ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"13" вересня 2007 р.          11 год. 15 хв.  , м. Чернігів                    Справа № 6/237а

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді                                           Блохіної Ж.В.

при секретарі                            Кузьміні М.М.,

за участю  представників:

позивача                                    Пасека В.Є., довіреність №1/9 від 25.01.2007р.,

Яценка О.В., довіреність №171/ФС від 23.07.2007р.,

відповідача                               Смуригиної К.О., довіреність №4773/9/10-010 від

18.07.2007р.,

військового прокурора           Вторих Р.І., помічника військового прокурора

Чернігівського гарнізону,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов      Військового прокурора Чернігівського гарнізону

(м. Чернігів, вул.. Шевченка, 57)  в інтересах

держави в особі військової частини А0870,

м. Чернігів, вул. Шевченка, 105

до  відповідача                         Державної податкової інспекції у м. Чернігові,

м. Чернігів, вул.. Кирпоноса, 28,

про                                              скасування   податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Військовим прокурором Чернігівського гарнізону подано позов в інтересах держави в особі військової частини А0870  до Державної податкової інспекції у м. Чернігові про визнання недійсною податкової вимоги №11733/10/17 від 04.06.2007р. про термінову подачу розрахунку сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік та про скасування  податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А0870 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

У судовому засіданні 24.07.2007р.  військовим прокурором та позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій вони зазначають про помилковість предявлення позову про визнання недійсною податкової вимоги №11733/10/17 від 04.06.2007р. та підтримують позовні вимоги про скасувати  податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові від 18.06.2007р. №/0.

Представники відповідача заперечують проти позову.

Представники позивача просять позовні вимоги задовольнити і пояснили, що прийняте  відповідачем рішення є безпідставним, прийнятим всупереч чинному законодавству, оскільки  позивач не є платником податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, оскільки згідно  зі  ст.  14  Закону  від  6  грудня 1991 р.  N 1934-XII "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими   частинами,   військовими   навчальними    закладами, організаціями  та  установами  Збройних Сил України,  є державною власністю,  належать  їм  на  праві  оперативного  управління   та звільняються від сплати усіх видів податків. Відтак, на думку представників позивача, останній не повинен подавати до податкового органу розрахунок сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік, а тому застосування до позивача штрафу за неподання такого розрахунку є неправомірним.

Помічник військового прокурора Чернігівського гарнізону підтримав позовні вимоги і також просить їх задовольнити.

Представники відповідача просять у позові відмовити, посилаючись на те, що  відповідно до ст.1 Закону України  "Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів" та ст. 14 Закону України "Про систему оподаткування",  військова частина є платником зазначеного податку. У ст. 1 Закону України "Про   систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватись іншими законами України, крім законів про оподаткування. Закон України „Про Збройні Сили України” не є таким, тому передбачені у ст. 14 цього Закону пільги щодо оподаткування не можуть бути підставою для звільнення позивача від сплати податку, оскільки відповідні зміни до законів про оподаткування не вносилися. Перевіркою своєчасності подання позивачем розрахунку по податку з власників транспортних засобів було встановлення, що позивач такий розрахунок  на 2007 рік не подавав, а тому ДПІ у місті Чернігові було правомірно застосовано штраф, передбачений п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, зясувавши всі обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у м. Чернігові прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А0870 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій  на підставі п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-ІІІ від 21.12.2000р., згідно якої платник податків,  що не подає податкову декларацію у строки, визначені законодавством, сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання або її затримку.

Спірне податкове повідомлення-рішення прийнято ДПІ у м. Чернігові на підставі висновків перевірки своєчасності подання розрахунку по податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів ( далі –податок з власників транспортних засобів), за результатами якої складено акт №14417-318 від 13.06.2007р.

Перевіркою встановлено неподання військовою частиною А0870 розрахунку податку з власників транспортних засобів по терміну подання 01.03.2007р., чим порушено ст. 6 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Законом України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.1991р. №1963-ХІІ (далі –Закон №1963), в редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації транспортних засобів” від 6 грудня 2006 року N 427-V, який набрав чинності з 01.01.2007р., встановлюється  податок   з   власників   деяких наземних і водних транспортних засобів, самохідних машин і механізмів як джерело фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

Згідно ст. 1 Закону №1963 платниками податку з власників транспортних засобів та  інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Відповідно до частин 3, 4 ст.3 Закону № 1963 податок з   визначених   цим   Законом   власників   наземних транспортних засобів сплачується юридичними та фізичними особами за  місцем реєстрації таких транспортних засобів на спеціальні рахунки територіальних дорожніх фондів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів та бюджетів міст Києва та Севастополя. Територіальні дорожні фонди спрямовують 85 відсотків із суми цього податку на фінансування витрат, пов'язаних з будівництвом, реконструкцією, ремонтом і утриманням автомобільних доріг загального користування, а також сільських доріг, а 15 відсотків - до бюджетів місцевого самоврядування на ремонт і утримання вулиць у  населених пунктах, що належать до комунальної власності і суміщаються з автомобільними дорогами загального користування державного значення.

У ст. 5 Закону №1963 передбачено, що податок з  власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується  юридичними особами  -  щоквартально  рівними   частинами   до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом.

Відповідно до ст. 6 Закону №1963 податок з  власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів обчислюється юридичними особами на підставі звітних даних про кількість транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів станом на 1 січня поточного року.

Юридичні особи  на  основі  бухгалтерського звіту (балансу) у строки, визначені законом для річного звітного періоду, подають відповідному органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на поточний рік за формою, затвердженою центральним податковим органом України.

З вищевикладених приписів Закону №1963 вбачається, що платниками податку з власників транспортних засобів є юридичні особи, які мають в Україні власні транспортні засоби, які є обєктом оподаткування. При цьому податок сплачується за  місцем реєстрації таких транспортних засобів, розрахунок  суми податку подається також до відповідного органу державної податкової служби за місцем реєстрації транспортних засобів.

Позивач –військова частина А 0870  за своїм правовим статусом є державною установою Міністерства  оборони України, повністю фінансується з державного бюджету, майно належить їй на праві оперативного управління ( ч.1 ст. 34 та ч. 1 ст.39 Закону України „Про власність”, який втратив чинність з 20.06.2007р.  на підставі Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів                  України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України” N 997-V  від 27.04.2007р.).

Статтею 14 Закону України „Про Збройні Сили України” в редакції  Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про Збройні Сили України" від 5 жовтня 2000 року          N 2019-III визначено, що  земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за  військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” від  21 вересня 1999 року N 1075-XIV з моменту   надходження  майна  до  Збройних  Сил  України  і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, військова частина А 0870 не є власником транспортних засобів.

Згідно листа начальника Північного територіального управління Військової служби правопорядку від 13.07.2007р. №1697 на підставі наказу заступника Міністра оборони з озброєння –начальника Озброєння Збройних Сил України від 18.07.2001р. №104 погодженого начальником управління Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України від 16.07.2001р. реєстрацію транспортних засобів військових частин (установ), військових навчальних закладів здійснюють тільки штатні територіальні підрозділи військової інспекції безпеки дорожнього руху згідно з встановленими зонами відповідальності.

Оскільки військова частина А0870 не є власником транспортних засобів, вона не підпадає під визначення платника податку, яке міститься у ст. 1 Закону №1963.

Саме з правом власності на транспортні засоби Закон №1963 повязує визначення платника податку.

Таким чином позивач не зобовязаний був подавати до ДПІ у місті Чернігові розрахунок суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на 2007 рік, а відтак у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п.17.1.1 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  завданням  адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У частини 3 статті 2 КАС України передбачено:

“У  справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в Україні в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездітності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів належними засобами доказування правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення №/0 від 18.06.2007р., яким визначив податкове зобовязання позивача  з податку власників  транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи рішення, яке є предметом спору, діяв не відповідно до законодавства України,  необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення,  недобросовісно, а тому таке рішення  має скасоване.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги   підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

С У Д    П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові від 18.06.2007р. №/0, яким військовій частині А0870 визначено податкове зобовязання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений  Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160  Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення вищевказаних строків залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя                                                                                                   Ж.В. Блохіна