ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

24 вересня 2007 р.                                                             Справа  № 18/167

За позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,  м. Ужгород

до ДП „Клінічний санаторій „Карпати”, с. Карпати Мукачівський район

про стягнення 10 111 грн.,

Суддя господарського суду –В.Кривка

При секретарі  Л.Драгунській

представники:

позивача  –  Шибаєв А.М. - представник, довіреність від 10.01.2007.

відповідача – Кошеля В., представник за довіреністю;

СУТЬ СПОРУ:  Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород заявлено позов до ДП „Клінічний санаторій „Карпати”, с. Карпати Мукачівський район про стягнення 10 111 грн.

У судовому засіданні 19.09.2007 оголошувалась перерва до 24.09.2007 року.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задоволити позов в повному обсязі та стягнути 9 795 грн. адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбаченого статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон) та 316 грн. пені за порушення строків їх сплати. Відповідно до  вимог  статті 19 Закону відповідач повинен  був працевлаштувати трьох інвалідів, однак, не працевлаштував, що видно із поданого ним до відділення звіту (форма 10 ПІ річна  „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів” за 2006 рік), тому повинен був самостійно в строк до 15.04.2007 року розрахувати та сплатити позивачу адміністративно-господарські санкції.

Відповідач у запереченні на позовну заяву позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що відповідно до Закону  на підприємство  покладено  обов’язок  лише створити  робоче місце для працевлаштування інвалідів, а забезпечення кадрів - це завдання органів працевлаштування інвалідів: районних центрів зайнятості, органів місцевого самоврядування, громадських організацій інвалідів.  Підприємство яке виконало обов’язки щодо створення робочих місць  для працевлаштування інвалідів та повідомило про це Центр зайнятості (звіт форми  №3-ПН), але інваліди  до нього направлені не були, більше того   на його думку, штрафні санкції не повинні сплачувати.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, які мають значення для справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача,

Суд встановив:

Частиною першою ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 –ХІІ  від 21.03.1991 з подальшими змінами та доповненнями (далі Закон), для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць  для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Пунктом 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету  Міністрів України від  03.05.1995 № 314 „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі Положення) встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 01 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості, про середню річну заробітну плату на підприємстві, середню облікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів;  інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Відповідно до поданого ДП „Клінічний санаторій „Карпати” звіту форми №10—ПІ кількість інвалідів, які повинні працювати на підприємстві становить 12 осіб, в той же час, згідно вищевказаного звіту на підприємстві протягом 2006 року працювало 11 інвалідів  (а.с. 4). Керуючись вимогами ст. ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (надалі –Закон), якими встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної кількості працюючих та обов`язок сплати штрафних санкцій за меншу кількість працюючих інвалідів, Відповідач, на думку позивача, зобов’язаний сплати     9 795 грн.  адміністративно –господарських санкцій за 1 нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда та 316 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Згідно з п.3 Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інваліда відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. А пунктом 2 Положення передбачено, що робочим місцем інваліда може бути звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування.

Відповідно до пунктів  5, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів визначено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту про вільні робочі місця та вакантні посади , на яких може використовуватись праця інваліда.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач у 2006 році подавав Мукачівському районному  центру зайнятості - звіти форми № 3-ПН  про наявність вільних робочих місць та потребу працівників за 2006 рік.

Крім цього, в матеріалах справи наявний лист № 481 від 23.05.2006, яким відповідач інформував позивача про створення ним робочих місць для працевлаштування інвалідів та перелік інвалідів, що ним працевлаштовано у 2006 році (докази в матеріалах справи). Також відповідачем подавались спеціальні оголошення в місцеву пресу про створення та наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що суду надано відповідні докази.

Статтею 18 Закону визначено, що забезпечення  прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу,  в тому числі з умовою про виконання  роботи вдома, здійснюється шляхом  їх  безпосереднього  звернення  до підприємств,  установ,  організацій   чи   до   державної   служби зайнятості. Коментована стаття дає підстави вважати, що законодавцем визначено диспозитивний характер забезпечення здійснення права інваліда на працевлаштування.

Відповідно до вищезазначеного, обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів, інформування про кількість створених робочих місць органів працевлаштування інвалідів і забезпечення їх працевлаштування (після звернення таких осіб, чи направлення для працевлаштування уповноваженими органами) не супроводжується його обов’язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Більше того, обов’язок сприяння у працевлаштування інвалідів, централізоване інформування, забезпечення цього процесу, реагування на порушення у цій сфері (відмови у працевлаштуванні та ін.) здійснюється та забезпечується відповідними органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів, тощо.

Отже, на підприємство  не покладається обов’язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов’язок створювати робочі місця для працевлаштування  інвалідів та інформувати про кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Позивач не подав докази про те, що у 2006 році на підприємство направлялись для працевлаштування інваліди, або ж вони самі звертались до відповідача, а той відмовив їм у працевлаштуванні.

З огляду на викладені обставини, суд не вбачає вини відповідача у тому, що на його підприємстві не працевлаштовано інвалідів згідно нормативу.

Відповідно до вимог ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських  відносин  є  вчинене  ним  правопорушення  у  сфері господарювання. При цьому учасник  господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання  чи  порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх   залежних   від   нього заходів для недопущення господарського  правопорушення.

Згідно статті 71 Кодексу  адміністративного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всебічно дослідивши всі обставини справи суд прийшов до висновку, що  відповідач, поданими доказами, спростував  твердження позивача, що він у 2006 році не створив робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого  Законом нормативу, а позивач не довів те, що відповідач не створив робоче місце для інваліда, інваліди направлялись для працевлаштування на це підприємство і ним не працевлаштовані.

Оскільки судом встановлено відсутність у діях відповідача складу господарського правопорушення, то безпідставним  є нарахування позивачем, відповідно до ст. 20 Закону, пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Керуючись ст.ст. 17, 18,  21, 69, 71, 86, 94, 98, 158, 162, 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позову  відмовити  повністю.

2. Повний текст постанови виготовлений і підписаний 25.09.2007 р.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України

Суддя                                                                                                 В.Кривка