ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2007 р.
№ 34/28-07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

відкритого акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського" (далі Товариство)

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від
27.08.07

у справі
№ 34/28-07

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі Комбінат)

до
Товариства

про
стягнення 206 130,00 грн.

та за зустрічним позовом

Товариства

до
Комбінату

про
стягнення 260 856,96 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- Комбінату:
Петрова Т.А. (за дов. № 04/08 від 08.08.07);

- Товариства:
не з'явились.

Ухвалою від 22.10.07 Вищого господарського суду України касаційна скарга Товариства № 30 від 24.09.07 була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 29.11.07.

У зв'язку з тим, що у період з 26.11.07 по 30.11.07 суддя Першиков Є.В. перебував у відпустці, ухвалою від 19.11.07 Вищого господарського суду України розгляд справи було відкладено на 06.12.07.

06.12.07 до початку судового засідання від Товариства надійшла телеграма в якій ставиться питання про розгляд справи без участі його представника.

Про вказані обставини представника Комбінату було повідомлено на початку судового засідання 06.12.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.12.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 27.04.07 господарського суду Дніпропетровської області (колегія суддів у складі: головуючий –Примак С.А., судді –Ліпинський О.В., Манько Г.В.) первісний позов задоволено повністю.

З Товариства на користь Комбінату стягнуто 206 130,00 грн. витрат по залізничним послугам, 2 061,30 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариству відмовлено повністю.

Постановою від 27.08.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Науменко І.М., судді –Білецька Л.М., Виноградник О.М.) рішення від 27.04.07 господарського суду Дніпропетровської області залишено без змін, а апеляційну скарг Товариства –без задоволення.

Вказані рішення попередніх судових інстанцій мотивовані тим, що матеріалами справи доведено неналежне виконання Товариством зобов'язань по договору щодо сплаті здійснених Комбінатом затрат по залізничним послугам, у зв'язку з чим виникла спірна заборгованість. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення судів обґрунтовані тим, що поставка товару була здійснена саме по договору від 17.07.05 № 1779-70-02/05 і Товариством товар отримано без заперечень по кількості.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 27.04.07 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 27.08.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні первісного позову Комбінату відмовити, а зустрічні позовні вимоги Товариства задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст. 181 Господарського кодексу України та ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник звертає увагу на те, що попередніми судовими інстанціями не було належним чином досліджено питання узгодження сторонами розбіжностей по договору за яким було здійснено поставку спірної продукції, а отже не встановлено моменту набрання чинності таким договором.

На день розгляду справи у судовому засіданні 06.12.07 письмовий відзив на касаційну скаргу від Комбінату не надійшов. У судовому засіданні 06.12.07 представник Комбінату щодо доводів, викладених у касаційній скарзі Товариства, заперечував, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скаргу підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи між Комбінатом та Товариством було укладено договір № 1779-70-02/05/25-1424-02 від 14.07.05 купівлі-продажу товару (далі Договір), за умовами якого Комбінат зобов'язався передати у власність Товариства товар згідно зі специфікацією до Договору, а Товариство –прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, передбачених цим Договором. При цьому, встановлено, що відповідно до п. 3.1 Договору поставка товару здійснюється на умовах ІНКОТЕРМС 2000.

Також, встановлено, що у п. 4.3 Договору сторони визначили, що витрати Комбінату (Постачальника) з транспортування товару до станції призначення Покупець (Товариство) сплачує додатково, відповідно до виставлених рахунків Комбінату (Постачальника).

На підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30.12.05 Комбінат уклав договір

№ 3419-70-04/05 (далі Договір від 30.12.05) з Корпорацією "Міжрегіональний Промисловий Союз" (далі Корпорація), предметом якого є надання послуг Комбінату пов'язаних з організацією перевезень вантажів на власному (орендованому) пересувному складі та проведення розрахунків за цим договором.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що у відповідності з п.п. 3.2, 3.3 Договору від 30.12.05 вартість наданих послуг з перевозки вантажів на власному (орендованому) рухомому складі визначається в розмірі тарифів, встановлених Міністерством транспорту України для перевезення вантажів на залізничному пересувному складі парка залізничних доріг України.

При вирішенні спору по суті місцевим та апеляційним судами встановлено, що у січні 2006 року Корпорація здійснила перевезення залізорудного концентрату зі станції Грековатая до станції призначення за адресою Товариства у м.Дніпродзержинськ.

Судовими інстанціями встановлено, що відповідно до платіжних доручень від 06.01.06 № 64, від 11.01.06 № 203, від 16.01.06 № 345 була здійснена передоплата за послуги по організації перевезень вантажів на власному (орендованому) пересувному складі.

У зв'язку з наведеними обставинами, попередні судові інстанції прийшли до висновку про те, що Комбінатом було виконані всі умови Договору, тобто поставлено товар у вказане місце –станція Грековатая.

Вирішуючи спір, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до квитанцій Корпорації від 11.01.06 № 45205672, від 01.01.06 № 45205595, від 06.01.06 № 45205633, від 04.01.06 № 45205617 при прийманні вантажу в суму передоплати було нараховано залізничний тариф на суму

171 775,00 грн. без урахування ПДВ, а разом з ПДВ тариф становить

206 130,00 грн. зі станції Грековатая до станції Дніпродзержинськ.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що Комбінатом на виконання умов п. 4.3 Договору було надіслано на адресу Товариства рахунок-фактуру від 17.05.06 № 2128 на загальну суму 206 130,00 грн., яка Товариством сплачена на була.

Під час вирішення справи судом першої інстанції Товариством було подано зустрічний позов по справі про стягнення з Комбінату 260 856,96 грн. витрат за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, нарахованих залізницею у зв'язку з відмовою Комбінату від прийняття незамовленого вантажу.

Щодо вирішення даного позову попередні судові інстанції врахували, що відповідно до п. 1 додаткової угоди № 7 до Договору термін дії Договору було продовжено до 31.03.06, а тому спірна поставка товару відбулася саме в межах дії даного Договору.

При цьому, судові інстанції врахували, що оскільки Товариством спірний товар було прийнято за накладними від 09.01.06 та 17.01.06 №№45205633, 45205672 без заперечень по кількості відповідно до умов Інструкції П-6, то зустрічні позовні вимоги Товариства є безпідставними.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а за змістом ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що

ст. 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України  бере до уваги, що ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналогічні положення містить ст. 180 Господарського кодексу України.

Загальний порядок укладання господарських договорів встановлений

ст. 181 Господарського кодексу України, за змістом якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

В разі недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що при вирішенні даного спору необхідно було встановити фактичну дату вступу Договору в силу з урахуванням наявних протоколів розбіжностей оскільки встановлення даної обставини є суттєвим для вирішення спору. Проте, судами першої та апеляційної інстанцій наведеного зроблено не було та обґрунтовано оскаржені рішення умовами Договору та додаткової угоди № 7 до даного Договору без врахування підписаних сторонами протоколів узгодження розбіжностей, не з'ясувавши обставин, пов'язаних з узгодженням сторонами цих розбіжностей, і не навівши цим обставинам правової оцінки.

Щодо розгляду зустрічних позовних вимог, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 47 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), у разі прибуття вантажу на адресу одержувача, поставка якого йому не передбачена планом (договором, контрактом, замовленням, нарядом на ін.), останній зобов'язаний прийняти такий вантаж від станції призначення на відповідальне зберігання. Одержувач може відмовитись від прийняття вантажу лише у разі, коли якість вантажу через псування або пошкодження змінилася настільки, що виключається можливість повного або часткового його використання.

Обов'язок одержувача прийняти вантаж, який прибув на його адресу, також закріплений ст. 310 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 48 Статуту встановлено, що у разі якщо залізниця не має можливості видати вантаж одержувачу, зазначеному у накладній, вона вчиняє з вантажем дії за вказівкою відправника, який зобов'язаний дати таку вказівку у тридобовий термін від дня вручення йому повідомлення.

Юридичний аналіз наведених положень свідчить, що при вирішенні даного питання необхідно було надати правову оцінку обставинам щодо невиконання Товариством вказаних норм, та спричинення на свій ризик збільшення строку зберігання вантажу, що, в свою чергу зумовило збільшення суми штрафу. При цьому слід було надати належну правову оцінку документальному доведенню Товариством необхідність затримання вантажу саме на такий строк.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на порушення судами норм процесуального права щодо правил оформлення судового рішення в порядку ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що у відповідності зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому необхідно мати на увазі, що у відповідності зі

ст. 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають правовій оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці

доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що всупереч наведеному, попередніми судовими інстанціями при вирішенні спору не було наведено та надано належної правової оцінки відхиленим доводам Товариства.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судами не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського" № 017/969 задовольнити частково.

Рішення від 27.04.07 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 27.08.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 34/28-07 господарського суду Дніпропетровської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська