ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10.12.2007
Справа № 2-596/07

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Павловського
П.П.

суддів: Чус О.В. (доповідач), Швець
В.В.

секретар судового засідання Мацекос
І.М.

за
участю представників сторін:

від позивача:  ОСОБА_1. представник, довіреність
№1-1661  від 14.10.06;

від відповідача-2:  ОСОБА_2. представник, довіреність №203  від 07.03.07;

від відповідача-2:  ОСОБА_3. представник, довіреність №204  від 07.03.07;

від відповідача-2:  ОСОБА_4. представник, довіреність №202  від 07.03.07;

від
відповідача-1 та третіх осіб-1,2: представники не з"явилися, про час та
місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну  скаргу ОСОБА_5,
м.Дніпропетровськ на рішення Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від  05.04.2007
р.  у справі    №
2-596/2007

за позовом ОСОБА_5
(49127, м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1)

до відповідачів: 1 - ОСОБА_6(49127,
м.Дніпропетровськ, АДРЕСА_2);

2 - ОСОБА_7
(49127, м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_3).

треті особи: 1 -
Закрите акціонерне товариство комерційний банк "Кредит-Дніпро"
(49000, м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, 17/103);

2 - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (49098, м.
Дніпропетровськ,АДРЕСА_4)

про визнання договору купівлі-продажу
недійсним

В С Т А Н О В И В :

09 червня 2006 року ОСОБА_5 звернувся
до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7
за участю третіх осіб закритого акціонерного товариства комерційного банку
"Кредит-Дніпро", нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Рішенням Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 05.04.2007 року (суддя Петешенкова М.Ю.) в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням
Самарського районного суду м. Дніпропетровська, позивач звернувся до
Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить
рішення скасувати та прийняти нове, позов задовольнити.

Відповідач - 2 надав заперечення на
апеляційну скаргу, в яких зазначив, що рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та
процесуального права, на основу ретельного, повного та об`єктивного дослідження
фактичних відносин сторін та наявних у справі доказів, просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та
прийняте рішення господарського суду, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
09 червня 2006 року ОСОБА_5 звернувся до Самарського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 за участю третіх осіб закритого
акціонерного товариства комерційного банку "Кредит-Дніпро", нотаріуса
Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

При вирішенні справи суд першої
інстанції керувався наступними обставинами.
Позивач ОСОБА_5. та відповідач-1 ОСОБА_6. з 29.04.1975 року перебувають
у зареєстрованому шлюбі, відповідно до
копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу (т.1., а.с. -4).

У період перебування  у зареєстрованому шлюбу ОСОБА_6  були придбані 979 простих іменних акцій ВАТ
«Завод монтажних виробів»номінальною вартістю 22,32 грн. кожна.

12 грудня  2000 року між ОСОБА_6.  та ОСОБА_7. було укладено договір
купівлі-продажу цінних паперів, за яким остання придбала 979 акцій  Відкритого акціонерного товариства “Завод
монтажних виробів”. Загальна  вартість
угоди склала  979 грн. ( т.1, а.с.-7).

12 грудня 2000 року  на виконання вищезазначеного договору
купівлі-продажу акцій, ОСОБА_6. підписала
передавальне розпорядження, в якому звернулася  до реєстратора акцій  - ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро»з проханням
перереєструвати продані акції на нового власника. Справжність підпису продавця
на передавальному розпорядженні було засвідчено
приватним нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8. (т.1, а.с.- 8).

Відмовляючи у задоволенні  позову, суд першої інстанції  керувався тим, що договір
купівлі-продажу  від 12.12.2000 року був  укладений сторонами  на платній основі, свідомо та добровільно.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що відповідно до ст.
26 Закону України “Про власність”,  ст.12
Закону України “Про господарські товариства” -грошові та майнові внески засновників  і членів господарських товариств до
статутного фонду є власністю товариства і не можуть розглядатися як складова
частина  спільного  сумісного
майна подружжя.

Колегія суддів з такими висновками
місцевого  суду погодитися не може,
оскільки  вони не відповідають  фактичним обставинам справи та зроблені з
порушенням норм матеріального права.

Спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Цивільним кодексом України, Цивільним кодексом УРСР,
Кодексом про шлюб та сім'ю України, Сімейним кодексом України, Законом України
від 07.02.1991 р. № 697-ХІІ «Про власність», Положенням про порядок ведення
реєстрів власників іменних цінних паперів, затвердженим рішенням Державної
комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26.05.1998 р. № 60 «Про
впорядкування діяльності з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів»у
редакції, чинній на момент укладення спірного правочину.

Частина 1 ст. 22 Кодексу про шлюб
та сім'ю України передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу
України визначено, що  майно, набуте  подружжям за час шлюбу, належить  дружині та чоловікові на праві спільної  сумісної власності  незалежно.

За змістом частини 1 статті 112 ЦК
УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам
чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному
чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям,
або двом чи кільком громадянам.

Відповідно до ч. 1 ст. 355
Цивільного кодексу  України майно, що є у
власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної
власності (спільне майно).

Статтею  368 Цивільного кодексу  України суб'єктами права спільної сумісної
власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та
за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 63, 65 Сімейного
кодексу  України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між
ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку,  що спірні акції
придбані відповідачем-1 у період шлюбу  є
спільною сумісною власністю  подружжя
ОСОБА_6. та ОСОБА_5. Таким чином,
розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя,
повинно здійснюватися  за згодою  співвласника.

Рішенням Державної комісії з цінних
паперів та фондового ринку від 26 травня 1998 року N 60 було затверджено
Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів (надалі
- Положення). Пунктом 4.4.1. вищезазначеного Положення в редакції від
26.05.1998 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу акцій,
передбачено, що  цінні папери знаходяться
у спільній неподільній власності кількох осіб, то передавальне розпорядження
повинно бути підписано кожним співвласником. За умови відсутності таких
підписів особа, яка передає цінні папери, повинна представити письмову згоду
цих співвласників на розпорядження спільними цінними паперами одним із співвласників.

З матеріалів справи
вбачається,  що ОСОБА_6. здійснюючи  продаж спірних акцій, не отримала згоду
позивача, що в подальшому спричинило виникнення даного судового спору.

Крім того, під час укладення
договору відчуження цінних паперів нотаріус та уповноважений працівник
реєстроутримувача не переконалися  у
наявності письмової згоди  співвласника
ОСОБА_5.

Обговорюючи питання стосовно
пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає, що позивачем
строк  позовної давності не пропущено,
оскільки йому стало відомо про продаж
спірних акцій у грудні 2005 року.

За змістом  ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік мають
право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого,
що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить
за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 1 ст. 203, ч.1 ст.
215  Цивільного кодексу  України зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства,
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені, у тому числі ч. 1 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.. 33
Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона  повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як  на підставу своїх вимог і
заперечень.

У зв'язку з викладеним, колегія
суддів вважає, що приймаючи рішення Самарський районний суд м.Дніпропетровська
неправильно застосував  норми
матеріального  права, у зв'язку з чим рішення
від 05.04.2007 року у справі № 2-596/07 підлягає скасуванню з прийняттям у
справі  нового рішення про задоволення
позовних вимог  ОСОБА_5.

Таким чином, колегія суддів  вважає, що вимоги ОСОБА_5. щодо визнання
укладеного договору купівлі-продажу цінних паперів недійсним є обґрунтованими,
оскільки ним під час його укладення не була надана згода на відчуження
спільного майна.

Відповідно до вимог частини  1 ст. 216 Цивільного кодексу України
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з
його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент
відшкодування.

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне застосувати  реституцію, зобов'язавши  ОСОБА_7. повернути ОСОБА_6. 979  простих іменних акцій Відкритого акціонерного
товариства “Завод монтажних виробів”, та стягнути з  ОСОБА_6. на користь ОСОБА_7. 979 грн.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 101-105
ГПК України.

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5,
м.Дніпропетровськ -задовольнити.

Рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 05.04.2007 року
у справі № 2-596/07 -скасувати.

Визнати недійсним  договір купівлі-продажу цінних паперів  - 979 простих іменних акцій Відкритого
акціонерного товариства “Завод монтажних виробів” номінальною вартістю 22грн.
32 коп.,  укладений між  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 12.12.2000 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_7 вартість акцій в сумі 979 грн.
Зобов'язати ОСОБА_7 повернути ОСОБА_6 979 простих іменних акцій Відкритого
акціонерного товариства “Завод монтажних виробів”.

Видачу виконавчого документу
покласти на суд першої інстанції.

Постанова набирає законної
сили  з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий
П.П. Павловський

Суддя
О.В. Чус

Суддя
В.В. Швець