ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2007 р.
№ 17-30/28-06-1540

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Швець В.О.

за участю представників сторін
позивача

відповідача

прокуратури

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

не з'явився, повідомлений належним чином

Рахнянська С.В. дов. від03.01.07 №ю-1-5/07

Івченко О.А.- прокурор відділу Генеральної прокуратури України

Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва та права”

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду

від
28.08.2007 року

у справі
№ 17/30/28-06-1540

за позовом
Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України

до
Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство”
Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва та права”

про
за зустрічним позовом

до

третя особа

про
зобов’язання вчинити певні дії
Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва та права”
Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство”
Міністерства транспорту та зв’язку України
Регіональне відділення Фонду державного майна України  по Одеській області
про визнання права оренди та зобов’язання вчинити певні дії

Доповідач: Гоголь Т.Г.

Чорноморський транспортний прокурор звернувся до господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв'язку України із позовом до Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство” та Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва та права” про зобов’язання останнього повернути Державній судноплавній компанії “Чорноморське морське пароплавство”  нежитлові та допоміжні приміщення двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі, загальною площею 2131,9 м. кв., розташованої за адресою: вул. Варненська, 13 а, посилаючись на нікчемність договору позички №ОД-447 від 01.07.2004 року, на підставі якого було отримане спірне майно.

Господарський суд Одеської області рішенням від 12.05.2006 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.07.2006 року у задоволенні позовних вимог відмовив, пославшись на те, що договір позички № ОД-447 від 01.07.2004 року в установленому законом порядку не визнаний недійсним. Апеляційний господарський суд в постанові зазначив, що згідно пункту 2.2 укладеного між відповідачами договору позички від 01.07.2004 року № ОД-447 цей договір вступає в силу з дати підписання його сторонами та акта приймання-передачі майна, після погодження цього договору позички Міністерством транспорту України. Таке погодження вказаного договору Мінтрансом України з проставлянням печатки останнього і підписів його посадових осіб на ньому відсутнє, тому цей договір не набрав чинності, на що не звернув уваги  суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті.

За касаційним поданням Заступника прокурора Одеської області, Вищий господарський суд України переглянув рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів і постановою від 02.11.2006 року рішення господарського суду Одеської області від 12.05.2006 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.07.2006 року скасував, справу направив на новий розгляд до господарського суду Одеської області, з посиланням на те, що в порушення принципу всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі обставин справи в їх сукупності спір був розглянутий не в повному обсязі, господарські суди  попередніх інстанцій не надали обставинам справи належної оцінки. Вищий господарський суд України зазначив, що при розгляді спору повною мірою не з’ясовані обставини справи, зокрема, щодо обов’язкового дотримання встановленої законом вимоги нотаріального посвідчення договору позички нерухомого майна (будівель) та наслідків невиконання такої вимоги, а також не з’ясовані обставини щодо мети укладення спірного договору.

Не погоджуючись з позовними вимогами, Вищий заклад освіти “Одеський інститут підприємництва та права” звернувся до господарського суду Одеської області з зустрічною позовною заявою до Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство” та Міністерства транспорту та зв’язку України про визнання права оренди та зобов’язання вчинити певні дії.

Господарський суд  Одеської області ухвалою від 28.02.2007 року прийняв зустрічну позовну заяву до розгляду.

Рішенням від 05.06.2007 року (суддя Зуєва Л.Є.) господарський суд  Одеської області позов Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України залишив без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, з посиланням на те, що прокурор в своєму позові неправильно визначив Мінтранс України в якості позивача, оскільки укладення між підвідомчим міністерству підприємством –Державною судноплавною компанією “Чорноморське морське пароплавство” та Вищим закладом освіти “Одеський інститут підприємництва та права” договору позички, за яким Державна судноплавна компанія “Чорноморське морське пароплавство” отримує певні грошові кошти щомісяця, не може порушувати інтересів держави в особі Мінтрансу, яке здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами транспортної галузі державного майна. Зустрічний позов суд задовольнив повністю. Визнав за Вищим закладом освіти “Одеський інститут підприємництва та права” право оренди нежитлових приміщень: двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі площею 2 131,9 кв.м., розташованої за адресою: вул. Варненська, 13 а; зобов’язав Державну судноплавну компанію “Чорноморське морське пароплавство ” та Міністерство транспорту та зв’язку України вчинити всі необхідні та достатні дії в межах своєї компетенції щодо укладення з Вищим закладом освіти “Одеський інститут підприємництва та права” у формі встановленій чинним законодавством України договору оренди нежитлових приміщень.

За висновками суду, договір позички № ОД-447 від 01.07.2004 року укладений між Інститутом та Державною судноплавною компанією “Чорноморське морське пароплавство ” містить всі істотні умови передбачені законодавством для договору оренди. Отже, Інститут своєчасно сплачуючи плату за користування майном має передбачене законом право на оренду цього майна на строк і на умовах визначених у договорі позички, який в установленому законом порядку не розірвано та не визнано недійсним.

Одеський апеляційний господарський суд постановою від 28.08.2007 року (судді Бєляновський В.В., Мирошниченко М.А., Шевченко В.В.) рішення господарського суду Одеської області від 05.06.2007 року скасував,  справу за позовом Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України до Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство” та Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва і права” про визнання недійсним договору № ОД-447 від 01.07.2004 року та зобов’язання повернути нерухоме майно передав до господарського суду Одеської області для розгляду по суті. В цій частині суд зазначив, що Мінтранс України, в інтересах якого подано позов є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах; використання Інститутом державного нерухомого майна на умовах оспорюваного договору позички, укладеного для приховування договору найму, який не відповідає Закону України “Про оренду державного та комунального майна” може призвести до порушення інтересів держави у зв’язку з неефективним використанням об’єкта державної власності та спричинення майнової шкоди через ненадходження частини орендної плати до бюджету від використання державного нерухомого майна на умовах оренди.

У задоволенні зустрічного позову апеляційний господарський суд відмовив, з посилання на те, що Інститут статусу орендаря спірних нежитлових приміщень не набув, цими приміщеннями користується на підставі договору позички № ОД-447 від 01.07.2004 року, який як встановлено місцевим господарським судом в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним, а тому він не є тією особою, яка має суб’єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано  позов (володіти та користуватися спірним майном).

Вищий заклад освіти “Одеський інститут підприємництва та права” звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2007 року, залишивши без змін рішення господарського суду Одеської області від 05.06.2007 року, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, а саме статті 235 Цивільного кодексу України, статей 9, 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, статей 1, 2, 97 Господарського процесуального кодексу України. Від Чорноморської транспортної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу. Доводи, наведені у скарзі, прокурор заперечує і вважає постанову апеляційного господарського суду такою, що відповідає приписам матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет повноти встановлення обставин в постанові апеляційного господарського суду, правильності застосування норм матеріального та процесуального права, касаційна інстанція вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина друга статті 2 Господарського процесуального кодексу України). Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

В своїй позовній заяві, як встановив Одеський апеляційний господарський суд, Чорноморський транспортний прокурор, відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, належним чином обґрунтовував в чому саме полягають інтереси держави на захист яких був пред'явлений позов та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а відтак господарський суд Одеської області неправомірно залишив первісний позов без розгляду з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 81 вказаного Кодексу.

За таких обставин Одеський апеляційний господарський суд вірно застосував приписи статей 104, 106 Господарського процесуального кодексу України  скасувавши в цій частині судове рішення, а справу передав до суду першої інстанції для розгляду первісного позову  по суті.

При розгляді зустрічної позовної заяви Одеським апеляційним господарським судом встановлено наступне. 01 липня 2004 року між Державною судноплавною компанією “Чорноморське морське пароплавство” (Позичкодавець) та Вищим закладом  освіти “Одеський інститут підприємництва та права” (Користувач) був укладений договір позички № ОД-447, згідно з яким Позичкодавець надає, а Користувач приймає позичку у вигляді нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13а, що знаходяться на балансі Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство”, а всього 2131,9 кв. м. Термін дії договору згідно з пунктом 10.1 становить 10 років. У той же день сторони підписали акт прийому-передачі нежитлових приміщень. Звернувшись з зустрічним позовом, Одеський інститут підприємництва та права просив суд визнати за ним право оренди спірних приміщень та зобов'язати позивачів за первісним позовом вчинити всі необхідні дії щодо укладення в необхідній формі договору оренди на ці приміщення. Задовольнивши зустрічний позов та визнавши за Інститутом право оренди спірних нежитлових приміщень, господарський суд дійшов висновку, що позивач за цим позовом, своєчасно сплачуючи плату за користування майном, має право на оренду цього майна на строк і на умовах визначених у договорі позички, який містить всі істотні умови, передбачені  законодавством для договору оренди та який в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним. Проте, з таким висновком погодитися не можна. Відповідно до статті 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. В розумінні зазначеної норми, право оренди виникає лише на визначений термін, діє впродовж певного строку і тільки внаслідок укладення договору оренди з дотриманням вимог встановлених Законом. Згідно зі статтею 287 Господарського кодексу України та статтею 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендодавцями щодо державного майна є: Фонд державного майна України та його регіональні відділення щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Статтею 9 названого Закону врегульовано порядок укладання договору оренди. Зазначеною нормою встановлено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, передбаченому у статті 5 цього Закону. Як встановив Одеський апеляційний господарський суд, Інститут статусу орендаря спірних нежитлових приміщень не набув; спірними приміщеннями користується  на підставі договору позички № ОД-447 від 01.07.2004 року, який в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним; доказів, які б свідчили про те, що Інститут звертався до Фонду  державного майна України чи його регіонального відділення по Одеській області, або ж до Державної судноплавної компанії “Чорноморське морське пароплавство” з відповідною заявою, проектом договору оренди та  іншими необхідними документами щодо укладення договору оренди спірних нежитлових приміщень, в суд не надав. Окрім того, частиною 1 статті 118 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” передбачено, що у 2007 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах.  Отже, Одеський апеляційний господарський суд, переглядаючи спір у апеляційному порядку, дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову заявленого Вищим закладом освіти “Одеський інститут підприємництва та права” про визнання права оренди та зобов’язання вчинити певні дії та, що протилежний висновок місцевого господарського суду не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам законодавчих актів, які регулюють спірні відносини. З огляду на зазначене у касаційної інстанції відсутні підстави для  скасування законної та обґрунтованої постанови  Одеського апеляційного господарського суду та задоволення касаційної скарги Одеського інституту підприємництва та права.

Керуючись статтями 108, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.08.2007 року у справі № 17/30/28-06-1540 залишити без змін.

Касаційну скаргу Вищого закладу освіти “Одеський інститут підприємництва та права  залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Т. Добролюбова

Судді                                                                                           Т.Гоголь

В.Швець