ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"23" серпня 2007 р.                                                                              Справа  № 19/289

За позовом Прокурор Березнівського району в інтересах держави  в особі      Державне підприємство "Рівненська сірникова фабрика"

до відповідача Рівненське регіональне відділення Української державної інноваційної компанії

про визнання права повного господарського відання на майно, отримане у лізинг згідно умов договору викупу обладнання № 1-09 ВО/ОО від 01 вересня 2000 року додатку № 3/1 до договору фінансового лізингу № 10-08/98 від 21 серпня 1998 р.

Суддя  Тимошенко О.М.

Представники:

Від позивача  : представник  не з'явився

Від відповідача : представник не з'явився

Від органу прокуратури: представник не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Березнівського району звернувся в інтересах держави в особі Державного підприємства "Рівненська сірникова фабрика" з позовом до Рівненського регіонального відділення Української державної інноваційної компанії про визнання права повного господарського відання на майно, отримане згідно договору викупу обладнання №1-09ВО/ОО від 01.09.2000 року додаток №3/1 до договору фінансового лізингу №10-08/98 від 21.08.1998 року. З підстав, зазначених в позовній заяві,  просить позов задовольнити.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що за умовами договору викупу обладнання  №1-09 ВО/ОО від 01.09.2000 року набув права на виробниче обладнання, що  попередньо було отримане ним від відповідача у лізинг. Стверджує, що розрахунку за обладнання на умовах передбачених договором викупу не провів, відтак, просить визнати за собою не право власності, а право повного господарського відання.

До дня судового засідання позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з перебуванням юрисконсульта на лікарняному. Вказане клопотання судом до уваги не прийнято, оскільки не підтверджено жодними доказами які б свідчили про викладені в ньому обставини.  Окрім того, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Відповідач свого представника в судові засідання не направив. Однак надіслав відзив у якому позов не визнав, посилаючись на те, що єдиним доказом належності будь-якій особі права повного господарського відання  на майно може бути лише рішення власника, а в матеріалах  справи  відсутні будь-які докази про прийняття уповноваженою особою власника ДП "Рівненська сірникова фабрика" рішення щодо передачі позивачу у повне господарське відання індивідуально-визначеного майна, яке знаходиться на балансі позивача на підставі договору фінансового лізингу  №10-08/98 від 21.08.1998 року.  Відтак, посилаючись на норми ст.ст. 135-140 ГК України, вважає позов безпідставним.

Зважаючи на вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до статті 811 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши подані сторонами письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позивачу в позові слід відмовити.

Суд виходив з такого.

За умовами договору фінансового лізингу №10-08/98 від 21.08.1998 року, відповідач придбав та надав, а позивач отримав у платне користування комплектне виробниче обладнання,  згідно переліку, зазначеного в додатку №1. Відповідно до п.3.1 договору, обладнання приймається лізингоодержувачем у користування  на умовах сплати лізингових платежів шляхом перерахування періодичних лізингових платежів лізингодавцю та викупу обладнання відповідно до умов договору викупу.

Положеннями розділу 7 закріплено, що протягом усього строку дії договору фінансового лізингу, право власності на обладнання належить лізингодавцю і переходить до лізингоотримувача після закінчення строку дії договору за умови сплати всіх передбачених угодою платежів та здійснення лізингоодержувачем викупу обладнання.

Відповідно до  умов договору викупу обладнання №1-09 ВО/00 від 01.09.2000 року, позивач зобов'язався  викупити у відповідача обладнання на умовах сплати ціни викупу, що становить 3245713,19 грн. (в т.ч. ПДВ –540952,20 грн.)  в строк до 01.09.2005 року.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 24.10.2006 року по  справі №14/92, яке набрало законної сили, встановлено, що Державне підприємство "Рівненська сірникова фабрика" заборгувало Українській державній інноваційній  компанії 4469759,71 грн. –лізингових платежів та 3245713,19 грн. –ціни викупу обладнання переданого в лізинг.

Вказаним рішенням, як і  ухвалою господарського суду Рівненської області від 03.04.2007 року та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2007 року у справі №14/92  преюдиційно встановлено, що ДП "Рівненська сірникова фабрика" не виконало умов договору викупу обладнання №1-09 ВО/00 від 01.09.2000 року.

В силу положень ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, доводи позивача про набуття ним на підставі договору фінансового лізингу №10-08/98 від 21.08.1998 року та договору викупу обладнання №1-09 ВО/00 від 01.09.2000 року, речового права на обладнання, не тільки не підтверджуються доказами по справі, а й спростовуються ними.

Тлумачення позивачем змісту договору викупу обладнання як такого, що за відсутності сплати ціни викупу не надає йому права власності на обладнання, однак породжує право повного господарського відання, є хибним і не ґрунтується ні на умовах договору фінансового лізингу №10-08/98 від 21.08.1998 року та договору викупу  обладнання №1-09 ВО/00 від 01.09.2000 року, ні на положеннях Закону України "Про фінансовий лізинг" та нормах ГК України, якими регулюється лізинг у сфері господарювання.

Крім того, ухвалою господарського суду Рівненської області №14/92 від 03.04.2007 року, що набрала законної сили, змінено спосіб і порядок виконання рішення у справі №14/92 таким чином, що 3245713,19 грн. –ціни викупу обладнання переданого в лізинг, підлягає стягненню з ДП "Рівненська сірникова фабрика" на користь Української державної інноваційної компанії в порядку передачі стягувачу в рахунок погашення  боргу індивідуально визначеного обладнання.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, відповідно до ст.133 ГК України,  становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Згідно з нормою ст.136 ГК України, право господарського відання - є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом).

В силу положень ч.2 ст.135 ГК України, саме власник особисто або через уповноважені ним органи, закріплює належне йому майно за певними господарськими організаціями на праві власності або праві господарського відання.

Цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, відповідно до ч.1 ст.141 ГК України, належать до державного майна у сфері господарювання, а відповідно до ч.2 ст. 141  ГК України, управління  об'єктами  державної  власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади.

Позивач являється державним підприємством, що перебуває в управлінні Державного комітету лісового господарства України, тому єдиним належним доказом існування у нього права повного господарського відання  на певне майно являється рішення даного органу.

Натомість, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про прийняття уповноваженою особою власника ДП "Рівненська сірникова фабрика" рішення щодо передачі позивачу у повне господарське відання індивідуально-визначеного майна, яке знаходиться на балансі позивача на підставі договору фінансового лізингу  №10-08/98 від 21.08.1998 року.

В силу положень ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до цього, судом не приймаються в якості доказів рішення господарського суду Рівненської області №14/155 від 14.11.2002 року та  №14/294 від 26.10.2005 року, оскільки, по-перше, ними не підтверджується право повного господарського відання позивача на майно, а  по-друге, встановлені ними факти не мають жодного значення для вирішення даного правового спору.

Сторонами по справі взагалі не було надано жодних правовстановлюючих документів  на майно, право господарського відання на яке є предметом позову.

Відповідно до ч.3 ст.136 ГК України, до захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Відтак, з урахуванням норм матеріального права, яке регулює підстави та порядок захисту прав власності, визнання в судовому порядку  права господарського відання допускається лише у тому випадку, якщо це право будь-ким оспорюється, або ж у тому  разі, коли втрачено документ, який засвідчує це право.

Крім того, відповідно до ст. 1 ГПК України, суб'єкти господарювання можуть звертатися з позовом до суду лише за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено існування спору про право як такого.

Суду не надано доказів наявності будь-яких претензій до позивача, чи то з боку відповідача чи то з боку будь-яких третіх осіб, стосовно майна, яке знаходиться у нього на балансі відповідно до умов договору фінансового лізингу  №10-08/98 від 21.08.1998 року. Не представлено також жодних доказів оспорювання або не визнання речових прав позивача. Відтак, і правові підстави для судового захисту такого права чи інтересу відсутні.

Усе наведене вище свідчить, що позовні вимоги позивача про визнання за ним права господарського відання на індивідуально-визначене майно не підкріплені жодними належними і допустимими доказами, а тому підстави для задоволення позову відсутні

З урахуванням вищевикладеного позивачу в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Витрати по сплаті держмита та витрати по оплаті інформаційно-технічних послуг по забезпеченню судового процесу, у разі такої сплати, на підставі ст.49 ГПК України, покладаються на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно зі статтею 91 Господарського процесуального кодексу України, сторона у справі, не згідна із рішенням суду має право подати апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга або подання подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 811, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя                                              Тимошенко О.М.

Повний текст рішення підписано "27" серпня 2007 р.