ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27.07.07                                                      м. Київ                                     49/114-А

За позовом          Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів

До                            Комунального підприємства по утриманню житлового господарства

«Житлорембудсервіс»

Про                            стягнення 175 884,00 грн.

Суддя Митрохіна А.В.

Секретар судового засідання Орлова Л.М.

Представники сторін:

від позивача           Вольвак О.М.–за дов. № 04-02/106 від 03.07.2007

від відповідача           Кірієнко І.Г. –за дов. № 08.-7577/п від 22.02.2007

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача 175 884,00грн. адміністративно-господарських (штрафних) санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Позовні вимоги мотивовані тим що відповідач у порушення вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»у 2006 році не створив робочі місця для інвалідів.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, про  що зазначив у запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться у матеріалах справи, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання (далі –підприємства) нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця (у редакції чинній у спірний період).

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону  покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати (чи половини її розміру, якщо працює від 8 до 15 осіб) на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (стаття 20 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 3 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314 «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів»; далі –Положення № 314) робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Виходячи з положень вищевказаних нормативно-правових актів, норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів вважається виконаним, якщо на підприємстві працевлаштована необхідна кількість інвалідів.

Середньооблікова облікова  чисельність штатних працівників облікового складу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс»2006 році становила 1 676 осіб.

У зв’язку з цим відповідно до положень частини 1 статті 19 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для відповідача встановлюється норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у розмірі 67 місць.

Частиною першою статті 18 названого Закону (в редакції, що діяла в спірний період) передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів (далі – органи працевлаштування інвалідів). Вказане положення Закону кореспондується з пунктом 10 Положення № 314, згідно з яким працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Аналіз вищевказаних положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов’язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону.

Вищезгадане Положення № 314 розмежовує обов’язки щодо забезпечення працевлаштування інвалідів між органами працевлаштування інвалідів та підприємствами.

Згідно з цим Положенням:

- місцеві органи соціального захисту населення зобов’язані: виявляти інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації; щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які виявили бажання працювати, із зазначенням професій, спеціальностей; вести інформаційний банк даних про інвалідів, які працюють і бажають працювати (пункт 11);

- державна служба зайнятості зобов’язана: вести облік інвалідів, які звернулися за допомогою у працевлаштуванні; вести облік робочих місць підприємств, на які можуть бути працевлаштовані інваліди; сприяти працевлаштуванню інвалідів, які звернулися з таким проханням, з урахуванням рекомендацій МСЕК; надавати консультації інвалідам з питань працевлаштування, умов і оплати праці, професійної підготовки, підвищення кваліфікації та перепідготовки, можливостей навчання (пункт 12);

- на відділення Фонду соціального захисту інвалідів покладені обов’язки розглядати пропозиції підприємств щодо створення додаткових (понад установлений норматив) робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснювати контроль за створенням підприємствами робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів (пункт 13).

Відповідно до пункту 14 Положення № 314 підприємства зобов’язані:

- у межах доведеного нормативу створювати за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів;

- щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів;

- визначати види виробництв, цехи та дільниці, де доцільно використовувати працю інвалідів;

- інформувати державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів;

- створювати для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечувати соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- запроваджувати у разі потреби посади інструкторів-перекладачів для роботи з глухими працівниками;

- розробляти і затверджувати інструкцію про робоче місце інваліда.

Пункт п’ятий Положення № 314 передбачає обов’язок підприємства розробляти заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включати їх до колективного договору, інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно з поданим позивачем звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік (Форма № 10-ПІ)  на підприємстві відповідача було працевлаштовано 51 інваліда.

Як вже зазначалось, одним із основних обов’язків підприємства щодо забезпечення виконання нормативу робочих місць встановленого статтею 19 Закону є інформування державної служби зайнятості про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Наказом Державного комітету статистики України від 6 липня 1998 року               № 244 (далі –Наказ № 244) було затверджено форму статистичної звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках», яка поширюється на всі підприємства, установи та організації, що розташовані на території України, незалежно від форми власності та господарювання, і яка подається підприємствами щомісячно на адресу державної служби зайнятості. Даною формою, зокрема, визначена графа в якій зазначається наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у 2006 році до центру зайнятості подавалися зазначені звіти за формою № 3-ПН, в яких, зокрема, зазначалось про наявність у відповідача вільного робочого місця для працевлаштування інваліда, а саме –вакантних посад.

Оскільки органи державної служби зайнятості були повідомленні про наявність у Банку вільного робочого місця (вакантної посади) на якому (якій) могла бути використана праця інваліда, то повинні були направити туди інваліда для його працевлаштування.

Проте, як встановлено судом, протягом року на підприємство не було направлено жодного інваліда для його працевлаштування.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд оцінивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення порушення нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштуванням інвалідів у 2006 році.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач не надав суду доказів того, що на підприємство відповідача у 2006 році направлялися пропозиції про працевлаштування інвалідів чи інваліди самі звертались до відповідача з метою працевлаштування та їм було відмовлено у працевлаштуванні.

За таких обставин, за відсутності вини відповідача у недодержані нормативу робочих місць, встановленого для працевлаштування інвалідів, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 49, 51, пункту 1 статті 71, пунктом 1 статті 72, статтями 87, 94, 98, 112, 160, 161, 162, 163, 185, 186, частиною 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження та/або апеляційної скарги в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може буде оскаржена до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд м. Києва шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення постанови та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                              А.В. Митрохіна

Дата виготовлення постанови суду в повному обсязі та підписання 03.08.2007.