ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2007 р.                                                           Справа № 13/429-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Бериславський хлібозавод"

до Державної  податкової  інспекції  у Бериславському районі

за участі представників:

позивача –Головатенка К.К.,

відповідача –Петренко Ю.О.,

про визнання нечинним повідомлення –рішення № /0 від 18 червня 2007 р.,

в с т а н о в и в:

За змістом позовної заяви позовні вимоги ґрунтуються на незаконності оскаржуваного рішення з підстав  формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за наявності достатніх для цього підстав, отримуючи від контрагентів податкові накладні з ПДВ та сплачуючи цей податок у вартості набутого товару. При цьому позивач зазначає про необґрунтованість тверджень відповідача про несплату такого податку до бюджету через наявність факту визнання недійсними установчих документів та свідоцтва  платника податку на додану вартість ТОВ „Миколаїв МТС” за рішенням Очаківського міськрайонного суду від 1 грудня 2006 р. На думку позивача він не може нести відповідальність за несплату податку на додану вартість через таку несплату його контрагентом.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на те, що податок на додану вартість є непрямим видом податку, оскільки сплачується кожним  покупцем у ціні придбання товару і сплата такого податку закінчується лише при остаточному споживанні оподатковуваної вартості товару. За змістом підпункту 7.4.1. пункту 7.4 статті 7 Закону „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із усіх сум податків сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. А за пунктом 7.2.4. пункту 7.2. статті 7 цього ж Закону право нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. В даному випадку, відповідач стверджує, що контрагент позивача –ТОВ „Миколаїв НТС” не має цивільної дієздатності з моменту визнання його статутних документів недійними.

Під час розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про зупинення розгляду справи до набрання чинності постанови господарського суду Херсонської області у справі № 8/357-АП-07 від 2 жовтня 2007 р. Це клопотання судом відхилено у зв’язку з відсутністю необхідності у зупиненні даної справи та не пов’язаності її з названою.

Крім викладеного з матеріалів справи вбачається, що працівниками Державної податкової інспекції у Бериславському районі 11 червня 2007 року проведена позапланова невиїзна документальна перевірка відкритого акціонерного товариства „Бериславський хлібозавод” з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 липня 2005 року по 31 січня 2006 року, про що складено акт № 22/231/05510970 від 11 червня 2007 року, за результатами якої встановлено порушення позивачем  підпунктів 7.2.3., 7.2.4., 7.2.6. пункту 7.2. статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, в результаті чого зменшено податковий кредит з податку на додану вартість на суму 50332,15 грн, в тому числі за серпень 2006 р. на суму 900,83 грн, за вересень 2006 р. на суму 1399,77 грн, за листопад 2006 р. –2833,33 грн, за грудень 2006 р. –18152,31 грн, за січень 2007 р. –27045,91 грн.

Зокрема, за актом перевірки податковим органом встановлено, що позивач до складу податкового кредиту згідно податкових накладних, виданих ТОВ  „Миколаїв МТС”, включено податок на додану вартість в розмірі 50332,15 грн, а саме: за накладною № 3 від 13.08.2005 р. –900,83 грн; № 90 від 21.09.2005 р. –1399,77 грн; № 200 від 18.11.2005 р. –2833,33 грн; № 231 від 06.12.2005 р. – 4372,62 грн; № 252 від 13.12.2005 р. –4130,47 грн; № 277 від 26.12.2005 р. –2301,82 грн; № 278 від 27.12.2005 р. –3679,57 грн,  № 282 від 30.12.2005 р. –3667,83 грн, № 6 від 11.01.2006 р. –3214,75 грн, № 9 від 13.01.2006 р. –3284,33 грн, № 13 від 20.01.2006 р. –2783,33 грн, № 17 від 26.01.2006 р. –1833 грн, № 29 від 30.01.2006 р. –4564,67 грн, № 31 від 30.01.2006 р. –8489,17 грн. Крім того, згідно оперативного повідомлення від 10.04.2007 р. № 3962/7/26-304-3 позивачем на адресу ТОВ  „Миколаїв МТС” перераховано 17260 грн, в тому числі ПДВ –2876,66 грн.

Безпосередньо актом перевірки та наданими запереченнями на позов відповідач підтверджує виконання зобов’язань між сторонами названих правочинів, що підтверджується  податковими накладними, платіжними дорученнями та товарними накладними.

Поряд з цим з матеріалів справи слідує, що постановою Очаківського міськрайонного суду від 1 грудня 2006 р.  у справі № 2-а-272-06 було задоволено адміністративний позов громадянки Панів Анни Іванівни до Державної податкової інспекції в Ленінському районі м. Миколаєва та визнано недійсними статут ТОВ „Миколаїв МТС”, свідоцтво про його державну реєстрацію та свідоцтво про реєстрацію в якості платника податку на додану вартість.

За результатами вказаної перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення /0 від 18 червня 2007 р., яким позивачу донараховано 50332,15 грн податку на додану вартість та застосовано штрафні санкції в розмірі 25166,05 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем у вказаний період за названими податковими накладними формувався податковий кредит також на підставі  і у відповідності до бухгалтерських накладних та платіжних доручень про сплату вартості отриманої продукції, що підтверджено самими відповідачем під час перевірки.

За таких обставин слід дійти висновку про сплату податку на додану вартість позивачем в ціні товару при його придбанні у вказаного контрагента.

Відповідно до частини 2 статті 71  Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З цього приводу слід зауважити, що відповідачем як суб’єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, не доведено відсутності підстав для формування позивачем податкового кредиту з ПДВ.

Так, платників податку на додану вартість, об’єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету передбачено положеннями Закону України „Про податок на додану вартість”.

За пунктом 1.3. статті 1 названого Закону платником податку є особа, яка згідно з цим Законом зобов’язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем. Крім цього згідно до пункту 1.7.  податковим кредитом вважається сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов’язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Безпосередньо порядок визначення та обрахування податкового кредиту передбачено пунктом 7.4. статті 7 названого Закону. Так, згідно до підпункту 7.4.1. пункту 7.4. статті 7 Закону в редакції, яка діяла станом на час виникнення податкових зобов’язань позивача, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт,  послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону передбачені вичерпні підстави, при наявності яких платнику податку - покупцю товару заборонено включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, а саме: не підлягають включенню до податкового кредиту витрати, не підтверджені податковими накладними або митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом приймання робіт (послуг) або банківським документом, що засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду,  а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5. статті 7 Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) –в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Зміст наведених статей Закону про ПДВ свідчить, що сама по собі несплата податку продавцем при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця.

Відповідач не встановив несплати  ПДВ позивачем, не спростував дані позивача про таку сплату  ПДВ у вартості придбаного товару, не спростував наявності об’єкта оподаткування, правильності формування позивачем податкового кредиту з ПДВ.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного податкові органи не можуть нараховувати покупцю податок на додану вартість, застосовувати штраф при  несплаті цього податку продавцем.

Контролюючий орган не врахував принципу індивідуалізації зобов’язань та відповідальності, кожен суб’єкт має виконувати свої обов’язки, відповідати за скоєне економічне правопорушення за наявності складу такого порушення (об’єктивної та суб’єктивної сторони) саме в діях, бездіяльності цього суб’єкта.

Частиною 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин спірне рішення не відповідає діючому законодавству, оскільки прийняте без врахування вказаних вище норм, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням пункту 1 частини 2 статті 162 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення позовних вимог суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб’єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним такого рішення.

Зважаючи на той факт, що позовні вимоги підлягають задоволенню, сплачене позивачем державне мито компенсується йому з державного бюджету.

На підставі викладених правових норм та керуючись статтями 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України,

п о с т а н о в и в :

1.Позовні вимоги  задовольнити.

2.Визнати нечинним повідомлення –рішення Державної податкової інспекції у Бериславському районі № /0 від 18 червня 2007 р.  про донарахування відкритому акціонерному товариству „Бериславський хлібозавод” 50332,15 грн податку на додану вартість та застосуванню штрафних санкцій в розмірі 25166,05 грн.

3.Стягнути з державного бюджету на корить відкритого акціонерного товариства „Бериславський хлібозавод” –  3,40 грн компенсації по сплаті державного мита.

4.Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата підпису постанови –1 листопада 2007 року

Суддя                                                                  М.К. Закурін