ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06.09.2007р.
м.Київ
№ 11/314-А

За позовом
Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

за участю
Прокуратури Печерського району м. Києва

до
1. Товариства з обмеженою відповідальністю „Фіш-Сервіс”,
2. Приватного підприємства „Енергософт”

про
визнання договору недійсним.

Суддя Євсіков О.О.

Секретар судового засідання Пунейко Л.М.

Представники

від позивача
Ткач С.С. (предст. за дов.);

від прокуратури
Морозов В.Ю. (предст. за дов.);

від відповідача-1
не з’явились;

від відповідача-2
не з’явились.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 06.09.2007 о 15 год. 28 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 12.09.2007 на 17 год. 30 хв., про що повідомлено представникам позивача та прокуратури після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4 ст.  167 КАС України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним з підстав, передбачених ст. 207 ГК України,  договору від 20.01.2004, укладеного між відповідачами. Позивач також просить зобов'язати ПП «Енергософт»повернути ТОВ «Фіш-Сервіс»14.040.000,00 грн., отриманих за спірним договором, та стягнути з ТОВ «Фіш-Сервіс»в доход держави 14.040.000,00 грн., отримані за спірним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

На думку позивача, умисел відповідача-2 на укладання угоди з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, підтверджується тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2004 у справі № 2-1046/2004р. зобов’язано Печерську райдержадміністрацію м. Києва скасувати державну реєстрацію Приватного підприємства „Енергософт” (, м. Київ, Печерський узвіз, 15), зобов’язано Київське міське управління статистики виключити Приватне підприємство „Енергософт” (, м. Київ, Печерський узвіз, 15) з державного реєстру; визнано недійсним рішення власника ПП „Енергософт” № 2 від 01.12.2003.

Відповідачі відзивів на позов не надали, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. У зв’язку з нез’явленням представників відповідачів та ненаданням витребуваних доказів розгляд справи неодноразово відкладався, ухвали про призначення розгляду справи та про її відкладення а також повістки-виклики  направлялися відповідачам за всіма наявними у матеріалах справи адресами, в т.ч. зазначеними в їх установчих та реєстраційних документах.

Відповідно до ст. 128 КАС України справа вирішується на підставі наявних і ній доказів.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, між відповідачем-1 –Товариством з обмеженою відповідальністю «Фіш-Сервіс»(покупець) та відповідачем-2 –Приватним підприємством „Енергософт” (продавець) було укладено усний договір купівлі-продажу від 20.01.2004 № 20-1/С на поставку сірки особливо чистої, марки ОСЧ-15-3 згідно з Додатком № 1 до договору.

Жодних доказів того, що вказаний договір було фактично виконано відповідачами, позивачем або відповідачами суду не надано.

Спірний договір від імені ПП „Енергософт” підписано Лавріненковим Д.П. як директором цього підприємства.

За змістом ст. 207 ГК України недійсною є угода, яка укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, або укладена учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності). Правові наслідки такої угоди залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від виконання угоди обома сторонами чи однією.

Позивач, стверджуючи про наявність в діях відповідача-2 умислу, спрямованого на досягнення суперечної інтересам держави мети, вважає, що підставою для висновку щодо спрямованості діяльності відповідача-2 є рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2004 у справі № 2-1046/2004р. (за позовом гр. Пархоми О.Є. до ПП «Енергософт», третя особа –РДА у Печерському районі м. Києва), яким зобов’язано Печерську райдержадміністрацію м. Києва скасувати державну реєстрацію Приватного підприємства „Енергософт” (, м. Київ, Печерський узвіз, 15), зобов’язано Київське міське управління статистики виключити Приватне підприємство „Енергософт” (, м. Київ, Печерський узвіз, 15) з державного реєстру; визнано недійсним рішення власника ПП „Енергософт” № 2 від 01.12.2003.

Суд враховує, що у вищевказаному рішенні Святошинського районного суду зазначено про те, що Приватне підприємство "Енергософт" зареєстроване районною державною адміністрацією у  Печерському районі м. Києва 10.09.2001 за адресою м. Київ, Печерський узвіз, 15.

Відповідно до рішення власника ПП "Енергософт" № 2 від 01.12.2003 позивач –гр. Пархома О.Є. - працевлаштований директором зазначеного підприємства, вся доля у статутному фонді, права та обов'язки власника (засновника) ПП "Енергософт" від гр. Лавріненкова Д.П. передана на Пархому О.Є. з 01.12.2003, організаційно-правова форма ПП "Енергософт" змінена з "Приватного підприємства" на "Товариство з обмеженою відповідальністю".

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2004 у справі № 2-1046/2004р зроблено висновок, що призначення гр. Пархоми О.Є. на посаду директора ПП "Енергософт" та передача частки в статутному фонді, прав та обов'язків засновників ПП "Енергософт" проводилося без відома та волевиявлення Пархоми О.Є. всупереч його дійсній волі.

Згідно з отриманими на запит суду відомостями від ДПІ у Печерському районі м. Києва (органу, в якому ПП "Енергософт"  перебувало на податковому обліку), засновником та диктором ПП "Енергософт" є гр. Лавріненков Д.П. Згідно з наявними у справі реєстраційними документами гр. Лавріненков Д.П. наділений належними повноваженнями на здійснення діяльності від імені ПП "Енергософт".

В обґрунтування позову позивачем зроблено посилання на протиправність умислу лише у ПП "Енергософт". Враховуючи наведене, встановлення умислу підприємства на укладення угоди з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, є предметом дослідження у цій справі. Однак наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання недійсним рішення власника ПП „Енергософт” № 2 від 01.12.2003, оскільки предметом дослідження у цивільній справі була, зокрема, відповідність цього рішення вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Відповідно до п. 4.7 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом ДПА України № 80 від 19.02.1998, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 березня 1998 року за № 172/2612, у редакції, чинній на момент взяття ПП „Енергософт”  на податковий облік, для взяття на облік платники податків - юридичні особи подають в органи державної податкової служби за своїм місцезнаходженням такі документи:

заяву за формою N 1-ОПП (додаток 1);

завірені в нотаріальному порядку копії статуту (якщо це потрібно для створюваної організаційної форми підприємства), установчих договорів з відміткою органу, що здійснив державну реєстрацію;

копію положення (для бюджетних установ, благодійних організацій);

копію свідоцтва про державну реєстрацію;

копію довідки про включення до ЄДРПОУ з присвоєним їй ідентифікаційним кодом.

Пунктом 4.13 вказаної Інструкції встановлено, що усі документи, перелічені в пункті 4.7,  подає особисто власник, засновник (власники, засновники) або уповноважена ним (ними) особа (заявник), або призначений керівник, або головний бухгалтер. Документи приймаються лише за наявності паспорта особи, яка подає документи, довідок про присвоєння ідентифікаційного номера з ДРФО власників, засновників (фізичних осіб), директора та головного бухгалтера.

Заяви приймають відділи обліку та реєструють у загальному відділі (канцелярії). Приймання заяви фіксується в журналі реєстрації заяв та повідомлень про взяття на облік (перереєстрацію, реорганізацію, унесення змін) платників податків за ф. N 2-ОПП. Перевірку паспортних даних та встановлення місцезнаходження платника податків виконують підрозділи податкової міліції. Заява заповнюється друкарським способом або від руки чорнилом темного кольору друкованими літерами та підписується власником, засновником або призначеним керівником, чи головним бухгалтером підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, підставами для реєстрації гр. Лавріненкова Д.П. у податкових органах як засновника та директора ПП „Енергософт”  стали визначені законодавством документи, на підставі яких здійснювалась відповідна реєстрація, і їх відповідність законодавству перевірялась під час реєстрації.

Обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі,  що набрало законної сили,  згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України не доказуються при розгляді інших  справ,  у  яких беруть  участь  ті самі особи або особа,  щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 70 належними  є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.  Суд не бере до розгляду докази,  які  не  стосуються предмету доказування.

Водночас судження, висновки суду, викладені у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2004 у справі № 2-1046/2004р, яким визнано недійсним рішення власника ПП „Енергософт” № 2 від 01.12.2003, не є обов'язковим для господарського суду.

Таким чином рішення районного суду не звільняє позивача від доведення наявності умислу ПП „Енергософт” на укладення угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Суд також враховує, що спірний договір від 20.01.2004 від імені ПП „Енергософт” підписано гр.  Лавріненковим Д.П. Разом з тим позивачем не надано жодних доказів того, що вказана особа не була уповноважена у встановленому законом порядку підписувати  вказаний договір та діяти від імені ПП „Енергософт”.

Своїм рішенням Святошинський районний суд встановив, що відповідно до рішення власника ПП "Енергософт" № 2 від 01.12.2003 позивач –гр. Пархома О.Є. - працевлаштований директором зазначеного підприємства, вся доля у статутному фонді, права та обов'язки власника (засновника) ПП "Енергософт" від гр. Лавріненкова Д.П. передана на Пархому О.Є. з 01.12.2003, організаційно-правова форма ПП "Енергософт" змінена з "Приватного підприємства" на "Товариство з обмеженою відповідальністю".

Водночас матеріалами справи та поданими позивачем доказами не підтверджується, що попередній власник ПП "Енергософт" Лавриненков Д.П. (крім прийняття рішення № 2 від 01.12.2003) та новий власник Пархома О.Є. вчиняли будь-які подальші дії на перереєстрацію підприємства в установленому законом порядку, в т. ч. шляхом подання до відповідних державних органів (районної державної адміністрації, податкової інспекції, інших установ) відповідних відомостей та заяв. Про неподання відповідних доказів зазначив і Святошинський районний суд м. Києва. При цьому суд враховує і те, що така процедура потребує тривалого часу, в т. ч. для внесення державними органами змін до відповідних реєстрів, баз даних, облікових справ тощо. Крім того суд відзначає, що лише після закінчення відповідної процедури перереєстрації Пархому О.Є. можна було б вважати новим власником та керівником підприємства. Доказів того, що передача права власності на ПП «Енергософт» від Лавриненкова Д.П. Пархомі О.Є. здійснювалась в процедурі нотаріального посвідчення, позивачем теж не надано. За вказаних обставин господарський суд вважає, що Лавриненков Д.П., підписуючи спірну угоду навіть після прийняття рішення № 2 від 01.12.2003, але до перереєстрації ПП «Енергософт», діяв як законний і повноважний представник підприємства.

Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з того, що згідно зі ст.ст. 207, 208 ГК України, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами  -  в доход держави стягується все одержане ними за угодою.

Для даної норми закону характерними є такі ознаки:

а) вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і суспільства;

б) такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

в) факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб’єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб’єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Зокрема, при цьому суд відзначає, що не надано і доказів притягнення до кримінальної відповідальності (за ухилення від оподаткування, фіктивне підприємництво, підроблення документів тощо) осіб, які діяли від імені ПП „Енергософт”. Отже, суду не надано належних доказів на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Матеріалами справи також підтверджено, що відповідачі протягом укладення спірного договору подавали податкову звітність у відповідності до вимог законодавства, що підтверджується відомостями, наданими контролюючими органами, на обліку яких перебували відповідачі.

Суд враховує посилання позивача на те, що відповідачі періодично звітували до контролюючих органів з нульовими показниками. При цьому, як вбачається з наданих податковим органом декларацій ПП «Енергософт»з податку на прибуток та з ПДВ (копії –у справі), за період, на який припадає укладення спірної угоди (січень 2004), підприємство задекларувало значні обсяги господарських операцій (валовий дохід та обсяг оподатковуваних ПДВ операцій – 30.750.000,00 грн., податкові зобов’язання та податковий кредит –6.150.000,00 грн., що значно перевищує суму спірної угоди), а нульові показники в деклараціях з ПДВ почали з’являтися лише з лютого 2004 року.

Разом з тим, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що вказані обставини свідчать про наявність умислу на укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, саме у відповідача-2, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу про визначення податкових зобов’язань ПП „Енергософт” за спірною угодою, як і ТОВ „Фіш-Сервіс”. Представники прокуратури та позивача підтвердили, що перевірки відповідачів за січень 2004 року, в т. ч. щодо спірної угоди, податковими або іншими контролюючими органами не проводилась і будь-які податкові зобов’язання їм не визначались. Крім того не надано жодних доказів виконання спірної угоди обома чи будь-якою із сторін, на підставі чого (тобто, факту фактичного виконання, а не просто укладення угоди) у відповідачів виникали б певні податкові зобов’язання саме за спірною угодою.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” № 02-5/111 від 12.03.1999 необхідними умовами для визнання угоди недійсною є укладання її з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. До угод, що підпадають під ознаки статті 49 Цивільного кодексу, належать, зокрема, угоди, спрямовані на придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обіг яких обмежено, на приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, від оподаткування доходів або використання майна, що знаходиться у їх власності (користуванні), на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови № 3 від 28.04.1978 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Відповідно до Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1991 № 509-ХП зі змінами і доповненнями на державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції покладені функції здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) та забезпечення застосування та своєчасного стягнення сум фінансових санкцій, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України за порушення податкового законодавства, а також стягнення адміністративних штрафів за порушення податкового законодавства, допущені посадовими особами підприємств, установ, організацій та громадянами (ч. 1, ч. 6 ст. 10).

Згідно з п. 1.12 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 №2181-ІІІ зі змінами і доповненнями контролюючий орган - державний орган, який у межах своєї компетенції, визначеної законодавством, здійснює контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) та погашенням податкових зобов’язань чи податкового боргу. Вичерпний перелік контролюючих органів визначається статтею 2 цього Закону. Стосовно податків і зборів (обов'язкових платежів), які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпунктах 2.1.1-2.1.3 цього пункту є органи державної податкової служби.

Підпунктом 4.2.2 п.4.2 ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

а) платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію;

б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях;

в) контролюючий   орган   внаслідок   проведення   камеральної  перевірки виявляє арифметичні   або   методологічні   помилки   у   поданій   платником   податків   податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

г)          згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

У відповідності до пп. 5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту.

У разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги, які є письмовою вимогою податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу (пп. 6.2.1 п. 6.2 ст. 6, п. 1.10 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами").

Порушення будь-якою юридичною особою податкового законодавства встановлюється посадовими особами контролюючого органу у результаті перевірки фінансово-господарської діяльності і фіксуються у акті, складеному по результатах вказаної перевірки, а також зазначається у відповідному рішенні податкової служби, яке повинно бути виконане упродовж встановленого податковим законодавством строку. Податковим законодавством не передбачені інші документи, які можуть підтверджувати наявність виявлених порушень податкового або валютного законодавства.

До справи не надано рішень податкового органу про донарахування відповідачам податкових зобов’язань, податкових повідомлень, які б підтвердили наявність податкового боргу у відповідача-2, про умисел якого стверджує позивач, в т.ч. внаслідок виконання саме спірного договору.

За таких обставин позивачем не доведено, що за результатом виконання спірного договору у відповідача-2 наявний податковий борг, в зв’язку з чим твердження позивача про завдання державі збитків у вигляді несплачених податків є недоведеним. Суду не надано належних доказів на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

На момент укладення та виконання спірної угоди відповідачі були належним чином зареєстрованими підприємствами та платниками податків. Суд враховує, що згідно з актом ДПІ у Печерському від 08.11.2006 анульовано свідоцтво платника ПДВ ТОВ «Фіш-Сервіс»з 08.11.2006 з тих підстав, що вказане підприємство не подає до контролюючого органу податкових декларацій з ПДВ протягом дванадцяти послідовних податкових періодів.

Водночас суд бере до уваги, що на час розгляду справи ТОВ «Фіш-Сервіс»залишається належним чином зареєстрованим суб’єктом господарювання і платником податків, а на час укладення спірної угоди було платником ПДВ.

При цьому суд звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення  сторонами  договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом  не  подано  доказів  спрямованості укладеної  угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою  для  визнання  угоди недійсною.

В абзаці другому пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25 грудня 1992 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року, зазначено, що задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети.

Отже,  твердження позивача про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтується на обставинах, які не мають правового значення для справи. Таке твердження не відповідає вимогам процесуального закону про належність доказів та підстави звільнення від доказування.

Сама по собі досліджувана судом угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Окрім того, беручи до уваги, що позов заявлено на підставі ст. ст. 207 та 208 Господарського кодексу України, суд відзначає наступне.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс набрав чинності з  1 січня 2004 року.

Відповідно до ч. ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що  вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, вказаний Кодекс містить публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст.  ст.  238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

При цьому суд відзначає, що моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК України, є момент укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як підтверджено матеріалами справи, спірна угода були укладена відповідачами в 2004 році.

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 21.06.2007, тобто більш як через рік після вчинення  відповідачем-2, як стверджує позивач, правопорушення, то за таких обстави суд приходить до висновку про пропущення строків для застосування до відповідача-2 адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

Відповідно до ч. 2 п. 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 „Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Позивачем не надано доказів визнання недійсними установчих документів відповідачів, не зазначено доказів, які б свідчили, що відповідачем-1 та відповідачем-2 не сплачені податки за спірним договором.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення від сплати податків у відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 9, 69-72, 94, 97, 158-163 КАС України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В позові відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.  ст.  185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                              О.О. Євсіков

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі –12.09.2007.