці Крим ради задовольнити.

2. Постанову господарського суду міста Севастополя від 14 листопада 2007 року по справі № 20-1/106-2/425 скасувати.

3. Прийняти нову постанову.

4. У позові відмовити.

5. Постанова набирає законну силу з моменту проголошення.

6. Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                  М.І. Ткаченко

Судді                                                                                О.В. Дугаренко

Л.М. Заплава