ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

13.08.07                                                                                           Справа№ 19/138А

За позовом Державної податкової інспекції у Галицькому районі м.Львова

до Відповідача 1: ТзОВ “Оланта”, м.Львів

до Відповідача 2: ТзОВ “Компанія Селіон”, м.Київ

Про визнання недійсним договору № 0106/03 від 09.03.2007 р. та застосування наслідків ст.208 ГК України.

Суддя Н.Г.Левицька

Секретар судового засідання А.Я.Байко

В судовому засіданні взяли участь представники Сторін:

Від Позивача:   Хома Т.І. (довіреність № 32/10-0 від 01.06.2007 р.)

Від Відповідача 1: Мицак Т.І.

Від Відповідача 2: не з’явився.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.49,51 КАС України.

Суть спору:

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Оланта" та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон" про визнання недійсним договору надання маркетингових послуг № 0106/03 від 09.01.2006 р. між ТзОВ Оланта” та ТзОВ “Компанія Селіон" на суму 50 000, 00 грн. та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків, а саме: все одержане за зобов'язанням стягнути в доход державного бюджету.

Обставини справи:

В судовому засіданні Позивач Позовні вимоги підтримав, просив задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив.

Відповідач-2 в судові засідання не з’являвся.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 17.07.2007 року.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Між ТОВ „Оланта” в особі директора Мицака Т.І.  діючого на підставі статуту та ТОВ „Компанія Селіон” в особі директора Медведєва В.С. було укладено Договір про надання маркетингових послуг від 9 січня 2006 р.  за яким  Замовник доручає Виконавцеві, а Виконавець зобов’язується надати послуги з проведення маркетингових досліджень за напрямами, що цікавлять Замовника. Всього, згідно  накладних виконано робіт на загальну суму 50 000,00 грн

Позивач стверджує, що вищезазначений договір повинен бути визнаний недійсним та господарське зобов'язання, яке виникло з договору укладеного з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави, і  повинне бути визнане недійсним в порядку ст.2О7 ГК України на підставі наступного :

Відповідно до Рішення Солом’янського  районного суду  м. Києва 12 грудня 2006 р. по справі № 2-4262 визнано недійсними та скасовано : Статут ТОВ „Компанія Селіон” від 06.12.2005 р., свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ „Компанія Селіон” від  06.12.2005 р. та свідоцтво № 36121846 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ „Компанія Селіон”  від 29.12.2006 р.

Також судом встановлено, що Статут ТОВ "Компанія "Селіон”  містить недостовірні відомості, а саме: юридична адреса ТОВ : вул.Солом"янська, 5 в м. Києві не відповідає дійсності, так як за вказаною адресою ТОВ не знаходиться.

Відповідач-2, як засновник підприємства, ніякого відношення до нього, його створення, реєстрації та діяльності не має, управління підприємством здійснюється невідомими особами.

Відповідач-2, як засновник, не має відношення до його створення, статутний фонд ТОВ не формував, внесків в Статутний фонд не вносив ні в якому вигляді, участі в роботі ТОВ не приймав, ніякої господарської діяльності не вів.

Саме з цих підстав ДПІ у Галицькому районі м. Львова звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст.2О7 ГК України господарського зобов'язання, яке виникло з договору, таким, що вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та застосування наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини га матеріали справи, заслухавши поясненню представників сторін, суд прийшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково.

При прийнятті постанови, суд виходив з наступного:

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов'язання недійсним відповідно до ч. 1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов'язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається як умисел тієї особи, як укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов'язання.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний Договір, діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Доказами на підтвердження спрямованості умислу на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковим органам відомості про відсутність підприємства за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування (припинення) державної реєстрації підприємства та інше.

Орган державної податкової служби на підтвердження умислу при укладенні договору надав: рішення Солом’янського  районного суду  м. Києва 12 грудня 2006 р. по справі № 2-4262, яким визнано недійсними та скасовано : Статут ТОВ „Компанія Селіон” від 06.12.2005 р., свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ „Компанія Селіон” від  06.12.2005 р. та свідоцтво № 36121846 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ „Компанія Селіон”  від 29.12.2006 р.

Таким чином, господарське зобов'язання, яке виникло між ТзОВ "Оланта" та ТзОВ "Компанія Селіон", згідно з Договором на суму 50000,00грн., спрямоване на приховування від оподаткування доходів.

Даючи правову оцінку поданим позивачем доказам, що в своїй сукупності свідчать про спрямованість умислу сторін на приховування від оподаткування прибутків та доходів, суд приходить до висновку, що органом державної податкової служби надано достатньо доказів для встановлення мети згаданих підприємств, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, при укладенні спірної угоди.

Відносно вимоги Позивача про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим за змістом ч. 1 ст. 208 ГК застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Частиною 1 ст. 208 ГК передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч. 1         ст. 238 ГК. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК (відповідає викладеному у Постанові Верховного суду України від 26.09.2006р. у справі за позовом ДПІ у м. Судаку про визнання недійсним договору та стягнення 109930936,68 грн.).

Відповідно до вимог ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виконання господарського зобов'язання, укладеного між ТзОВ „Оланта" та ТзОВ „Компанія Селіон” відбулося згідно з податковою накладною, виписаною ТзОВ „Компанія Селіон" 31.03.2006 року.

Позовні вимоги подано Позивачем до суду 13.06.2007р.

Таким чином, строки застосування адміністративно-господарських санкцій, визначені ст. 250 Господарського кодексу України сплили, тому в суду відсутні підстави для застосування таких санкцій.

Судові витрати покласти на Відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позовні вимоги задоволити частково.

2.          Визнати недійсним Договір надання маркетингових послуг № 0106/03 від 09.01.2006 р. між ТзОВ “Оланта” та ТзОВ “Компанія Селіон" на суму 50 000, 00 грн.

3.          В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Левицька Н.Г.