ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

29.11.07                                                                                           Справа№ 5/172 А

12 год. 10 хв.
79014; м. Львів, вул. Личаківська, 128
Зал судових засідань № 403

Господарський суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за позовом :
Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Львівської області (м. Миколаїв)

до відповідача 1:
Приватного підприємства «Полімер-Захід»(с. Красів)

до відповідача 2:
Приватного підприємства «Альпрей»(м. Київ)

про :
визнання недійсним господарського зобов‘язання.

Головуючий :
Петрик І.Й.

Суддя :
Цікало А.І.

Суддя :
Артимович В.М.

При секретарі :
Печений С.М.

Представники сторін:

Від позивача:
Субота В.І. –представник

Від відповідача 1:
О.Бляхар - представник

Від відповідача 2:
не з‘явився

Присутнім в судовому засіданні, згідно ст. 130 КАС України, роз’яснено їхні процесуальні права та обов’язки, а також видано пам’ятки про їхні права та обов’язки.

Суть спору: На розгляд суду ДПІ у Миколаївському районі подано позов до Приватного підприємства «Полімер-Захід»(с. Красів) та Приватного підприємства «Альпрей»(м. Київ) про визнання недійсним господарського зобов‘язання.

Ухвалою суду від 30.07.2007 року відкрито провадження у справі і призначено розгляд справи на 16.08.07 року. В судовому засіданні 16.08.2007 р. оголошено перерву до 29.08.2007 р. У зв’язку з неявкою представників відповідачів, 29.08.2007 р. розгляд справи відкладувався на 06.09.2007 р. та 10.10.2007 р. У зв’язку з неявкою представників позивача та відповідача 2, 10.10.2007 р. розгляд справи відкладався на 29.11.2007 р.

Ухвалою голови суду від 14.09.2007 р., розгляд справи № 5/172 А призначено в колегіальному складі суду: судді Петрика І.Й. –головуючого; суддів Цікала А.І. та Мороз Н.В. У зв’язку із перебуванням у відпустці судді Мороз Н.В., ухвалою голови суду змінено склад колегії, а саме замінену суддю Мороз Н.В. на суддю Артимовича В.М.

Позивач вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 30.07.2007 р., про відкладення розгляду справи від 29.08.2007 р., від 06.09.2007 р., від 10.10.2007 р. в повному не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

16.08.2007 р. до суду за вх. № 17426, від представника позивача поступило клопотання про технічну фіксацію судового процесу.

Представник позивача позов підтримав повністю, просив суд задоволити позовні вимоги, з підстав наведених у заяві.

Відповідач 1 вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 30.07.2007 р., про відкладення розгляду справи від 29.08.2007 р., від 06.09.2007 р., від 10.10.2007 р. в повному обсязі не виконав, відзив на позов представив, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

16.08.2007 р. до суду за вх. № 17427, від відповідача 1 поступило клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

В судовому засіданні 16.08.2007 р. представник відповідача 1 представив суду укладений 01.10.2004 р. договір між ПП «Полімер-Захід»та ПП «Альпрея», корінці квитанцій до прибуткових касових ордерів та накладні.

Представник відповідача 1 позов перечив повністю, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 30.07.2007 р., про відкладення розгляду справи від 29.08.2007 р., від 06.09.2007 р., від 10.10.2007 р. не виконав, відзив на позов не представив, проти позовних вимог у встановленому чинним законодавством України порядку не заперечив, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Суду представлено достатню кількість доказів, що дає можливість, відповідно до ст. 128 КАС України, розглянути справу у відсутності представника відповідача 2 за наявними матеріалами.

Повний текст постанови виготовлено, підписано та оголошено 30.10.2007 р.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в судовому засіданні, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

ДПІ у Миколаївському районі проведена виїзна комплексна документальна перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства ПП «Полімер-Захід»за період з 20.09.2004 року (з часу реєстрації) по 30.06.2005 року, про що складений Акт - 049 від 21.09.05 року № 80-230/33086865.

При проведенні перевірки ПП «Полімер-Захід»встановлено, що підприємство мало взаємовідносини з ПП «Альпрей».

Приватне Підприємство «Полімер-Захід»придбало у Приватного підприємства «Альпрей»товар згідно податкових накладних :

№ 10/02 від 02.10.2004 р. на загальну суму 59177,34 грн., в т.ч. ПДВ –9862,89 грн.;

№ 10/05 від 05.11.2004 р. на загальну суму 57984,25,34 грн., в т.ч. ПДВ –9664,04 грн.;

№ 12/01 від 01.12.2004 р. на загальну суму 285649,36 грн., в т.ч. ПДВ –47608,23 грн.;

№ 01/03 від 03.01.2005 р. на загальну суму 176157,10 грн., в т.ч. ПДВ –29359,52 грн.;

№ 17/03 від 17.03.2005 р. на загальну суму 146591,25 грн., в т.ч. ПДВ –24431,87 грн.;

№ 01/04 від 01.04.2005 р. на загальну суму 60300,36 грн., в т.ч. ПДВ –10050,06 грн.;

№ 02/06 від 02.06.2005 р. на загальну суму 246923,94 грн., в т.ч. ПДВ –41153,99 грн.;

всього на загальну суму 1 032 783 (один мільйон тридцять дві тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 60 коп., в тому числі ПДВ –172 130 (сто сімдесят дві тисячі сто тридцять) грн. 60 коп.

ПП “Полімер-Захід” відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів ПП «Альпрей»проведено оплату на суму  792 000 (сімсот дев’яносто дві тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується в акті перевірки від 21.09.05 року № 80-230/33086865, а також долученими ДПІ у Миколаївському районі копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів.

Як вбачається із листа ДПІ у Святошинському районі м. Києва № 8167/7/15-13 від 26.09.2006 року Приватне підприємство «Альпрей» зареєстроване РДА у Святошинському районі м. Києва 03.04.2004 р. за № 11995, на обліку в ДПІ з 17.05.2004 р., свідоцтво платника ПДВ № 36376063 від 09.06.2004 р. Свідоцтво платника ПДВ ПП «Альпрея»анульовано актом № 5/48 від 21.10.2005 р.

Податковий орган вважає, що господарське зобов’язання між ПП “Полімер-Захід” та ПП «Альпрея»вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та підлягає визнанню недійсним із підстав визначених ст. 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) за наявності наміру в однієї сторони - Приватного підприємства «Альпрей», оскільки воно свідомо здійснювало господарську діяльність порушуючи норми чинного законодавства та отримало прибуток, який був прихований від оподаткування.

Відповідно до довідки Головного міжрегіонального управління статистики у м. Києві і реєстратора ПП «Альпрея»та ПП “Полімер-Захід” значаться в ЄДРПОУ.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов‘язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Ст.173 ГК України визначає поняття „господарського зобов'язання”: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, передбачених ст. 174 ГК України, є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є  недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 179 ГК України, передбачено, що майново-господарські  зобов'язання,  які   виникають   між суб'єктами  господарювання  або  між  суб'єктами  господарювання і негосподарюючими  суб'єктами  -  юридичними  особами  на  підставі господарських договорів,  є   господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Миколаївському районі просить визнати недійсним господарське зобов’язання між ПП “Полімер-Захід” та ПП «Альпрея»та застосувати  правові наслідки  передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, обґрунтовуючи це тим, що ПП «Альпрея»не подавало податкову звітність.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз‘яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо. Умисел юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її підписання.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає  вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або  укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу  державної  влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то у разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Санкції, передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України  застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Застосування цих санкцій можливе лише в разі  виконання правочину хоча б однією стороною.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов’язання вчинене відповідачами саме з метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Матеріали справи не вказують на те, що спірне господарське зобов’язання  містить зобов’язання сторін щодо сплати податків, а тому несплата податків відповідачем 2 у даному випадку не може тягнути за собою недійсності такого господарського зобов’язання.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Окрім того, пунктом 1.3 Оглядового листа Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними” № 01-8/481 від 20.04.2001 року передбачено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності –порушнику податкового законодавства –відповідачу 2 у справі, оскільки статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Окрім цього, ч.1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статтею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування накладних та податкових накладних мало місце за період з 02.10.2004 року по 02.06.2005 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

Податковим органом не доведено те, що спірне господарське зобов’язання вчинене саме з метою  завідомо  суперечною інтересам держави і суспільства.

Суд ухвалив відхилити клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідачів, оскільки позивач не представив суду докази в підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди прав, свободам та інтересам позивача, неможливості чи ускладнення захисту їх без вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення” суд прийшов до висновку, що позов ДПІ у Миколаївському районі є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в яких позивачем є суб’єкт владних повноважень, а відповідачем –фізична чи юридична особа, судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись ст. 67 Конституції України ст. 18 Закону  України “Про  державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, ст. 203, 215 Цивільного кодексу, ст. ст. 173, 179, 207, 208 ГК України, п.2-1, п.3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень та ст.ст. 69-71,86,87,98,158,160,162,163,167 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), суд  –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                                        Петрик І.Й.

Суддя

Цікало А.І.

Суддя

Артимович В.М.