ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2007 р.
№ 32/73

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
державного підприємства "Донецька залізниця" (далі Залізниця)

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду

від
25.09.07

у справі
№ 32/73

господарського суду
Донецької області

за позовом
закритого акціонерного товариства "Донецьксталь" –металургійний завод" (далі Товариство)

до
Залізниці

про
стягнення 12 461,01 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Животов О.А. (за дов. № 17/17-488юр. від 26.09.07);

- відповідача:
Шахова А.О. (за дов. № Н-01/1573 від 16.05.07).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.12.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 18.06.07 господарського суду Донецької області (суддя Сковородіна О.М.) позовні вимоги Товариства задоволено.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто грошові кошти в сумі

12 461,01 грн., витрати по оплаті державного мита в сумі 124,61 грн. та

118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна сума коштів є безпідставно набутою Залізницею майновою вигодою, а тому вимоги Товариства підлягають задоволенню.

Постановою від 25.09.07 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Шевкова Т.А., судді –Діброва Г.І., Стойка О.В.) апеляційну скаргу Залізниці залишено без задоволення.

З мотивувальної частини рішення від 18.06.07 господарського суду Донецької області виключено абзаци 4, 5, 6, 7 сторінки 3 тексту рішення та посилання господарського суду на ст. 1212 Цивільного кодексу України, як на правову підставу задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення від 18.06.07 господарського суду Донецької області залишено без змін.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що вартість послуг за користування вагонами власності іноземних залізниць, за змістом норм Закону України "Про податок на додану вартість" не входить до бази оподаткування податком на додану вартість.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 18.06.07 господарського суду Донецької області та постанову від 25.09.07 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариству відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 1, 3, 7 Закону України "Про податок на додану вартість", ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України, п.п. 1, 14 Правил користування вагонами і контейнерами, п. 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів та ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що у відповідності до п.п. 7.5.1

п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" у Товариства виникло право на податковий кредит, яким воно має можливість скористатись в установленому законом порядку.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, взаємовідносини між Залізницею та Товариством врегульовані договором № 192 від 17.06.04 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані Залізницею послуги (далі Договір), п. 1.1 якого визначено, що предметом даного Договору є надання Залізницею вантажовласнику (Товариству) послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів та проведення розрахунків за ці послуги.

Судовими інстанціями встановлено, що відповідно до п. 2.3 Договору Залізниця зобов'язалась здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з вантажовласником за перевезення вантажів і надані додаткові послуги згідно з діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станції Донецьк, Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці. Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Залізниця відкрила для вантажовласника особовий рахунок з присвоєнням коду.

Також, встановлено, що за змістом п. 2.4 Договору вантажовласник зобов'язувався здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообігу на під'їзній колії на рахунок залізниці ТехПД Ясинувата. Одержані кошти Залізниця зараховує на особовий рахунок вантажовласника.

Судовими інстанціями встановлено, що порядок проведення розрахунків за надані послуги встановлено р. 3 Договору, зокрема, п. 3.1 визначено, що розмір плати за користування вагонами і контейнерами, наданими на під'їзні колії, вантажовласник сплачує згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами. Відповідно до п. 3.2. Договору та п. 2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.00 за № 364/5085, Залізниця списує відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, штрафи) на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами, контейнерами.

Разом з тим, місцевим та апеляційним судами встановлено, що у листопаді 2006 року Залізницею були подані Товариству вагони власності Російської Федерації для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт. При цьому, встановлено, що облік часу перебування вказаних вагонів на під'їзній колії проводився станцією Донецьк Залізниці за відомостями плати за користування вагонами №№ 01111576, 02111583, 03111587, 04111594, 05111599, , 07111613, 08111618, 09111623, 10111644, 11111634, 12111639, 14111651, 15111662, 16111665, 17111672, 18111679, 19111686, 21111692, 2211168, 23111704, 24111713, 25111716, 28111730, 29111736, 30111741.

При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанції втсановлено, що вказані відомості плати за користування вагонами були підписані Товариством із зауваженнями, а саме: запереченнями проти нарахування податку на додану вартість у розмірі 20% на плату за користування іновагонами.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що у листопаді 2006 року Залізниця за ТехПД-1 Переліками №№ 283, 219, 228, 189, 238, 173, 212, 285, 184, 221, 210, 193, 178, 215, 188, 149 списала з особового рахунку Товариства 62 305,03 грн. плати за користування вагонами та 12 461,01 грн. податку на додану вартість, нарахованого на дану суму. При цьому, в оскаржених судових рішеннях зазначено про те, що факт списання даних сум сторонами не заперечується.

Вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили, що Залізницею у відповідності з чинним законодавством здійснено облік користування спірними іновагонами, який відображено у відомостях плати за користування вагонами форми ГУ-46.

Водночас, судовими інстанціями враховано, що Товариство згодне сплатити нараховану плату за користування іновагонами за визначений у відомостях плати за користування вагонами час та вказану в них суму, крім суми 12 461,01 грн., яка є податком на додану вартість, нарахованим на суму плати за користування іновагонами.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що ст. 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із ст.ст. 306, 307 Господарського кодексу України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Пункт 17 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), встановлює, що перевезення вантажів залізничним транспортом організовується на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами. Умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

Правила розрахунків за перевезення вантажів (розділ 11 Правил перевезень) визначає, що безготівкові розрахунки за перевезення здійснюються на підставі договору, зразок якого наведено в додатку.

Отримані передоплатою від платника гроші технологічний центр з оброблення перевізних документів (ТехПД) заносить на особовий рахунок платника і списує їх з рахунку в міру надходження розрахункових документів за здійснені перевезення і надані послуги. Списування грошей з рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами і контейнерами.

У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, який списує з особового рахунку платника.

Після закінчення звітного місяця ТехПД видає платнику виписку з особового рахунку і податкову накладну.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями та вбачається з правового аналізу матеріалів справи, суть спору між сторонами полягає в тому, що Залізниця на суми, зазначені у відомостях плати за користування вагонами, додатково та без погодження з Товариством нарахувала та утримала податок на додану вартість.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що окремого погодження на оплату податку на додану вартість (окрім узгодження вартості наданих Залізницею послуг) ані законодавство України, ані укладений між сторонами Договір не передбачають.

Правила користування вагонами і контейнерами, затверджені наказом Мінтрансу від 25.02.99 № 113 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 15.03.99 за № 165/3458, визначають порядок і умови користування вагонами і контейнерами: парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також власних (за час затримки на коліях залізниць загального користування).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" у Залізниці виникли податкові зобов'язання, а у Товариства відповідно до п.п. 7.5.1 п. 7.5. ст. 7 вказаного Закону виникло право на податковий кредит. Отже, податкові накладні дають право Товариству на формування відповідно до Закону податкового кредиту.

Зазначені податкові накладні прийняті Товариством та Залізницею до податкового обліку і відповідно до ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" узгоджені з дня подання платником податку податкової декларації. Таким чином, Товариство не позбавлено права отримати відшкодування спірної суми податку за рахунок Державного бюджету України.

Оскільки спірна сума є податком на додану вартість, утриманим Залізницею, як платником податку з Товариства, яку було відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" перераховано до Державного бюджету України, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що сума податку не може вважатися отриманою Залізницею без достатньої правової підстави та збереженою у себе за рахунок Товариства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця"

№ 101/1717 від 11.10.07 задовольнити частково.

Рішення від 18.06.07 господарського суду Донецької області та постанову від 25.09.07 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 32/73 господарського суду Донецької області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська