ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

14.11.07                                                                                           Справа  № 18/141

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого –судді Городечної М.І., суддів Юркевича М.В. та Кузя В.Л., розглянувши апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківської області від 24.09.2007 року № 09/2496 (вх. № 662 від 02.10.2007 року) на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2007 року у справі № 18/141

за позовом Головного управління статистики в Івано-Франківській області, м.Івано-Франківськ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача  -  Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківської області, м.Івано-Франківськ, до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юнет”, м.Івано-Франківськ, про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року   та від 02.07.2001 року, укладених між Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Юнет” та зобов‘язання відповідача повернути позивачу орендоване майно.

за участю представників: від позивача - не з‘явився, від відповідача  - не з‘явився, від 3-ї особи –не з‘явився.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2007 року у справі № 18/141 відмовлено в позові Головному управлінню статистики в Івано-Франківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юнет” про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, укладених між Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Юнет” та зобов‘язання відповідача повернути позивачу орендоване майно.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що договори оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року є відповідно до ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ч. 4 ст. 284 ГК України, ст. 764 ЦК України продовженими, а тому, виходячи з того, що не настали передбачені п. 10 даних договорів умови, за яких договір може бути розірваним в односторонньому порядку, і в позивача відсутні підстави для розірвання спірних договорів оренди. А тому, приходить до висновку місцевий господарський суд, що позовні вимоги є безпідставними.

На згадане рішення третьою особою - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області подано апеляційну скаргу, в якій останнє просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Зокрема, скаржник посилається на те, що судом безпідставно не було враховано, що з 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України, відповідно до ст. 287 якого, орендодавцем державного нерухомого майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення. Таким чином, зазначає апелянт, продовження дії cпірних договорів оренди, як правочини, не відповідає чинному законодавству України, зокрема ст. 287 ГК України, ст. 92 ЦК України, ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, а тому оспорювані договори оренди слід визнати недійсними відповідно до ст. 215 ЦК України, оскільки на момент закінчення дії договорів у Головного управління статистики по Івано-Франківській області не було повноважень продовжувати їх дію. Також судом першої інстанції не було враховано положень ст. 4 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Сторони та третя особа (апелянт) - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області явку представників в судове засідання не забезпечили. Однак, колегія суддів апеляційої інстанції, враховуючи повідомлення їх про час та місце розгляду даної справи, що стверджується поштовими повідомленнями про вручення їх відповідальним службовим особам під розписку ухвал суду від 08.10.2007 року та 31.10.2007 року, вважає, що судом забезпечено право даних осіб на судовий захист, та є можливим відповідно до ст. 101 ГПК України здійснення апеляційного провадження в даному судовому засіданні та прийняття за наслідками перегляду рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2007 року у справі  № 18/141 відповідної постанови апеляційного суду.

Дослідивши викладені в апеляційній скарзі мотиви, матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

01.06.2001 року між сторонами по справі укладено договір оренди державного майна, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне володіння та користування до 31.12.2003 року нежитлове приміщення загальною площею 6,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 6, на другому поверсі семиповерхового будинку, яке перебуває на балансі Івано-Франківського обласного управління статистики.

02.07.2001 року між сторонами по справі укладено договір оренди державного майна, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне володіння та користування до 31.12.2003 року нежитлове приміщення загальною площею 18,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 6, на третьому поверсі п‘ятиповерхового будинку, яке перебуває на балансі Івано-Франківського обласного управління статистики.

Також судом встановлено, що згідно наказу Державного комітету статистики України від 06.02.2004 року реорганізовано Івано-Франківське обласне управління статистики в Головне управління статистики в Івано-Франківській області.

21.03.2007 року позивачем направлено відповідачу вимогу № 15208 від 26.02.2007 року про розірвання договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року в добровільному порядку, яка мотивована тим, що Головне управління статистики в Івано-Франківській області з 01.01.2004 року не може бути орендодавцем державного майна відповідно до ст. 287 ГК України.

Головне управління статистики в Івано-Франківській області звернулося з позовною заявою про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року та повернення орендованого майна, виходячи з того, що в порушення норм чинного законодавства, дані договори було пролонговано безпідставно, оскільки з 01.01.2004 року відповідно до ст. 287 ГК України орендодавцем державного майна є лише Фонд державного майна України, його регіональні відділення, а тому Головне управління статистики по Івано-Франківській області не може з даного терміну виступати орендодавцем такого майна.

Даючи правову оцінку поданому позову, суд першої інстанції в порушення встановленого п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності  при здійсненні правосуддя, вимог ст.ст. 54, 83 ГПК України, вийшов за межі позовних вимог, зазначених в позовній заяві Головного управління статистики по Івано-Франківській області, дійшовши висновку про відсутність підстав для розірвання договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, оскільки предметом судового розгляду є встановлення наявності чи відсутності підстав, з якими Закон пов‘язує дійсність договорів, в даному випадку договорів оренди державного майна. Зазначені обставини не досліджувались судом першої інстанції, внаслідок чого даним судом зроблено висновки, які грунтуються на неправильному застосуванні ним матеріального права,  та не застосовано норми, які регулюють спірні правовідносини, що відповідно до ст. 104 ГПК України є підставою для скасування даного рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ч.ч. 2-3 п. 1 постанови Пленому Верховного суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 року № 11, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції, керуючись повноваженнями наданими п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України, приходить до висновку про прийняття нового рішення, яким в позові Головного управління статистики в Івано-Франківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юнет” про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, укладених між Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Юнет” та зобов‘язання відповідача повернути позивачу орендоване майно, слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, чинної на момент укладення договору, орендодавцями є:

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю;

органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності;

підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна (крім нерухомого), а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна.

Абзац четвертий згаданої норми згідно із Законом України від 13.09.2001 року № 2680-III викладений в такій редакції: підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв. м, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.

01.01.20004 року набрав чинності Господарський кодекс Укарїни, відповідно до ст. 287 якого, орендодавцями щодо державного та комунального майна є:

1) Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом;

2) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності;

3) державні (комунальні) підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу орендодавців, зазначених у пункті 2 цієї статті, - також щодо цілісних майнових комплексів, їх структурних підрозділів та нерухомого майна.

Законом України від 29.06.2004 року № 1905-IV, абз. 4 ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” викладено в такій редакції:  “підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.”

Пленум Верховного суду України в своїй постанові “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” № 3 від 28.04.1978 року, з наступними змінами (п.п. 2, 5),  та Вищий арбітражний суд України в своїх роз‘ясненнях № 02-5/111 від 12.03.1999 року, із наступними змінами (п. 10), роз‘яснили, що в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов‘язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватись судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги, управління статистики та третя особа на її стороні просять визнати недійсними договори оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, укладені між сторонами у справі, відповідно до ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Такими згідно ст. 203 ЦК України є слідуючі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однак, Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року № 435-ІV набрав чинності з 01.01.2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень даного Кодексу), а тому в суду відсутні правові підстави для визнання недійсними оскаржених договорів відповідно до ст. 215 даного Кодексу.

На час укладенння спірних Договорів був чинним Цивільний Кодекс Української РСР від 18.07.1963 року.  Відповідно до ст.  48 даного Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Як вбачається колегією суддів апеляційної інстанції, договори оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, повністю відповідають вимогам закону, який діяв на час їх укладення, зокрема, укладені належним орендодавцем згідно з ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, в діючій на цей час редакції даного Закону.

Щодо посилань апелянта на те, що продовження дії договорів оренди після їх закінчення 31.12.2003 року, як правочин, не відповідає чинному законодавству України, зокрема ст. 287 ГК України, ст. 92 ЦК України, ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, а тому договори оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року слід визнати недійсними відповідно до ст. 215 ЦК України, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки встановлення факту пролонгації дії договорів жодним чином не впливає на факт дійсності даних Договорів, який встановлюється судом виходячи з тих обставин, з якими закон, який діяв на час укладення оспорюваних договорів, пов‘язує можливість визнання їх недійсними. В даному випадку, як встановлено вище колегією суддів апеляційної інстанції, договори оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року відповідають вимогам закону, який діяв на час його укладення.

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для задоволення позову щодо визнання недійсними вищезазначених договорів оренди відсутні.

Оскільки позовна вимога про повернення позивачу орендованого майна є нічим іншим як застосуванням до сторін реституції в зв‘язку з недійсністю договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, факт відсутності підстав для визнання яких недійсними встановлено вище судом, то таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

З огляду на викладене, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2007 року у справі № 18/141 слід скасувати, та прийняти нове рішення, яким в позові Головному управлінню статистики в Івано-Франківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юнет” про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, укладених між Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Юнет” та зобов‘язання відповідача повернути позивачу орендоване майно, слід відмовити.

Судові витрати по розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В  :

1.          Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області частково задоволити.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.09.2007 року у справі   № 18/141 скасувати. Прийняти нове рішення, яким в позові Головному управлінню статистики в Івано-Франківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Юнет” про визнання недійсними договорів оренди державного майна від 01.06.2001 року та від 02.07.2001 року, укладених між Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Юнет” та зобов‘язання відповідача повернути позивачу орендоване майно - відмовити.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.          Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя                                                                         М.І.Городечна

суддя                                                                                                 М.В.Юркевич

суддя                                                                                                  В.Л.Кузь