ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 3/355
18.10.07

За позовом     Відкритого акціонерного товариства «Київський радіозавод»

До                        Державного підприємства «Виробничого об’єднання «Київський

радіозавод»(відповідач 1)

Приватного підприємства «Ювента Гласс» (відповідач 2)

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів  Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної

інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого

майна»

Про                         визнання недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

Від позивача           Чубук Е.А. –по дов. № 765/332 від 10.01.2006

Від відповідача 1    Мазуренко М.В. –в.о. директора, наказ № 66/1 від 23.04.2001

Горова В.А. –по дов. № 181 від 16.08.2007

Від відповідача 2    Савельїчев О.В. –по дов. № б/н від 31.07.2007

Від третьої особи    не з’явились

У засіданні брали участь від Прокуратури міста Києва –Ущапівський Я.В. –прокурор відділу

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11.10.2007 оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги  Відкритого акціонерного товариства «Київський радіозавод»про визнання недійсною біржову угоду № 57-02/12 від 27.12.2002 договір купівлі-продажу нерухомості –адміністративно-виробничої будівлі (літера М, площею 5495,80 кв. м.), укладеної між  Державним підприємством «Виробниче об’єднання «Київський радіозавод»та Приватним підприємством «Ювента Гласс».

Позовні вимоги мотивовані тим, що за біржовою угодою № 57-02/12 від 27.12.2002 договір купівлі-продажу нерухомості - адміністративно-виробничої будівлі (літера М, площею 5495,80м.кв) продавцем –ВО «Київський радіозавод»було продано покупцю –ПП «Ювента- Гласс»зазначене нерухоме майно. В пункті 3 угоди зазначено, що відчужене нерухоме майно належить продавцю на праві колективної власності на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2002. У подальшому рішення Господарського суду м. Києва від 02.10.2002 було скасоване постановою Вищого Господарського суду України від 01.07.2004 у справі № 30/438. Частина (площею 2903,80 кв. м.) спірного об’єкту нерухомого майна помилково включена до біржової угоди № 57-02/12 від 27.12.2002, належить позивачу згідно наказу № 9 від 24.08.00 та акту від 08.08.2003 приймання-передачі нерухомого майна (будинок корпус 3 (3-3А), поз. 405 та 406 за актом, інв.№ 400003) була внесена Національним космічним агентством України –засновником позивача (в управлінні якого знаходиться зазначене державне майно) до статутного фонду ВАТ «Київський радіозавод». Зазначає, що відповідач 1 визнаючи через суд своє право власності на об’єкт продажу порушив: вимоги п.1 ст.104 ЦК України; постанови КМ України від 29.05 1996 № 569 щодо реорганізації ДП ВО «Київський радіозавод»шляхом поділу його майна між новоствореними підприємствами; ч.1 п.2.1 Положення «Про порядок поділу підприємств і об'єднань та відокремлених структурних підрозділів і одиниць», так як реорганізація підприємства шляхом поділу - це є ліквідація підприємства (об’єднання) з одночасним створенням на його базі двох або більше нових самостійних підприємств, тобто реорганізація підприємства шляхом поділу є юридичним фактом для припинення права власності на майно, а підставою для його поновлення може бути тільки набуття цього права у порядку встановленому законом. При укладенні спірного договору купівлі-продажу продавець (відповідач 1) вирішуючи питання щодо розпорядження об'єктом продажу (нерухомим майном) - вийшов за межі своїх повноважень і розпорядився майном яке йому не належало (цей факт встановлений постановами Вищого господарського суду України від 01.07.2004 по справі № 30/438 та від 16.06.2005 по справі № 30/438-2/344). Таким чином, на цей час пункт 3 спірної біржової угоди № 57-02/12 від 27.12.2002 суперечить вимогам закону (вчинений під впливом помилки) і тому на підставі ст.ст. 215, 229 ЦК України ця угода має бути визнана недійсною.

Відповідач вважає, що майно утримується ВО «Київський радіозавод»постійно, юридична особа діє з 1932 року, майно створено власними силами, коштами і ніколи нікому не передавалось. Згідно ст. 1,2 ГПК України –відсутні порушення або оскаржування прав і охоронюваних законом інтересів. До вказаного довідкою № 12024, що оформлена 30.09.2004 Головним управлінням статистики у м. Києві, підтверджується форма власності ВАТ «Київський радіозавод»- приватна. Перехід прав повного господарського відання на державне майно до приватної власності не оформлювався в порядку передбаченому чинним законодавством. На підставі викладеного  просить залишити позов без розгляду чи припинити провадження у справі. Відповідач 1 у доповненнях зазначає, що ВО «Київський радіозавод»від 1932 р., знаходиться в державній реєстрації, відносилося до особливо важливих підприємств і діяло в порядку госпрозрахункової діяльності. Самостійно збудовані виробничо - промислові комплекси, об’єкти соціально-культурної сфери   оформлювалися в виробничо-технічний паспорт, пояснювальна записка до паспорту, м. к. 37/277сс 1992 р., є прямим доказом до прав володіння, існування окремих об’єктів, постанови не потребує: генеральний план - 3а, 3 - окремі корпуси; експлікація - корпуси окремі - №№ п/п 3, 3а; характеристика виробничих та службових будівель, споруд - № 4 - корпус (цех металопрокатний та фарбування, будівництво 1951 р., корпус 3а - добудова частина цеху № 106, будівництво - 1968 р.); акт приймання будівлі від 31.12.68 р. - корпус 3а; акт приймання об'єкту в експлуатацію від 20.01.55 р. - корпус № 3. Згідно наказу Міністерства загального машинобудування СРСР від 03.09.76 № 321, підприємство п/с А-7968 називалося: державне підприємство «ВО «Київський радіозавод». Постановою Ради Міністрів СРСР від 21.03.89 № 250-79 «Про відміну умовних найменувань», ліквідовано умовну назву підприємства п/с А - 7968. Реорганізація проведена по рішенням Кабінету Міністрів України –розпорядження від 16.10.95 № 616, постанова від 29.05.96 № 569 з переводом на ВО «Київський радіозавод»боргових зобов’язань новостворених підприємств. Додатком до постанови передбачалися створення: п. 4 Завод «Швейних машин»(цех № 214, корпус № 2); п. 7 Завод «Медінструмент»(ВТК-282,корпуса №№ 54,61,61-А). Згідно Положення «Про порядок передачі державного майна», оформлювалися  розподільчий передачі основних засобів в 1997 р., що узгоджувалися з департаментом авіаційно - космічної промисловості, Мінмашпромом України. На підтвердження права утримувати, володіти, використовувати діють: протокол Засновника № 6 від 27.03.97 засідання галузевої комісії з питань санації, реструктуризації та банкрутства підприємств, по розділу 2-реструктуризація заборгованості, п. 3 - залишення на ВО «Київський радіозавод»майнових комплексів заводів «Медінструмент», «Швейних машин», об'єктів, які новостворені підприємства не прийняли на свій баланс з віднесенням на юридичну особу частки боргу; акт Засновника від 18.04.97 на підставі вищезазначеного Протоколу-затверджена вартість залишеного майна ВО «Київський радіозавод»; накази Мінмашпрому України на створення підприємств на базі структурних підрозділів, до ДП «Київський радіозавод»- № 129-Д від 04.07.96; пункт 4-2 статуту –«майно є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання»; Постанова Арбітражного суду м. Києва по справі № 15/81 від 01.10.1997. - державне підприємство «Виробниче об'єднання «Київський радіозавод»визнано банкрутом; ліквідаційні баланси затверджені станом на 10.03.98, 30.03.00, 01.01.05; інвентаризаційні описи № 283/1 - 283/7 від 10.03.1998, № 283/8 - 283/9 від 31.03.00; інвентаризаційні картки. До вказаного існують: розподіл майна ДП ВО «Київський радіозавод»між юридичними особами станом на 24.04.97; перелік майна ДП ВО «Київський радіозавод»на 05.08.97; організаційна структура управліннями підприємством ВО «Київський радіозавод»на 27.07.97; розподільчий баланс станом на 01.03.00; додаток № 3 до балансу ВО «Київський радіозавод»; акт приймання - передачі державним підприємством ВО «Київський радіозавод»від ДАХК «Київський радіозавод»об’єктів виробничо - господарської діяльності від 20.03.00.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов зазначає наступне. На час продажу об’єкту нерухомості - адміністративно-виробничої будівлі - корпусу №3А (літ. М) площею 5495,8 кв. м. право власності ВО «Київський радіозавод»на цей об’єкт було визнане рішенням господарського суду м. Києва від 02.10.2002р. по справі №30/438 (чинного на той час) та засвідчувалося реєстраційним посвідченням № 004160 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, яке записано в реєстрову книгу № 65П-141 за реєстровим № 5478-П. Статтею 35 ГПК України регламентовано: факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Рішенням господарського суду м. Києва від 23.05.2003 № 24/318 встановлено, що ухвалою господарського суду м. Києва від 23.04.2002 № 15/81 відкрито ліквідаційну процедуру стосовно виробничого об'єднання «Київський радіозавод»та призначено ліквідатора. Рішенням господарського суду м. Києва від 23.05.2003 № 24/318 встановлено: відповідно до п. 1 ст. 30 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута. Згідно п. 10 ст. 30 цього Закону, продаж майна банкрута оформлюється угодами купівлі продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України. В відповідності до ст. 10 ЗУ «Про підприємства в Україні» (що діяв на той час), відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах (через біржі, за конкурсом, на аукціонах). Згідно ст. 15 ЗУ «Про  товарну біржу»угоди,  зареєстровані на біржі, не підлягають зв’язковому нотаріальному посвідченню. Рішенням господарського суду м. Києва від 23.05.2003 № 24/318 встановлено: договір купівлі-продажу від 27.12.2002 № 57-02/12 щодо об’єкту нерухомості -адміністративно-виробничої будівлі (корпус № 3А), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9, (літ. М), що укладений на біржових торгах, укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Господарським судом м. Києва рішенням від 23.05.2003 № 24/318, яке вступило закону силу, визнане право власності ПП «Ювента Гласс»на об’єкт нерухомості - адміністративно-виробничу будівлю (корпус  № 3А), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9 (літ. М). Отже, об’єкт нерухомості не  може  бути  витребуваний  у добросовісного  набувача  - ПП «Ювента Гласс». Позивач заявляє свої вимоги на частину будинку корпусу 3, а відповідач є власником об’єкту нерухомості -адміністративно-виробничої будівлі - корпус № 3А (літ. М) і не має відношення до частини будинку корпусу 3. Просить в позові відмовити повністю.

Третя особа в засідання суду не з’явилась, вимог суду викладених в ухвалі про порушення провадження у справі від 23.07.2007 та ухвалах від 07.08.2007, від 22.08.2007 не виконала.

Позивачем було подано клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд державного майна України та Національне космічне агентство України.

Національним космічним агентством України було подано клопотання про залучення до участі у справі останнього третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Розглянувши подані звернення господарський суд відзначає

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або  обов’язки щодо однієї з сторін. їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Враховуючи те, що прийняття рішення з даного господарського спору не може вплинути на права або обов’язки Фонду державного майна України та Національного космічного агентства України щодо однієї із сторін, господарський суд не вважає доцільним залучити їх до участі у справі  третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Відповідачем 1 було подано клопотання про витребування доказів.

Розглянувши клопотання відповідача 1 суд відзначає

Відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона, прокурор які порушують клопотання про перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити : який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази.

З поданого клопотання взагалі не зрозуміло які саме докази вимагає відповідач 1 витребувати та з яких підстав.

Відповідачем 2 було подано клопотання про направлення до Відділу спеціальної міліції при ГУМВС України в м. Києві запиту щодо існування кримінальної справи № 50-4307 у відношенні службових осіб Національного космічного агентства України та ВАТ «Київський радіозавод»на предмет її відношення до суті спору справи № 3/355. Клопотання мотивовано тим, що відповідачу 2 стало відомо, що у відношенні службових осіб Національного космічного агентства України та ВАТ «Київський радіозавод» порушено кримінальну справу № 50-4307 по фактам зловживання та службового підроблення під час корпоратизації ДП «Київський радіозавод»за ознаками складу злочину передбаченого ст. 191 ч. 5, ст. 364 ч.2, ст. 366 ч. 2 КК України. З метою заволодіння державним майном ці службові особи безпідставно внесли до інвентаризаційних документів та акту прийому передачі об’єкти, які належали ДП ВО «Київський радіозавод». Досудове слідство проводиться Відділом спеціальної міліції при ГУМВС України в м. Києві. Таким чином, вважає, що порушена кримінальна справа № 50-4307 може стосуватися суті спору справи № 3/355.

Клопотання відповідача 2 не підлягає задоволенню з огляду на те, що відомості щодо наявності кримінальної справи у відношенні службових осіб Національного космічного агентства України та ВАТ «Київський радіозавод»ні яким чином не можуть довести факту безпідставності внесення до інвентаризаційних документів та акту прийому передачі об’єктів. Оскільки, в розумінні ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, тільки вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обов»язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Відповідачем 2 подано клопотання про надання можливості телевізійною групою новин здійснювати відеозйомки відкритих судових засідань у даній справі для висвітлення спірних питань цієї справи у засобах масової інформації.

Клопотання відповідача 2 судом відхилено на підставі ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судоустрій України», згідно якої розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків передбачених процесуальним законом. Учасники судового розгляду та інші особи, присутні на відкритому судовому засіданні, мають право робити письмові нотатки. Проведення в залі судового засідання фото- і кінозйомки, теле-, відео-, звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури, а також транслювання судового засідання допускаються з дозволу суду, в порядку, встановленому процесуальним законом.

Порядок фіксування судових засідань відеозйомкою Господарським процесуальним кодексом України не передбачений.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначено зміст принципу гласності, відповідно до приписів якої розгляд справ у господарських судах відкритий, за винятком випадків, коли це суперечить вимогам щодо охорони державної, комерційної або банківської таємниці, або коли сторони чи одна з сторін обґрунтовано вимагають конфіденційного розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті. Про розгляд справи у закритому засіданні або про відхилення клопотання з цього приводу виноситься ухвала. Судовий процес фіксується технічними засобами та відображається у протоколі судового засідання у порядку, встановленому цим Кодексом.

Принцип гласності, також, означає відкритість усіх матеріалів справи для осіб, які беруть участь у справі, в їх праві знайомитися з матеріалами справи, в обов’язковому їх інформуванні про час і місце судового засідання і про виконання окремих процесуальних дій.

Гласність судового розгляду полягає також у праві повідомляти в пресі про судові розгляди, інформувати про них по радіо, телебаченню тощо.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2002 року згідно біржової угоди № 57-0212 було здійснено операцію з купівлі-продажу нерухомості між Державним підприємством «Виробниче об’єднання «Київський радіозавод»в особі арбітражного керуючого (ліквідатора) Татієнка В.А., як продавець, (далі –відповідач 1) та Приватним підприємством «Ювента-Гласс»(далі –відповідач 2) та укладено договір, який зареєстрований на філії «Київська ресурсна палата»ТБ «Зубн»на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до п. 1 договору відповідач 1 продав відповідачу-2 адміністративно-виробничу будівлю, літер М’, загальною площею 5495,80 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9 (далі –нерухоме майно), яке згідно п. 3 договору зареєстроване за відповідачем-1 на праві колективної власності відповідно до реєстраційного посвідчення № 004160, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна від 19 жовтня 2002 року за реєстровим № 5478-п реєстраційної книги № 65п-141, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 02 жовтня 2002 року.

Пунктом 2 договору встановлено його вартість у розмірі 168183 грн. 33 коп., а також ПДВ –33636 грн. 67 коп.

Згідно акту приймання-передачі 28 грудня 2002 року відповідач 1 передав у власність відповідачу-2 нерухоме майно.

10 червня 2003 року нерухоме майно, а саме адміністративно-виробнича будівля корпус № 3 А (літ. М’), було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна за відповідачем 2 на праві приватної власності за реєстровим № 5478-п реєстраційної книги № 65п-142, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 23 травня 2003 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Підставою для визнання договору недійсним  згідно ч.1 ст. 203, ст.ст. 215, 229 Цивільного кодексу України позивач визначив той факт, що за змістом укладений відповідачами договір купівлі-продажу нерухомого майна № 57-0212 від 24 грудня 2002 року суперечить нормам чинного законодавства України та моральним засадам суспільства, а також, як зазначає позивач, відповідач-1 при його укладанні помилився щодо обставин, які мають істотне значення, тобто розпорядився майном, яке  йому не належало.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на те, що після виконання обов’язків за договором правовідносини між відповідачем 1 та відповідачем 2 припинились, оскільки ними було досягнуто мети, що випливала із суті зобов’язання. За таких обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин застосовується Цивільний кодекс УРСР.

Угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Щодо угод, вчинених до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року № 435-IV (тобто до 01 січня 2004 року), підстави і наслідки їх недійсності визначаються статтями 47-58 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Відповідно до ст. 48  Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 Цивільного кодексу УРСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно ст. 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов’язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується передати майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 153 Цивільного кодексу УРСР встановлено, що істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Стаття 227 Цивільного кодексу УРСР вимагає нотаріального посвідчення лише до договорів купівлі-продажу житлового будинку, тобто законом не встановлено обов’язковості щодо нотаріального посвідчення спірного договору.

Також, оскільки договір було зареєстровано на біржі, то відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»він не підлягав нотаріальному посвідченню.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції не встановлено за результатом розгляду даного спору наявність тих обставин, з якими закон пов’язує недійсність договору, у зв’язку з чим підстав для визнання його недійсним не вбачається.

Стосовно доводів позивача щодо укладення відповідачем-1 договору під впливом помилки судом відзначається наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Цивільного кодексу УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Отже, право вимагати визнання угоди недійсною належить стороні, яка діяла під впливом помилки, при цьому під впливом помилки можуть перебувати обидва  учасники угоди. Натомість позивач не є стороною Договору.

За змістом наведеного, особою, яка вправі вимагати задоволення позову про визнання договору недійсним, який укладено під впливом помилки  належить відповідачу 1 або відповідачу 2.

Даний висновок підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»№ 3 від 28 квітня 1978 року (із змінами і доповненнями), зокрема, у пункті 11 якої роз’яснено, що під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб’єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Таким чином, помилка –це відсутність справжнього уявлення про обставини, що дійсно мають місце.

Як зазначає позивач вчиненою помилкою є розпорядження відповідачем-1 майном, яке  йому не належало.

Згідно ст. 225 Цивільного кодексу УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише у тих випадках, коли згідно зі ст. 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Приписами ст. 145 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що якщо майно за плату придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача, лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Отже, саме по собі недодержання вимог ст. 225 Цивільного кодексу УРСР при продажу майна не його власником не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку власник вправі в межах установленого законом строку вимагати витребування цього майна у набувача.

Згідно з ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Натомість позивачем не було надано суду докази наявності у нього права власності на нерухоме майно, матеріали справи таких правовстановлюючих документів не містять, зокрема, договору купівлі-продажу, рішення судів або третейських судів про визнання права власності,  встановлення факту права власності на об’єкт нерухомості.

Отже, підстав вважати позивача набутим права власності на  нерухоме майно судом в ході розгляду справи не встановлено.

Обов’язок  доказування та подання доказів відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких ним заявлені позовні вимоги.

Позивачем не доведено належними засобами доказування, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 57-0212 від 24 грудня 2002 року було укладено між  відповідачем 1 та відповідачем 2  з   порушенням вимог чинного законодавства та під впливом помилки, а також те, що відповідачами порушено права та охоронювані законом інтереси позивача.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, про що відповідачем-2 заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що встановлений ст.71 Цивільного кодексу УРСР строк не сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, щодо зазначеного підлягають застосуванню положення цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 16, 257 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в межах трирічного строку позовної давності. Сплив строку позовної давності не припиняє зобов’язання, однак особа, право якої порушено, втрачає право захисту за позовом.

Перебіг загальної позовної давності починається з дня виникнення права на позов. За загальним правилом, воно виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що спори між сторонами у даній справі неодноразово розглядались різними судовими інстанціями тривалий час. Так, суд при розгляді даної справі дійшов висновку, що виникнення права у позивача на звернення з позовом до суду лише можливо встановити з 01 липня 2004 року, а саме з дня прийняття постанови Вищого господарського суду України за наслідками розгляду касаційної скарги ВАТ «Київський радіозавод», тоді як позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу заявлений у 17 липня 2007 року, отже, поза межами строку позовної давності, який сплинув.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем 2, є підставою для відмови у позові.

Разом з цим, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, суд відзначає, що позивачем не обґрунтовано та не подано доказів щодо викладеного, судом таких поважних причин не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Суддя
В.В. Сівакова