ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2007р.                                                                                 Справа №  5/178

за позовом Прокурора Ленінського району в м. Полтаві в особі Полтавського міського центру зайнятості, вул. Леніна, 91, м. Полтава, 36037

до Відкритого акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", вул. Зіньківська, 57, м. Полтава, 36009

про стягнення 2357,87 грн.

Суддя Штофель Т.В.

Представники:

від позивача:

від відповідача:

від прокуратури:  Ленець Н.О.

Справа прийнята до провадження після зміни складу суду ухвалою від 08.05.2007 року.

Розглядається позовна заява про стягнення 2357,87 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд, ВСТАНОВИВ:

Прокуратурою у відповідача була проведена перевірка на виконання вимог п.4 ст. 26 Закону України “Про зайнятість населення” підприємствами, установами, організаціями щодо відшкодування витрат центра зайнятості на навчання безробітних, яких було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 ЗКпП України і які не мали можливості підвищити свою кваліфікацію протягом останніх 2-х років до дня вивільнення.

До Полтавського міського центру зайнятості 28.08.2005р. з метою пошуку роботи звернулася гр. Дудніченко Тетяна Миколаївна, 1962 р.н., які на підставі ст. 2 Закону України “Про зайнятість населення” 29.08.2005р. наданий статус безробітної.

Згідно реєстраційних даних відповідач був звільнений з ВАТ “Полтавський автоагрегатний завод” у зв”язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно поданої роботодавцем звітності за формою 4-ПН (вх. №1043 від 08.11.2004р.), за останні 2 роки, що передували звільненню, відповідач не підвищував свою кваліфікацію.

Під час перебування на обліку в центрі зайнятості безробітна виявила бажання пройти перепідготовку за спеціальністю "комп"ютерні технології" 1С підприємство та БУТУЗ". Наказом Полтавського міського центру зайнятості №НТ050831 від 31.08.2005р. гр. Дудніченко Т.М. була призначена матеріальна допомога у період навчання відповідно до ст.ст. 22, 23, 37 Закону України “Про загальнообов”язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”.

Після отримання спеціальності гр. Дудніченко Т.М. була працевлаштована  на вищезазначену посаду  наказом  ВАТ "Полтавський автоагрегатний завод"  за № 5 від 05.01.2006р.

Таким чином, державною службою зайнятості на перепідготовку гр. Дудніченко Т .М. були витрачені державні кошти в розмірі:

1. вартості навчання - 935,21 грн., яку сплатив Полтавський обласний центр зайнятості, у період проходження професійного навчання в сумі 1422,66 грн., яку сплатив Полтавський міський центр зайнятості.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Стаття 5-1 КЗпП передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії.

Пунктом 1 статті 4 ЗУ “Про зайнятість населення” від 01.03.1991р., встановлено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні безплатне сприяння у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні всіма доступними способами, включаючи професійну перепідготовку (п. ”в”), перепідготовку в навчальних закладах або в системі державної служби зайнятості (п. ”е”).

Від імені держави в даному випадку виступає державна служба зайнятості, оскільки відповідно до п.1 ст.19 ЗУ “Про зайнятість населення” в обов’язки державної служби зайнятості входить організація  при потребі професійної підготовки і перепідготовки громадян та надання грошової допомоги.

П.2 ст.19 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачає, що державна служба зайнятості має право оплачувати вартість професійної підготовки, а також виплачувати матеріальну допомогу по безробіттю.

Крім того, статтею 25 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачено, що держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій: виплата матеріальної допомоги в період професійної перепідготовки та виплата допомоги по безробіттю (п. ”б”, “в” ст. 25 ЗУ “Про зайнятість населення”).

В свою чергу, стаття 22 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачає, що для фінансування професійного навчання вивільнювальних працівників, виплати матеріальної  допомоги по безробіттю за рахунок зборів на обов’язкове соціальне страхування на   випадок безробіття утворюється державний фонд сприяння зайнятості населення. Розпорядником коштів Фонду є державна служба зайнятості.

До обов’язків державної служби зайнятості відноситься  професійна перепідготовка громадян за рахунок коштів державного фонду сприяння зайнятості населення (ст.24 ЗУ “Про зайнятість населення”).

З 1 січня 2001 року набув чинності Закон України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” №1533 від 02.03.2000р.

Пункт 3  прикінцевих положень  цього Закону передбачає, що Фонд загально-обов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є правонаступником державного фонду сприяння зайнятості населення, що ліквідується.

Згідно ст.34 ЗУ “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, одним із прямих обов’язків Фонду являється обов’язок виплачувати забезпечення та надавати соціальні послуги безробітним, передбачені ст.7 ЗУ “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”. Такими  видами  забезпечення є матеріальна допомога у період професійної перепідготовки, а до соціальних послуг відноситься професійна перепідготовка (ст.7 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”).

Саме з метою надання громадянам матеріальної допомоги у випадку безробіття для забезпечення можливості професійного перепідготовки безробітних громадян, підприємство відповідача й сплачує страхові внески у Фонд.

Пункт 3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” передбачає, що допомога  по безробіттю, матеріальна допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, призначені до набрання чинності  цим Законом,  виплачуються у строки і розмірах, визначених Законом України “Про зайнятість населення”, до закінчення строку виплати або  до припинення їх виплати відповідно до статті 30 Закону України “Про зайнятість населення”.

Норма п.4 ст.26 Закону України “Про зайнятість населення” щодо проведення професійної перепідготовки вивільнених громадян за рахунок  підприємства суперечить нормам статей 7,16,34 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне  страхування на випадок безробіття”.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Із змісту Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” слідує, що нормативні акти, в тому числі і Закон України “Про зайнятість населення” необхідно привести у відповідність до Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”.

Приймаючи до уваги  зміст статей 7, 16, 34 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” суд приходить до висновку, що обов’язок щодо професійної перепідготовки безробітних громадян, виплати їм матеріальної допомоги в період професійної перепідготовки, а також оплата  вартості їх навчання чинним законодавством покладено на Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття”.

Відповідно до матеріалів справи, а саме: персональної картки Дудніченко Т.М., яка додана позивачем до позовної заяви, 29.08.2006р. їй надано статус безробітної і вже на слідуючий день - 30.08.2006р. (Додаток до персональної картки №1) безробітна була направлена центром зайнятості на навчання. При цьому позивач не надав жодних документально підтверджених доказів необхідності підвищення кваліфікації громадянці Дудніченко Т.М.

Крім того, Дудніченко Т.М. прийнята у ВАТ "Полтавський автоагрегатний завод" з 06.01.2006р. на посаду калькулятора у структурний підрозділ "Громадське харчування", для роботи на вказаній посаді цілком достатньо кваліфікаційного рівня, який мала Дудніченко Т.М. до направлення її центром зайнятості на навчання, а програмне забезпечення 1С Бухгалтерія та БУТУЗ у ВАТ "Полтавський автоагрегатний завод" взагалі не використовуються, що підтверджується  довідкою.

Вищевказана особа не працевлаштована службою зайнятості з урахуванням набутого кваліфікаційного рівня, тому відповідач не може претендувати на відшкодування витрачених на навчання коштів.

Також, позивачем не доведено факт сплати суми, що є предметом даного позову, витрат на навчання гр. Дудніченко Тетяни Миколаївни.

Таким чином, підприємство відповідача не порушило норми Закону України “Про зайнятість населення” та Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З врахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В позовних вимогах відмовити.

Суддя                                                                      Штофель Т.В.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 186 КАС України.