ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2007 р.
№ 11/98-07-2246

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н. Г.- головуючого, Козир Т.П., Черкащенка М.М., за участю представників сторін: позивача – Литвина В. В. дов. № 21 від 21.11.2007 року, Соборової Л. Д. дов. № 7 від 03.10.2007 року, відповідача –Труш М. О. дов. від 01.10.2007 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу ТОВ «Южмортранс Сервіс»на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21 червня 2007 року у справі господарського суду Одеської області за позовом ТОВ «Южмортранс Сервіс»до приватного підприємства «О-С-В»про визнання укладеним та дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2007 року ТОВ «Южмортранс Сервіс» звернулось до суду з позовом до приватного підприємства «О-С-В»про визнання укладеним та дійсним договору купівлі –продажу нерухомого майна –будинків та споруд оздоровчого табору «Зірочка», що знаходиться в с. Грибівка, вул. Грибівська,5, Овідіопольського району Одеської області, між приватним підприємством «О-С-В»та ТОВ «Южмортранссервіс».

Також просив визнати за ним право власності на це нерухоме майно –будинки та споруди оздоровчого табору «Зірочка», що знаходиться в с. Грибівка, вул. Грибівська,5, Овідіопольського району Одеської області, а саме: А (1) –прохідна, Б (1) –спальний корпус, В (1) –спальний корпус, Г (1) –клуб-їдальня, Д (1) –гуртожиток, Е (1) –котельна, Ж (1) –прийомне медичне відділення, З (1) –кафе-бар, 1-8 –спорудження, загальною площею 8164,7 кв. метрів.

У позовній заяві зазначив, що 14 березня 2007 року уклав з відповідачем попередній договір купівлі –продажу спірного майна, за яким сторони визначили всі істотні умови договору купівлі –продажу і зобов’язались укласти основний договір не пізніше 14 червня 2007 року.

Позивач у період часу до 16 квітня 2007 року повністю перерахував відповідачу обумовлену ціну оздоровчого табору –5410000 гривень, відповідач прийняв ці кошти та розпорядився ними –перерахував Центральному спеціалізованому будівельному управлінню Міноборони України з метою погашення боргу за спірне майно за договором купівлі –продажу від 23 березня 2006 року.

Позивач повідомив відповідача про намір укласти договір купівлі –продажу і посвідчити його нотаріально 17 квітня 2007 року о 10-00 год.

Однак відповідач до нотаріуса не з’явився і відмовився укладати договір купівлі –продажу, збільшивши ціну оздоровчого табору.

Вважає, що відповідач такими діями порушив його право і просить задовольнити позов.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 травня 2007 року у позові відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21 червня 2007 року рішення суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі ТОВ «Южмортранс Сервіс»просить скасувати судові рішення і задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом ст.ст. 14, 15, 203, 204, 214, 216, 220 ч.2, 611, 615, 623, 625,  626, 628, 640, 655-657, 662-664 ЦК України.

Наполягає на тому, що сторони фактично уклали договір купівлі – продажу, тобто, досягли згоди з усіх його істотних умов і вчинили дії з його виконання –покупець сплатив обумовлену ціну, а продавець –прийняв гроші і розпорядився ними, проте порушив право позивача, ухиляючись від нотаріального посвідчення договору.

Вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню  з наступних підстав.

Як встановлено судом, 14 березня 2007 року між сторонами укладено попередній договір купівлі –продажу, за яким ПП «О-С-В»зобов’язалось продати, а ТОВ «Южмортранс Сервіс»- купити будинки та споруди оздоровчого табору «Зірочка», що знаходиться в с.Грибівка, вул. Грибівська, 5, Овідіопольського району Одеської області та належать відповідачу на підставі договору купівлі –продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О. 23 березня 2006 року та зареєстрованого у реєстрі за №1270 та укласти в майбутньому договір купівлі –продажу цієї нерухомості на умовах, встановлених цим договором.

Пунктом 4 вказаного договору сторони визначили ціну майна в розмірі 5410000 гривень, а пунктом 5 зобов’язали позивача сплатити вартість майна за договором, а відповідача –продати спірне майно та підписати договір його купівлі –продажу не пізніше 14 червня 2007 року. Також сторони домовились, що зміна суми договору, строків продажу та розрахунку можлива лише за згодою сторін.

Повну вартість майна оздоровчого табору «Зірочка»позивач перерахував відповідачу 14 березня і 16 квітня 2007 року платіжними дорученнями №№ 1, 2.

Також позивач телеграмою від 16 квітня 2007 року повідомив відповідача про свій намір укласти договір купівлі –продажу майна та посвідчити його нотаріально 17 квітня 2007 року о 10-00 год.

Місцевий господарський суд відмовив у позові з тих мотивів, що строк виконання обов’язку укласти договір купівлі –продажу майна –не пізніше, ніж 14 червня 2007 року – на момент вирішення спору не настав, тобто, право позивача не порушено.

Крім того, місцевий господарський суд, встановивши, що на пропозицію позивача укласти договір купівлі –продажу відповідач не відповів, прийшов до висновку, що договір купівлі –продажу не укладено, тому відсутні правові підстави визнавати за ТОВ «Южмортранс Сервіс»право власності на спірне майно.

На думку місцевого  господарського суду, в даному випадку винна сторона повинна відшкодувати другій стороні збитки, штрафні санкції.

Суд апеляційної інстанції погодився з цими висновками місцевого господарського суду і встановив, що відповідач не був повідомлений про намір позивача укласти договір купівлі –продажу, тому що телеграма з викликом до нотаріуса в матеріалах справи відсутня, а відповідачу не була вручена, оскільки мешканці квартири відмовилися її прийняти.

Крім того, Одеський апеляційний господарський суд встановив, що зобов’язання укласти основний договір припинилося через невиконання умови ч.3 ст.635 ЦК України і ч.4 ст.182 ГК України надіслати проект основного договору до спливу строку, встановленого попереднім договором.

Проте, з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі –продажу одна сторона (продавець) зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписом ст.657 ЦК України договір купівлі –продажу… єдиного майнового комплексу… або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо, згідно ст.207 ЦК України, його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до п.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Дійсно, сама по собі відмова укласти основний договір за наявності попереднього договору згідно ст.635 ЦК України тягне для винної сторони обов’язок відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, а зобов’язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо… жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Проте, відмовляючи в позові, ні місцевий господарський суд, ні суд апеляційної інстанції,  в порушення ст.ст. 38, 43, 65, 84 і 105 ГПК України, не звернули уваги на ту обставину, що позивач просив задовольнити його позов на підставі ст. ст. 22, 328, 392, 525, 526, 635 і 655 ЦК України, не перевірили в повному обсязі доводи позивача, не встановили дійсну природу правовідносин сторін і не з’ясували, чи насправді сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі –продажу майна, виклавши їх в єдиному документі –попередньому договорі, і які саме умови купівлі –продажу визначено попереднім договором, чи відбулося в подальшому виконання умов договору купівлі –продажу покупцем і чи дійсно умови договору частково виконав відповідач, прийнявши кошти від покупця і розпорядившись ними.

Крім того, стверджуючи, що строк виконання зобов’язання не настав, місцевий господарський суд не перевірив доводи позивача, що на момент звернення до суду відповідач не лише одержав кошти за майно, а й відмовився укладати договір купівлі –продажу в майбутньому та не з’ясував, який строк виконання зобов’язань встановлено попереднім договором та чи відповідала вимога позивача укласти договір до настання цього граничного терміну умовам попереднього договору, тобто, суд не перевірив у повному обсязі доводи позивача щодо порушення його права вже до моменту звернення до суду з даним позовом.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності пропозиції позивача укласти основний договір також не є переконливим.

Так, суд не перевірив, за якою ж адресою зареєстровано відповідача і яку адресу він повідомив позивачу, домовляючись з останнім про продаж майна, чи відповідає ця адреса тій, за якою позивач направив свою пропозицію відповідачу і який зміст цієї пропозиції. Маючи сумнів, що телеграма не містила пропозиції, суд повинен був вжити заходи для встановлення її змісту, зокрема, зобов’язати позивача надати підтвердження змісту, зробити запит до відділення зв’язку тощо, а не обмежуватись констатацією факту, що дана телеграма у справі відсутня.

Крім того, суд апеляційної інстанції не з’ясував, чи розташовані за адресою, зазначеною в попередньому договорі інші об’єкти, ніж зазначені в позовній заяві, чи обліковується цей об’єкт за даними БТІ і які його характеристики, коли саме відповідач намагався повернути кошти за майно позивачу і чи погодився позивач на повернення грошей.

Не з’ясував суд також, хто був власником спірного майна на момент вирішення спору і чи не було це майно під обтяженням.

Враховуючи, що вказані обставини можуть мати істотне значення для юридично правильного вирішення спору, судові рішення визнати законними не можна, тому вони підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду слід врахувати викладене вище, уточнити позовні вимоги, більш ретельно перевірити доводи сторін, встановити дійсні обставини справи та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117 –11112 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21 червня 2007 і рішення господарського суду Одеської області від 24 травня 2007 року.

Справу передати до господарського суду Одеської області на новий розгляд в іншому складі суддів.

Головуючий                                                                          Н. Дунаєвська

Судді                                                                             Т. Козир

М. Черкащенко