ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"06" листопада 2007 р.
Справа №  4/364

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря  Волоткевича  А.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну  справу № 4/364

за позовом: Кіровоградського  обласного відділення Фонду соціального захисту  інвалідів, м.Кіровоград

до відповідача: Світловодського міського комунального підприємства  “Зелене  господарство”, м.Світловодськ  Кіровоградської  області

про стягнення   9072 грн. 27 коп.

Представники сторін:

від позивача - Поліщук О.М., довіреність № 04-04/20  від 11.01.07;

від відповідача - Келеберда В.В., довіреність № 111  від 22.10.07.

Час  прийняття постанови: 06.11.2007 року о 14:00 год.

Дослідивши матеріали справи,  факти та відповідні  їм  правовідносини  між сторонами спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач  обґрунтовує свої вимоги  наступним.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів  в Україні" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року « Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив  в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Позивач наполягає на тому, що згідно зі звіту „Про зайнятість та  працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення  Фонду, на підприємстві відповідача повинен працювати 1 інвалід, але не було працевлаштовано жодного.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 1 робоче місце для працевлаштування  інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 8666 грн. 67 коп.,  сума штрафних санкцій складає :  8666 грн. 67 коп.

У наданому господарському суду відзиві відповідач позовні вимоги   заперечив посилаючись на наступне.

Відповідно до наказу №60 від 27.10.2006 року на підприємство був  прийнятий працівник Огир В.Ф., який має другу групу інвалідності, тому  відповідач вважає, що ним повністю виконано вимоги закону про працевлаштування  інвалідів.

Доповненням до відзиву на позовну заяву №118 від 05.11.2007 року  відповідач, посилаючись на  ч. 3 ст.20  Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, сплату адміністративно-господарських санкції і пені підприємства, організації, у тому числі підприємства, організації громадських  організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять  відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків, зборів (обов'язкових  платежів).

Представник  позивача  спростовує  пояснення   відповідача про виконання ним вимог закону про працевлаштування інвалідів посиланням на  Інструкцію щодо заповнення форми №10-ПІ поштова - річна “Звіт про зайнятість та  працевлаштування інвалідів”, затвердженої наказом №338 від 29.12.2004 року,  виходячи з вимог якої в 2006 році на підприємстві відповідача працювало лише  0,16 особи, що мала статус  інваліда.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши нормативні   документи, які регулюють спірні правовідносини, доводи позивача та відповідача  щодо обґрунтування своєї позиції суд вважає, що позовні вимоги підлягають  задоволенню повністю виходячи з наступного.

Як  обґрунтовано  посилається  позивач  в заявленому  позові,  статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів"  із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року « Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив  в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні" сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Таким чином відповідач повинен був перерахувати штрафні санкції за 2006  рік у розмірі 8666 грн. 67 коп. самостійно до  15.04.2007 року  згідно до звіту про зайнятість та  працевлаштування інвалідів  за 2006 рік.

10.01.2007 року відповідач направив  позивачу  звіт, в  якому не зазначив  будь-яку кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях створених відповідно до вимог ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, але визнав, що на підприємстві не  працює жоден працівник, якому відповідно до законодавства встановлена  інвалідність і самостійно не обрахував суму адміністративно-господарських санкцій. (а.с.6).

Фактично вказаний звіт судом розцінюється як узгоджене відповідачем  зобов'язання перед позивачем про необхідність оплати штрафних санкцій за нестворене 1 робоче місце в 2006 році виходячи з середньооблікової кількості  штатних працівників 18 осіб.

Будь-яких доказів про вжиття заходів для створення робочих місць  інвалідам  та їх працевлаштування  відповідач  суду не  надав.

Позивачем  правильно проведено розрахунок заборгованості відповідача за нестворене робоче місце для працевлаштування інвалідів в 2006 році  на суму  8666 грн. 67 коп.

Крім того, відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України №223 від  15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків  річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви.

Таким,чином до стягнення підлягає пеня в розмірі 405 грн. 60 коп. (8666,67 Х8%Х120:100 :365 Х156= 405,60)  за період з 16.04. по 18.09.2007 року включно.

За таких обставин відповідач повинен сплатити 9072 грн. 27 коп. на користь  позивача, з яких  8666 грн. 67 коп.  заборгованості з відрахувань цільових коштів на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та пеню за несвоєчасну сплату штрафних санкцій  в розмірі  405 грн. 60 коп.

Висновок про правомірність вимог позивача суд також робить на підставі системного аналізу отриманих доказів по справі.

Так судом встановлено, що відповідно до середньо облікової чисельності штатних працівників (18 осіб) відповідач у 2006 році мав створити 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів, а фактично не створив жодного. За повідомленням  Світловодського міськрайонного центру зайнятості №02-3156 від 08.10.2007 року   відповідач  звіти з вакансіями для  працевлаштування інвалідів до центру зайнятості  подавав лише станом на 27.10.2006 року та на вакантну посаду було направлено для  працевлаштування  інваліда Вишня  Г.І. Згідно до відповіді відповідача наказом №42 від 05.10.2006 року  Вишня Г.І прийнятий на роботу з 05.10.2006 року на посаду енергетика.

Крім того, відповідач просить центр зайнятості не направляти на вказану  вакансію інші кандидатури.

За приписом ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є  вчинене  ним  правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського  зобов'язання чи  порушення  правил  здійснення  господарської  діяльності, якщо не  доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення  господарського  правопорушення.

Враховуючи,  що  відповідачем  не  надано  доказів  вжиття  ним  будь-яких  заходів для недопущення правопорушення та не спростовано надані позивачем   докази про наявність правопорушення, господарський  суд дійшов до висновку, що  позовні вимоги підлягають до повного  задоволення.

Виходячи з припису пункту першого Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (далі Положення) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 року № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.02 року № 19, робоче місце інваліда – це окреме робоче місце, або ділянка виробничої площі на підприємстві, в установі та організації, не залежно від форм власності та господарювання, де створенні необхідні умови для праці інваліда.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3). Підприємства повинні розробляти заходи щодо створення робочих місць для інвалідів і включати їх до колективного договору (п.5). Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон зобов'язує відповідача відповідно до встановленого нормативу, створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі і інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення, та відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Відповідач не створив робочі місця для інвалідів і повинен нести відповідальність за ст. 20 Закону.

За ст. 19 Закону керівники підприємств, установ і організацій, не залежно від форм власності і господарювання у разі не забезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку. А в разі коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом.

Відповідач вимоги Закону не виконав, хоча в спірний період  працевлаштував лише на 2 місяці  на робоче місце інваліда. При  здачі  звіту  форми №10-ПІ відповідач не надав позивачу  інформацію про  працевлаштування інваліда, не подав  доказів про  прийняття  Огіра  В.Ф.  згідно до  наказу №60 від 27.10.2006 року, саме на  робоче місце, створене для працевлаштування  інваліда.

Крім того, при вирішенні спору господарським судом враховується, що  обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Однак, господарським судом достовірно встановлено, що починаючи з 01.01.2006 року по 27.10.2007 року відповідачем не створено робоче місце для працевлаштування інваліда та не було фактично введено це робоче місце шляхом  працевлаштування інваліда, не подано відповідачем доказів  про внесення  змін  до штатного розкладу  підприємства, не було створено (пристосовано) робоче місце робітника для осіб з обмеженими фізичними  можливостями.  Крім того, про створення робочих місць для працевлаштування інваліда відповідачем не було    повідомлено управління праці та соціального захисту населення Світловодської районної державної адміністрації, Світловодський  міськрайонний центр зайнятості,   Світловодську громадську організацію інвалідів та Кіровоградське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів. Крім того, направлений для  працевлаштування Вишня Г.І. не  був працевлаштований.

Господарським судом також враховується, що відповідачем не виконувались вимоги наказу Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 р., яким затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", що повинен подаватись підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

Направлення такого звіту лише в жовтні 2006 року не може засвідчувати про намір провести працевлаштування інваліда на вакантну посаду починаючи з 01.01.2006 року.

З наведеного слід зробити висновок, що на підприємство хоч і не покладається обов'язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов'язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Господарський суд не приймає до уваги та розцінює як необґрунтоване  посилання  відповідача  на  відсутність прибутку  як на підставу  для звільнення від сплати штрафних санкцій, оскільки  ч.ч. 3 та 4  ст. 20 Закону № 875 встановлено, що  сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів); у разі відсутності коштів штрафних санкцій можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Закон № 875 не ставить обов'язок щодо сплати штрафних санкцій в  залежність від наявності чи відсутності прибутку.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.06.2005 зі справи № 6/324 та від 21.06.2005 зі справи № 1/255.

За таких обставин посилання відповідача на відсутність у нього прибутку не  може бути підставою для відмови в позові.

Крім того, господарським судом не приймаються до уваги заперечення  відповідача про відсутність допущеного ним порушення вимог закону про   працевлаштування інвалідів в 2006 році, оскільки вказані заперечення повністю спростовуються в результаті детального аналізу наступних нормативних   документів.

При складанні  звіту форми №10-ПІ “Про зайнятість та працевлаштування  інвалідів за 2006 рік” в рядку  02 “середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, осіб”  відповідач проставив прочерк, тобто визнав відсутність на підприємстві  працівників, які мають статус інваліда незважаючи на те, що фактично на  час  здачі звіту за твердженням відповідача вже був працевлаштований  на посаду  енергетика Огір В.Ф.

Визнання відповідачем правопорушення, пов'язаного з нестворенням  робочих місць для інвалідів  в 2006 році  повністю  узгоджується з вимогами.

Інструкції щодо заповнення форми № 10 - ПІ поштова - річна „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів" яка затверджена Наказом Міністерства  праці України № 338 від 29.12.2004 р. (далі Інструкція):

- згідно   п.   3.1.   Інструкції   у   рядку   01   відображається середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік, у відповідача     середньооблікова  чисельність штатних працівників становила 18  осіб.

- згідно   п.   3.2.   Інструкції   у   рядку   02   відображається середньооблікова   кількість  штатних  працівників за  рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, ( згідно до звіту у  відповідача   зазначено,   що   на   підприємстві інваліди не працювали).

Висновок  про відсутність підстав для включення до рядка 02 одного працівника (Огіра В.Ф.) зроблено на підставі  вимог  „Інструкції  зі статистики    кількості працівників", яка затверджена  Наказом Державного комітету статистики України 28.09.2005 р. № 286 та  зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 30.11.2005 р. № 1442/11722 за приписом розділу 3 п. 3.2. п.п. 3.2.5. якої     середньооблікова чисельність штатних працівників за період з початку року (у тому  числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумування середньооблікової кількості штатних працівників за всі  місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення  одержаної суми на кількість  місяців у цьому періоді, тобто на 2,3,4... 12.

(О інвалідів у січні + 0 інв. у лютому + ...+ 1 інвалід у листопаді + 1  інвалід у грудні) : 12 місяців = 0,16 інвалідів працювали на  підприємстві в 2006р. Отриманий результат  заокруглюється до цілого числа, тобто до  нуля.

Крім того, згідно п. 3.3. Інструкції у рядку 03 відображається кількість   інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих  місцях, створених підприємством, відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, установленого статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні". Показник рядка 03 визначається для підприємств, на яких працює  від 25 осіб, шляхом множення показника рядка 01 на 4 %, а для підприємств, на яких працює від 8 до 25 осіб, дорівнює 1 особі.

Відповідно до нормативу у відповідача повинен працювати 1 інвалід (18x4% = 0,72 тобто 1).

У рядку 04 відображається сума фактичних нарахувань за звітний рік за заробітною платою штатних працівників, врахованих у рядку 01. У відповідача фонд оплати праці  штатних працівників становить  156,0 тис. грн.

У рядку 05 відображається середньорічна заробітна плата штатного працівника, яка розраховується за формулою рядок 05=    рядок 04 х 1000 : рядок 01

У звіті  відповідача  розрахунок зроблений не вірно, середньорічна заробітна плата відповідно до наданих відповідачем відомостей буде не 8,7 грн., а становитиме 8 666,67 = 156,0 х 1000 : 18.

У рядку 06 відображається сума коштів штрафних санкцій, яку повинно сплатити  підприємство  в  разі  невиконання  або часткового виконання нормативу.

У разі, якщо показник рядка 02 менше показника рядка 03, то Рядок 06 = (рядок 03 - рядок 02) х рядок 05. На підприємстві середньооблікова чисельність штатних працівників в 2006 році становила 18 осіб.

Відповідно до ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих  інвалідів менша     ніж   встановлено  нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і незайняте інвалідом.

Таким чином сума адміністративно - господарських санкцій  становить: 8 666,67 = (1 - 0) х 8 666,67.

У звіті відповідача розрахунок штрафних санкцій  відсутній, але відповідно до чинного законодавства відповідач є боржником і має сплатити суму адміністративно - господарських санкцій в розмірі 8 666,67 грн., за невиконання вимог Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених чинним законодавством України на нього завдань здійснює контроль за виконанням   суб'єктами господарювання чотирьохвідсоткового нормативу робочих місць,   призначених  для  працевлаштування  інвалідів,  в тому числі шляхом стягнення  в  судовому порядку адміністративно-господарських санкцій за невиконання ними  такого  нормативу в розмірі середньорічної заробітної плати працівника за  кожне незайняте робоче місце  інвалідам  згідно  ст.  ст.  19,  20  Закону  України  "Про  основи  соціальної  захищеності інвалідів в  Україні".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 160, 162, 163, 167, 186, п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний  позов  задовольнити  повністю.

Стягнути з Світловодського міського комунального підприємства “Зелене  господарство” (27500, Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Підгірна, 1, р/р 260053321 ВАТ "Райффайзенбанк Аваль", МФО 323538, ідентифікаційний код 31591228) на користь Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (25009, м.Кіровоград, вул. 50 років Жовтня, 7А, р/р 0012 УДК в м. Світловодськ Банк: Головне Управління Держказначейства в Кіровоградській області, МФО 823016, ідентифікаційний код 23231432) адміністративно-господарські санкції в розмірі 9072 грн. 27 коп. за невиконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів в 2006 році, в тому числі   8666 грн.67 коп. штрафні санкції та пеню в розмірі 405 грн. 60 коп.

Після набрання постановою законної сили за заявою стягувача видати виконавчий лист.

Сторони мають право оскаржити  в апеляційному порядку постанову в   порядку і строки  відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства  України. Про апеляційне оскарження  рішення суду першої інстанції спочатку   подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної  інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та  апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через   суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної  скарги одночасно надсилається особою,  яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається  протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному  обсязі відповідно до статті 160 цього Кодекс - з дня  складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути  подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,   якщо скарга  подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи  апеляційна скарга, подані після закінчення  строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд   апеляційної інстанції  за  заявою   особи,  яка  їх  подала,  не знайде підстав для  поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу   адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції набирає  законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду  першої інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо  його  не  скасовано,  набирає  законної сили після закінчення апеляційного розгляду   справи.

Якщо  строк   апеляційного  оскарження  буде  поновлено,  то  вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова  виготовлена в повному обсязі   07 листопада   2007 року.

Суддя

Ю. І. Хилько