ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста  КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2007 р.
Справа № 36/569-А

За позовом
Київської обласної організації Селянської партії України

До
Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,
Комунальне підприємство “Оренда”

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору на стороні позивача
Всеукраїнська Асоціація Сприяння Організації Об’єднаних Націй

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково –промислове                        підприємство “Авангор”

Про
визнання незаконними дій та повернення майна з чужого незаконного володіння

Суддя Шабунін С.В.

Секретар судового засідання Бушеленко О.В.

Представники:

від позивача
Ковальський М.Р. —представник за довіреністю від10.01.2007 р. № 146

від відповідача-1
не прибув

від відповідача-2
Пузиревич В.П. —представник за довіреністю від 20.09.2006 р. № 604, Сергієнко В.В. —представник за довіреністю від 20.09.2006 р. № 605

Від третьої особи-1
Халецький В.І. —виконуючий обов’язки директора (витяг з протоколу засідання правління від 20.10.2000 р.)

Від третьої особи-2
Якимов Д.Б. —представник за довіреністю від 01.11.2007 р. № 065

26.02.2007 р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська обласна організація Селянської партії України звернулася до Господарського суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р. та зобов’язання Комунальне підприємство “Оренда” повернути Київській обласній організації Селянської партії України майно, яке було 18.07.2006 р. незаконно вивезено з приміщення по вул. Оболонська, 9, а у разі неповернення його в натурі, стягнути з Комунального підприємства “Оренда” на користь позивача кошти в сумі 24 470,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору оренди № 466 від 21.08.1999 р. приміщення загальною площею 90,0 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9 позивачу було видано ордер на заселення № 111. Договір було укладено строком на 5 років, тобто до 21.08.2004 р.

16.06.2006 р. представники Комунального підприємства “Оренда” незаконно, самовільно здійснили захоплення приміщення по вул. Оболонська, 9. Крім того, розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р. всупереч вимог закону, напівпідвальне приміщення за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9 без проведення конкурсу на укладання договору оренди передано іншому орендарю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 вересня 2006 р. провадження у справі № 36/569-А було відкрито (суддя Трофименко Т.Ю.), позовна заява прийнята до розгляду, призначено попереднє судове засідання на 18.10.2006 р. о 10 год. 20 хв.

В наданих письмових поясненнях представник Комунального підприємства “Оренда” проти позову заперечує та зазначає, що рішенням Подільської районної у м. Києві ради від 27.12.2001 р. № 49 було створено Комунальне підприємство “Оренда”, якому делеговано укладати договори на підставі рішень розпоряджень райдержадміністрації договори оренди нежитлових приміщень, які є комунальною власністю району. Проте  Київська обласна організація Селянської партії України з Комунальним підприємством “Оренда” не укладала, і продовжувала використовувати приміщення без законних підстав –договору оренди. На даний час розпорядженням  Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р. приміщення за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9 надане в користування Товариству з обмеженою відповідальністю “Науково –промислове підприємство “Авангор”. Щодо зберігання майна - представник третьої особи зазначає, що відповідне майно було передано представнику інтересів Голови Київської обласної організації Селянської партії України Соловйову Миколаю Єгоровичу, заперечень з його боку з приводу цього не поступало.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2006 р. з ініціативи суду до участі в справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача –Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково –промислове підприємство “Авангор”, розгляд попереднього судового засідання відкладено до 31.10.2006 р. о 10-00 год.

Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково –промислове підприємство “Авангор” проти позову заперечує та зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2005 р., залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 26.05.2005 р. по справі № 31/535 позивач був виселений з нежитлового приміщення загальною площею 90 кв.м. в будинку № 9-А по вул. Оболонській у місті Києві. З огляду на викладене третя особа вважає, що оспорюване позивачем розпорядження відповідача –1 жодним чином не порушувало права та охоронюваних законом інтересів позивача.

Ухвалою Господарського суду від 31.10.2006 р. з ініціативи суду до участі в справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Всеукраїнську Асоціацію Сприяння Організації Об’єднаних Націй. Розгляд справи відкладено до 15.11.2006 р.

В судовому засіданні 15.11.2006 р. представником позивача подана заява про уточнення позовних вимог. Відповідно до поданої заяви позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р.; стягнути з Подільської районної у м. Києві державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.; зобов’язати Комунальне підприємство “Оренда” повернути позивачу майно, яке було 18.07.2006 р. незаконно вивезене з приміщення по вул. Оболонській, 9 а у разі неможливості повернення його в натурі стягнути з Комунального підприємства “Оренда” на користь позивача 24 470,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2006 р. за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі в якості другого відповідача - Комунальне підприємство “Оренда”. Розгляд справи відкладено до 06.12.2006 р.

21 листопада 2006 р. через канцелярію суду від третьої особи із самостійними вимогами - Всеукраїнської Асоціації Сприяння Організації Об’єднаних Націй поступив адміністративний позов до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство “Оренда” про визнання протиправним та скасування розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р.

В судове засідання 06.12.2006 р. представник відповідача  - 1 повторно не з`явився з невідомих суду причин, заяв клопотань через канцелярію суду від Подільської районної у м. Києві державної адміністрації не надходило.

Ухвалою Господарського суду від 06.12.2006 р. судом прийнято адміністративний позов третьої особи із самостійними вимогами Всеукраїнської Асоціації Сприяння Організації Об’єднаних Націй до розгляду та призначено розгляд справи на 20.12.2006 р.

Розпорядженням керівництва суду від 15.01.2007 р. справу № 36/569-А доручено прийняти до свого провадження судді Шабуніну С.В. у зв’язку з тим, що у судді Трофименко Т.Ю. закінчився строк повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2007 р. справу № 36/569-А прийнято до свого провадження суддею Шабуніним С.В., судове засідання призначено на 09.02.2007 р.

09.02.2007 р. відповідачі (Подільська районна у м. Києві державна адміністрація та Комунальне підприємство “Оренда”) у судове засідання не прибули. Станом на час розгляду справи від відповідача-2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з хворобою представника. У зв’язку з цим розгляд справи було відкладено на 19.02.2006 р.

19.02.2006 р. розгляд справи відкладався на 26.02.2007 р.

Під час судового розгляду справи представники позивача заявлені вимоги підтримали  та просив позов задовольнити, з врахуванням письмових уточнень від 14.11.2006 р., визнавши протиправним та скасувавши розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р., стягнувши з Подільської районної у м. Києві державної адміністрації 10 000,00 грн. моральної шкоди та зобов’язавши комунальне підприємство “Оренда” повернути позивачу майно, яке було 18.07.2006 р. незаконно вивезено з приміщення по вул. Оболонській, 9, а у разі неможливості повернення його в натурі —стягнути з комунального підприємства “Оренда” 24 470,00 грн.

Як вбачається з пояснень представників позивача та позовної заяви вимоги мотивовані порушенням переважного права позивача на продовження договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 90 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9, а також порушенням права власності позивача на майно, що знаходилося в даному приміщенні.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що після закінчення терміну дії договору оренди вищевказаного нежитлового приміщення, укладеного позивачем з комунальним підприємством “Оренда” (надалі —відповідач-2) 21.08.1999 р. за № 466, всупереч ст. 9, ч. 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, фактично, відповідачем не було проведено конкурс на укладення договору оренди, а про результати “нібито” проведеного конкурсу позивач не сповіщався. В порушення  ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” договір оренди № 466 від 21.08.1999 р. на той самий термін і на тих самих умовах продовжений не був.

З огляду на незаконне, самовільне захоплення представниками відповідача-2 приміщення по вул. Оболонській, 9 та вивезення у невідомому напрямку майна позивача, останньому було заподіяно 24 470,00 грн. матеріальної шкоди.

Заподіяння відповідачем моральної шкоди, що оцінена позивачем у 10 000,00 грн., пояснюється значною громадською та політичною активністю позивача, яка зазнала шкоди у зв’язку вимушеною зміною адреси.

Відповідач-1 заявлені вимоги не оспорив, представника у судове засідання без поважних причин не направив, вимоги ухвал Господарського суду міста Києва у справі № 36/569-А не виконав. За таких обставин, розгляд справи, відповідно до положень ч. 6 ст. 71, ч. 4 ст. 128  Кодексу адміністративного судочинства України відбувається на підставі наявних доказів.

Представники комунального підприємства “Оренда” заперечували проти задоволення позовних вимог, вважаючи, що позивачем не виконано п. 2.2 договору взаємовідносин від 29.07.1999 р., а саме: позивач не погасив заборгованість за фактичне використання приміщення (у 10-деннйи термі в розмірі 5 000,00 грн., до 31.12.1999 р. решту 14 442,00 грн.), а  також порушено п. 6.2 договору № 466 від 21.08.1999 р. На думку відповідача-2, позивач використовував приміщення за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9 без законних підстав, оскільки інших договорів оренди з відповідачем-2 не укладав, майно позивача не вивозилося, а було передано його представникам. При цьому, відповідач-2 вважає, що майнові вимоги позивачем заявлені з порушенням предметної підсудності.

В процесі судового розгляду справи № 36/569-А представник Всеукраїнської Асоціації Сприяння Організації Об’єднаних Націй (третя особа-1) підтримав вимоги, викладені в адміністративному позові № 87 від 14.11.2006 р., що приєднаний до матеріалів справи, та просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р., зважаючи на порушення відповідачем п. 7 ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (не проведення конкурсу у разі надходження заяв про оренду цілісного майнового комплексу від двох або більше претендентів).

Представник товариства з обмеженою відповідальністю “Науково–промислове підприємство “Авангор” (надалі —третя особа-2) проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у письмових поясненнях, залучених до матеріалів справи 15.11.2006 р. та 09.02.2007 р. Зокрема, третя особа-2 вважає, що позовні вимоги необґрунтованими, оскільки  прийняття оскаржуваного розпорядження жодним чином не порушувало прав та охоронюваних законом інтересів позивача. На думку третьої особи-2 вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено обставин, на яких ґрунтується позовна вимога про стягнення моральної шкоди, не викладено фактів, що підтверджують в чому полягали моральні страждання позивача, чим саме принижено його гідність та ділову репутацію. Крім того, третя особа-2 вказує, що вимоги про стягнення 24 470,00 грн. не можуть розглядатися в рамках даної справи, оскільки носять господарський характер. Також, третя особа-2 зазначає, що вимоги Всеукраїнської Асоціації Сприяння Організації Об’єднаних Націй в частині оскарження розпорядження № 596 від 07.07.2006 р. є ідентичними вимогам позивача, а тому не можуть розглядатися в межах даної справи.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши надані представниками сторін оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд —

ВСТАНОВИВ:

21.08.1999 р. між державним комунальним підприємством по утриманню житла Подільського району та позивачем укладено договір оренди приміщення № 466. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору орендодавець на підставі розпорядження Подільської райдержадміністрації від 21.08.1999 р. № 765 та ордеру № 111 від 21.08.1999 р. передає, а орендар приймає в орендне користування нежитлове приміщення в будинку по вул. Оболонській, 9, напівпідвал, загальною площею 90,0 кв.м.

27.12.2001 р. на четвертій сесії Подільської районної у м. Києві ради ХХІІІ скликання прийнято рішення № 49 “Про створення комунального підприємства “Оренда” та про порядок використання одержаної орендної плати”. Відповідно до п. 1 вказаного рішення радою вирішено створити на базі структурного підрозділу –відділу розрахунків та контролю за використанням орендованих приміщень Управління з питань майна Подільської райдержадміністрації комунальне підприємство “Оренда”. Згідно з п. 4 рішення № 49 комунальному підприємству “Оренда” доручено укладати на підставі розпоряджень райдержадміністрації договори оренди нежитлових приміщень, які є комунальною власністю району, використовувати отримані від оренди кошти відповідно до цього рішення, вирішувати в судовому порядку всі спори, що виникають з орендних правовідносин.

Відповідно до п. 1 рішення дев’ятої сесії Подільської районної у м. Києві ради ХХІV скликання від 24.04.2003 р. № 125 “Про реформування житлово-комунального господарства” вирішено ліквідувати комунальне підприємство по утриманню житла Подільського району.

В листопаді 2004 року комунальне підприємство “Оренда” звернулося до суду з позовом про виселення Київської обласної організації Селянської партії України з нежилих приміщень загальною площею 90,00 кв.м. у будинку № 9 по вул. Оболонській у м. Києві, з огляду на закінчення терміну дії договору оренди та невиконання певних договірних зобов’язань з боку відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2005 р. № 31/535, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2005 р. позов задоволено та вирішено виселити Київську обласну організацію Селянської партії України з нежитлового приміщення загальною площею 90,0 кв.м. у будинку № 9 по вул. Оболонській у м. Києві зважаючи на припинення дії договору оренди від 21.08.1999 р. № 466. Мотиви задоволення зазначеного позову ґрунтуються на висновках суду про припинення дії договору оренди № 466 від 21.08.1999 р., про що комунальне підприємство “Оренда” у відповідності до ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” попередило Київську обласну організацію Селянської партії України. На цій підставі судом зроблено висновок про необхідність застосування до спірних правовідносин сторін правового наслідку припинення договору оренди, визначеного ст. 27 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, а саме —обов’язку орендаря повернути орендодавцю об’єкт оренди.

30.06.2005 р. Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання рішення у справі № 31/535.

07.07.2006 р. відповідачем винесено розпорядженням № 596 “Про передачу в орендне користування нежилих приміщень”.

Відповідно до розпорядження № 596 товариству з обмеженою відповідальністю “Науково – промислове підприємство “Авангор” згідно з розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.11.2002 р. № 1366 та враховуючи рішення конкурсної комісії від 29.06.2006 р. надано у строкове орендне користування нежиле приміщення у будинку № 9 по вул. Оболонській у м. Киві площею 90,0 кв.м.

Позивач вважає, що розпорядження № 596 має бути визнане протиправним та скасоване, зважаючи на те, що при передачі в оренду третій особі-2 вищевказаного приміщення, не було проведено конкурс, незважаючи на наявність декількох претендентів (заявка позивача, що була залишена без відповіді та заявка Всеукраїнська Асоціація Сприяння Організації Об’єднаних Націй). Також позивач вказує на порушення його переважного права на продовження договору оренди на новий термін. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України договір найму припиняється після повернення наймачем предмету договору найму шляхом підписання відповідного документу (акту), який сторонами підписаний не був.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального та комунального майна” орендодавцями є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно з ч. 4 ст. 140 Конституції України питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.

Рішенням Господарського суду міста Києва № 31/535 від 14.02.2005 р. встановлено, що нежитлове приміщення будинку № 9 по вул. Оболонській у м. Києві відповідно до рішення Київської міської ради ІХ сесії ХХІІІ скликання “Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва міста” від 27.12.2001 р. № 208/1642 входить до переліку таких об’єктів.

У п. 2 ст. 41 Закону України “Про місцеве самоврядування” вказується, що районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють, зокрема, управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендодавцями державного та комунального майна є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності; підприємства - щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна, загальна площа яких не перевищує 200 кв. м на одне підприємство, а з дозволу органів, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, - також щодо структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна, що перевищує площу 200 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з п. 6.2 договору № 466 строк його дії встановлено з 21.08.1999 р. до 31.12.1999 р. В разі виконання зобов’язання погасити заборгованість за фактичне використання приміщення в розмірі 14 442,00 грн. до 31.12.1999 р. згідно з додатково наданим графіком, термін договору продовжується до 21.08.2004 р.

У п. 6.6 договору № 466 зазначено, що після закінчення строку його дії, приміщення має бути звільнене орендарем.

У відповідності з ч. 2, 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2005 р. № 31/535 встановлено: “Комунальне підприємство “Оренда” надіслало Київській обласній організації Селянської партії України попередження відповідно до приписів ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” про припинення умов договору № 466 та звільнення зазначених приміщень у місячний строк та просив передати його по акту прийому-передачі орендодавцю чи балансоутримувачу. Лист комунального підприємства “Оренда” від 26.08.2004 р. № 1966 вручений представнику Київської обласної організації Селянської партії України, що підтверджується поштовим повідомленням від 01.09.2004 р. Пунктами 6.3-6.6 договору оренди № 466 передбачено, що продовження терміну дії договору оренди можливе тільки за рішенням органу, уповноваженого управляти комунальним майном. Доказів про проведене узгодження дій між сторонами суду не пред’явлено (хоча відповідач приймав ряд дій) тому і надати правову оцінку неіснуючим обставинам неможливо. Позивач та власник майна порушив питання про виселення відповідача мотивуючи тим, що має потребу у нежилих приміщеннях і оскільки орендні відносини передбачають строкове платне користування майном, а відповідач має значну заборгованість, що свідчить про невиконання договірних зобов'язань. Одночасно зазначає, що погашення боргів відповідач гарантував проводити рівномірно відповідно до термінів узгоджених у графіку розрахунків проте його виконання не дотримується. Статтею 260 Цивільного кодексу УРСР передбачалось у разі продовження користування майном після спливу строків договору при відсутності заперечень з боку наймодавця, договір вважається поновленим на невизначений термін, і кожна із сторін має право відмовитися від договору в будь-який час, повідомив про це іншу сторону. Проте, факт заперечення з боку позивача щодо продовження договірних відносин з відповідачем є доведеним і не потребує додаткового доказування. Доводи відповідача про можливе вирішення питання щодо продовження орендних відносин не може служити підставами для користування спірним приміщенням. Позивач зазначає, що доказом неналежного виконання відповідачем обов'язків по договору є невнесення орендної плати на рахунок орендодавця, що призвели до утворення заборгованості орендаря, про що пред'явив суду відповідні акти звірки взаєморозрахунків та графіки. Наведені докази приймаються судом як підтвердження неналежного виконання обов'язків орендаря. Суд приймає до уваги ті обставини, що певні порушення умов договору оренди стали підставою для відмови відповідачу у продовженні терміну дії договору оренди”.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням суду з господарського спору по справі № 31/535 встановлено той факт, що на момент винесення Подільської районною у м. Києві державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження про зобов’язання комунального підприємства “Оренда” укласти відповідні договори оренди на напівпідвальні приміщення з товариством з обмеженою відповідальністю “Науково-промислове підприємство “Авангор”, між позивачем та відповідачем не існувало жодних договірних відносин з приводу оренди першим спірного приміщення, а отже як і не існувало права позивача на пролонгацію договору № 466.

Слід зазначити, що ордер № 111 від 21.08.1999 р. виданий на користь позивача є тимчасовим документом, в якому чітко визначено, що його дія складає 30 діб з моменту видачі, у разі неукладення подальшого договору оренди, ордер втрачає свою дію.

Виходячи з тієї обставини, що позивачем не було виконано умови п. 6.2 договору № 466 в частині погашення заборгованості по оплаті орендної плати, договір втратив свою чинність та не був пролонгований на новий термін. Інших документів на підтвердження наявності між позивачем, відповідачем та комунальним підприємством “Оренда” договірних орендних відносин стосовно нежилого приміщення будинку № 9 по вул. Оболонській у м. Києві до справи не надано. Отже, викладеним спростовуються посилання позивача на обов’язкову пролонгацію договору вказаного об’єкту в силу норм ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Крім того, твердження позивача про наявність у нього переважного права на продовження договору оренди на новий термін спростовуються фактами, встановленими рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2005 р. № 31/535 щодо неналежного виконання Київською обласною організацією Селянської партії України умов договору оренди № 466.

Позивач вважає, що направлення ним на ім’я в.о. голови Подільської районної у м. Києві державної адміністрації Королюка О.І. листа від 21.06.2006 р. № 124 та направлення Всеукраїнської Асоціацією Сприяння Організації Об’єднаних Націй листа № 43 від 23.06.2006 р. тому ж адресату є підставами для проведення конкурсу для визначення орендаря нерухомого майна, що знаходиться в комунальній власності (ч. 7 ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”). На думку суду такі твердження є помилковими, адже, аналіз положень ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” дає підстави вести мову про те, що особи, які бажають укласти договір оренди направляють орендодавцеві не лише лист, а й проект договору оренди, а в окремих випадках, передбачених законодавством —інші необхідні документи.

З матеріалів справи слідує, що позивач направ на ім’я в.о. голови Подільської районної у м. Києві державної адміністрації Королюка О.І. лише лист, яким просить дати відповідне доручення на укладення договору оренди спірного приміщення на новий термін, посилаючись на своєчасне виконання своїх фінансових зобов’язань. В свою чергу, Всеукраїнська Асоціація Сприяння Організації Об’єднаних Націй направила на ім’я в.о. голови Подільської районної у м. Києві державної адміністрації Королюка О.І. лише лист, яким просить надати дозвіл на оренду нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Оболонська, 9, загальною площею 90,0 кв.м. На копії листа третьої особи-1  № 43 від 23.06.2006 р., який міститься в матеріалах справи зазначено вх. № 2227 від 23.07.2006 р., тобто у суду є підстави вважати, що він був отриманий адресатом після прийняття розпорядження № 596 від 07.07.2006 р. Наведеним спростовуються посилання позивача та третьої особи-1 про необхідність проведення конкурсу для визначення орендаря спірного приміщення.

У позовній заяві та письмових уточненнях до позовних вимог позивач зазначає, що не отримував відповіді на лист від 21.06.2006 р., що є підставою для звернення до суду у відповідності з ч. 8 ст. 9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”. Слід зазначити, що в межах провадження у справі № 36/569-А позивачем чи третьою особою-1 не оскаржується бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на зазначений лист. Більше того, до справи не надано доказів оскарження такої бездіяльності відповідача або ж судового рішення, яким така бездіяльність визнана протиправною тощо.

За таких обставин, прийняття спірного акту жодним чином не порушувало прав та охоронюваних законом інтересів позивача та третьої особи-1, а отже позовні вимоги Київської обласної організації Селянської партії України та вимоги Всеукраїнської Асоціації Сприяння Організації Об’єднаних Націй в цій частині є необґрунтованими. А тому у суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача та третьої особи-1 про визнання протиправним та скасування розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 596 від 07.07.2006 р. “Про передачу в орендне користування нежилих приміщень”.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 000,00 грн. моральної шкоди мотивовані незаконністю дій відповідача по винесенню оскаржуваної постанови. Причини її заявлення ґрунтуються на тому, що з 1999 року і по теперішній час позивач веде активну громадську та політичну діяльність, має районні організації та первинні осередки в 25 районах та 10 містах районного значення Київської області, охоплює значну чисельність жителів Київщини і м. Києва, тісно співпрацює з іншими політичними силами демократичного спрямування та громадськими організаціями, приймала активну участь на Майдані під час “Помаранчевої революції”, і всі її знають за зазначеною адресою.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди пов’язуються з незаконністю дій відповідача щодо винесення оскаржуваного у справі рішення суб’єкта владних повноважень, суд вважає їх такими, що можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)          у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з

каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2)          у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3)          у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи

пошкодженням її майна;

4)          у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної

або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України встановлено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, та визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а саме: моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1)          якщо  шкоди завдано  каліцтвом,  іншим ушкодженням здоров'я або  смертю

фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2)          якщо  шкоди  завдано  фізичній  особі  внаслідок її незаконного засудження,

незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як

запобіжного   заходу  тримання   під  вартою  або   підписки   про   невиїзд,   незаконного

затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або

виправних робіт;

3)          в інших випадках, встановлених законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Позовна заява про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)  шкоди” визначено наступне: спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

-          коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції

або випливає з її положень;

-          у випадках, передбачених Цивільним Кодексом та іншим законодавством, яке

встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, Закон “Про

інформацію”, Закон “Про авторське право і суміжні права”);

-          при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону “Про захист прав

споживачів” чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають

відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 р.  № 02-5/95 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди” визначено, що підприємство чи організація має право вимагати відшкодування моральної шкоди відповідно до статей Цивільного кодексу України, інших спеціальних законодавчих актів, зокрема, Закону України “Про інформацію”, Закону України “Про авторське право і суміжні права”, Закону України “Про режим іноземного інвестування”, тощо.

При цьому позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем.

В тексті уточнень позовних вимог не визначено обставин на яких ґрунтується позовна вимога про стягнення моральної шкоди, не викладено фактів, що підтверджують в чому полягали моральні страждання позивача, чим саме принижено його гідність та ділову репутацію. На цій підставі та зважаючи на відсутність у суду підстав для задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження № 596 від 07.07.2006 р. вимоги про стягнення з відповідача 10 000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача до відповідача-2 слід зазначити наступне:

Згідно з п. 6 Розділу VII „Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних   судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 р., вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України до   адміністративного суду має право звернутися  з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи  чи  інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство – це діяльність судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ. Справа адміністративної юрисдикції у п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначається як переданий на вирішення суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

У ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що компетенція адміністративних судів поширюється на:

1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

4) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом;

5) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Поняття “суб’єкт владних повноважень” визначено у ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме –це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб’єкт при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Отже, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватися суб’єктом саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як вбачається з п. 1 інформаційного листа Верховного Суду України № 3.2.-2005 від 26.12.2005 р. у випадку, якщо суб’єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб’єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

Комунальне підприємство “Оренда” —господарюючий суб’єкт, створений органом місцевого самоврядування в межах повноважень відповідно до рішення Подільської районної у м. Києві ради від 27.12.2001 р. № 49 “Про створення комунального підприємства “Оренда” та про порядок використання одержаної орендної плати” з метою вдосконалення організаційної структури в питаннях оренди нежитлових приміщень, що є комунальною власністю району.

Відповідач-2 є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, гербову печатку зі своєю назвою, штампи, бланки та інші реквізити, здійснює свою діяльність на основі статуту (нова редакція, що міститься в матеріалах справи, затверджена рішенням Подільської районної у м. Києві ради від 20.07.2006 р. № 57).

Згідно з п. 1.2 статуту відповідача-2 засновником підприємства є Подільська районна в м. Києві рада. Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади Подільського району і є комунальним унітарним підприємством, яке безпосередньо підпорядковується виконавчому органу засновника (п. 1.3 статуту).

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Статуту відповідача-2 предметом його діяльності є здійснення заходів щодо передачі в оренду нерухомого майна, що є комунальною власністю Подільського району, а саме: контроль за виконанням умов договорів оренди нежитлових приміщень, збереженням, належною експлуатацією, ефективним використанням переданого в оренду нерухомого майна.

Тобто, зі статуту відповідача-2 вбачається що він є комунальним підприємством, що створене відповідно до розпорядчого документу органу місцевого самоврядування та не наділений владними управлінськими функціями або ж делегованими повноваженнями органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що позивачем не надано доказів, які б дозволили віднести відповідача до суб’єкта владний повноважень, адже останній не належить до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Крім того, суд зважає на те, що відносини власності та відносини орендодавців з орендарями державного, комунального або приватного нерухомого майна будуються на основі цивільного та господарського законодавства, оскільки засновані на принципі рівності сторін та свободі підприємницької діяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач-2 по відношенню до позивача не здійснює владних повноважень у сфері публічно-правових відносин. Тому, вимоги про зобов’язання комунального підприємства “Оренда” повернути позивачу майно, яке було 18.07.2006 р. незаконно вивезено з приміщення по вул. Оболонській, 9, а у разі неповернення його в натурі, стягнення з Комунального підприємства “Оренда” на користь позивача кошти в сумі 24 470,00 грн. не можуть бути задоволені судом, оскільки не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, адже відповідач-2 не здійснює владних управлінських функцій в межах своїх повноважень по відношенню до позивача.

Згідно з положеннями ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, решта доданих до матеріалів справи доказів  до уваги судом не приймаються як такі, що не мають значення для вирішення справи.

Виходячи з положень ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача. Слід зазначити, що при вирішенні спору по суті у суду відсутні підстави для стягнення з позивача та третьої особи-1 несплачений судовий збір, оскільки провадження у справі було відкрито, і, так само, прийнято уточнення позовних вимог іншим складом суду до його зміни.

Керуючись ст.ст. 158, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Прикінцевими та перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                     С.В. Шабунін

Дата виготовлення у повному обсязі: 15.03.2007 р.

26.02.07                                                      м. Київ                                     36/569-А

За позовом

До

Третя особа

Предмет адміністративного позову

Суддя Шабунін С.В.

Секретар судового засідання