донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

30.10.2007 р.                                                                           справа №24/123

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Скакуна  О.А.

суддів
Колядко  Т.М. , Мирошниченка  С.В.

за участю представників сторін:

від позивача:
Батракова Л.П. - за протоколом № 1 від 29.08.2005 р.,

від відповідача:
Артамонова А.А. - за довір. б/н від 03.09.2007 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Донецький відкритий університет" "Сервіс-ДІСО" м. Донецьк

на рішення (ухвалу) господарського суду

Донецької області

від
27.08.2007 року

по справі
№ 24/123 (Ломовцева Н.В.)

за позовом
Товариства з обмеженою відповідаьністю "Туарт"          м. Донецьк

до
Дочірнього підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Донецький відкритий університет" "Сервіс-ДІСО" м. Донецьк

про
стягнення 44 260 грн. 75 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Туарт" м.Донецьк звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Дочірнього підприємства товариства з обмеженою відповідальністю "Донецький відкритий університет "Сервіс-ДІСО" м.Донецьк про стягнення основної заборгованості по договору оренди в розмірі 28 716 грн. 48 коп., пені в сумі 14 501 грн. 82 коп., інфляційних в розмірі 804 грн. 06 коп., 3% річних в сумі 238 грн. 39 коп., а всього - 44 260 грн. 75 коп. (відповідно остаточних позовних вимог (а.с. 55).

Рішенням від 27.08.2007 року господарський суд Донецької області позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з відповідача на користь позивача 28 716 грн. 48 коп. - боргу,           804 грн. 06 коп. – інфляційних, 219 грн. 96 коп. –3% річних, 1 246 грн. 46 коп. –пені.

В обгрунування рішення, суд посилається на те, що вимоги позивача законні та доведені належним чином в частині задоволених вимог, решта вимог недоведена.

Відповідач з прийнятим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На його думку, рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, оскільки порушений порядок повідомлення сторін про час і місце судового засідання. В підтвердження своєї заяви, скаржник посилається на порушення судом ст.129 Конституції України, ст.ст.2-4, 86, 87 ГПК України, ст.2 Закону України "Про судоустрій України".

Позивач, як у відзиві на апеляційну скаргу так і в судовому засіданні проти її задоволення заперечував та просить залишити рішення місцевого суду без змін, оскільки вважає доводи, що викладені в скарзі, неправомірними.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до договору оренди приміщення №1/06 від 01.07.2006 року, укладеним між сторонами, позивач (орендодавець) передав, а відповідач (орендар) прийняв у платне користування приміщення, яке розташоване за адресою: вул. Лівобережна, 60, м.Донецьк.

Пунктами 4.1, 4.2 договору визначено, що строк оренди становить 360 календарних днів з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення. Строк оренди може бути продовжений за письмовою згодою сторін.

Згідно п.5.1 договору, розмір орендної плати може змінюватись по домовленості сторін, в тому числі у зв’язку з індексацією, тому орендна плата складала 8 496 грн. 00 коп., а в подальшому була збільшена до 9 770 грн. 40 коп. відповідно до додаткової угоди, підписаної обома сторонами (а.с. 25).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що оплата здійснюється орендарем щомісячно за безготівковим розрахунком на рахунок орендодавця, згідно пред’явленого рахунку, але не пізніше 5 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Орендодавець свої зобов'язання по договору виконав, передав орендареві зазначене у договорі приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі від 01.06.2006 року (а.с. 27), який підписаний обома сторонами та пред'явленням рахунків №2 від 31.01.2007 року, №5              від 28.02.2007 року, №12 від 31.03.2007 року, а за квітень 2007 року - рахунком №28                           від 10.07.2007 року.

Проте відповідач свої зобов’язання стосовно своєчасної оплати за договором в повному обсязі не виконав, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість за період січень –квітень  2007 року в сумі  28 716 грн. 48 грн.

Ці обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду Донецької області про стягнення основної заборгованості, пені, інфляційних, 3% річних, а всього на загальну суму 44 260 грн. 75 коп.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє оскаржене рішення у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення залишається без змін з наступних підстав.

Стаття 14 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні обов’язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2006 року між сторонами був укладений договір оренди приміщення №1/06 від 01.07.2006 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі                             від 01.06.2006 року (а.с. 27).

Розмір орендної плати був узгоджений сторонами у договорі, а в подальшому у додатковій угоді до нього.

Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок та зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Виконання позивачем своїх зобов'язань підтверджено актом прийому-передачі                        від 01.06.2006 року, виставленням рахунків на оплату та пред'явленням претензії, отже у нього виникло право на стягнення заборгованості за спірний період.

Актом прийому-передачі від 06.04.2007 року (а.с. 29) підтверджується повернення орендованого приміщення. Проте свої зобов’язання за договором стосовно оплати відповідачем не виконані в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за період січень –квітень 2007 року.

Предметом позову є стягнення заборгованості за договором у сумі 44 260 грн. 75 коп., яка складається з основної заборгованості - 28 716 грн. 48 коп., пені - 14 501 грн. 82 коп., інфляційних - 804 грн. 06 коп., 3% річних - 238 грн. 39 коп.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" від 22.11.1996 року №543-96-ВР передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі несвоєчасної оплати, відповідач сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Статтею 4 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня.

За несвоєчасну оплату позивачем нараховано пеню в сумі 14 501 грн. 82 грн., однак апеляційна інстанція погоджується з висновками господарського суду щодо задоволення пені в сумі 1 246 грн. 46 коп. у зв'язку з тим, що вимогу на оплату заборгованості за орендну плату у січні-березні 2007 року пред’явлено 05.04.2007 року. Отже позивачем правомірно нараховується пеня з 06.04.2007 року по 15.07.2007 року. Рахунок на оплату заборгованості за квітень                 2007 року, позивач направив відповідачу 16.07.2007 року, про що свідчить відбиток поштового штемпелю на супровідному листі, отже пеня за квітень 2007 року стягненню не підлягає, у зв’язку з необґрунтованістю.

Господарським судом було вірно перераховано пеню, з урахуванням зазначеного періоду, за подвійною обліковою ставкою НБУ, тому її розмір становить 1 246 грн. 46 коп..

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний уплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням моменту виникнення права у позивача на вимогу боргу, стягнення інфляційних в розмірі 804 грн. 06 коп. та 3% річних в сумі 219 грн. 96 грн. правомірно задоволено судом першої інстанції.

Доводи скаржника відносно порушення судом принципів рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, порядку повідомлення сторін про час і місце засідання суду, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 38), тобто відповідач отримував пошту за адресою, вказаною в позовній заяві і знав про час та місце розгляду справи, однак своїм правом не скористувався.

Крім того, в апеляційній скарзі та під час судового засідання відповідач не довів саме яка норма матеріального права порушена при винесенні оскаржуване рішення.

Стосовно порушення місцевим судом норм процесуального права, апеляційна інстанція зазначає наступне. Статтею 104 ГПК України передбачено, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

При перевірці рішення апеляційним судом не було встановлено порушення або неправильного застосування норм як матеріального так і процесуального права. Тому судова колегія приходить до висновку, що оскаржене рішення господарського суду Донецької області                  від 27.08.2007 року є законним, обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті держмита відносяться на відповідача.

Керуючись  ст. ст. 43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 27.08.2007 року по справі №24/123 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий          О.А.  Скакун

Судді:          Т.М.  Колядко

С.В.  Мирошниченко

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС