донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.11.2007 р.                                                                      справа № 21/191

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Білозеров І.М. - за довір. б/н від 15.12.2006 року,

від відповідача:
Плахоніна Н.О. - за довір. б/н від 10.09.2007 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд" м. Краматорськ Донецької області

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
12.09.2007 року

по справі
№ 21/191

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд" м. Краматорськ Донецької області

до
Закритого акціонерногро товариства "Мега-ресурс" м. Краматорськ Донецької області

про
стягнення 72 150 грн. 42 коп.

Рішенням господарського суду Донецької області від 12.09.2007 року частково задоволені позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Теплорембуд"                    м. Краматорськ Донецької області (далі по тексту - ТОВ "Теплорембуд") до закритого акціонерного товариства  "Мега-ресурс" м. Краматорськ Донецької області (далі по тексту- ЗАТ "Мега-ресурс") про стягнення 72 150 грн. 42 коп.

Відповідно до рішення місцевого суду з відповідача на користь позивача стягнуто                  35 414 грн. 31 коп.  - заборгованості з орендної плати, 1 582 грн. 33 коп. - інфляційних втрат, 436  грн. 33 коп. - трьох відсотків річних та 1 525 грн. 28 коп. - пені  за прострочку платежу.

В іншій частині позову - відмовлено, оскільки розмір пені обмежується подвійною обліковою ставкою Національного банку України за кожен день прострочки виконання грошового зобов"язання відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України.

В обгрунтування рішення суд послався на законність та обгрунтованість позовних вимог в задоволеній частині.

Позивач не погодився з рішенням місцевого суду в частині відмови у стягнення пені в розмірі 32 192 грн. 17 коп. У скарзі та під час судових засідань заявник послався на порушення місцевим судом норм матеріального права, зокрема, ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України. На думку заявника, розмір пені сторони встановлюють за домовленістю у договорі, і її розмір не обмежений  законодавчими актами, що доводить і вищевказана стаття Цивільного кодексу. На підставі цих та інших заперечень, позивач просив рішення господарського суду  скасувати у оскарженій частині та  повністю задовольнити його вимоги щодо стягнення з відповідача пені в сумі 34 717 грн. 45  коп.

Відповідач  у відзиві на апеляційну скаргу та у судових засіданнях проти її задоволення заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість оскарженого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Донецький апеляційний господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.2007 року ТОВ "Теплоремстрой" звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з                                              ЗАТ "Мега-ресурс"  35 414 грн. 31 коп.  - заборгованості з орендної плати за період січень-липень 2007 року,  1 582 грн. 33 коп. - інфляційних втрат за лютий-липень 2007 року, 436 грн. 33 коп. - трьох  відсотків річних за період з 14.02. по 15.08.2007 року, 34 717 грн. 45  коп. - пені  за період з 14.02 по 15.08.2007 року. (а.с. 2-3).

Рішенням суду першої інстанції позов задоволений частково.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє оскаржене рішення у повному обсязі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності з врахуванням пояснень представників сторін,  судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга   задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Суд першої інстанції при винесенні рішення з'ясував всі обставини справи,  дав їм належну юридичну оцінку та дійшов правильного висновку про законність і обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також правомірно припинив провадження по справі в частині стягнення з відповідача 198 грн. 23 коп. інфляційних втрат, оскільки позивач зменшив свої вимоги. Тому апеляційна інстанція погоджується з висновками місцевого суду, що викладені у цій частині оскарженого рішення та з правильністю арифметичних розрахунків відсотків річних та інфляційних.

В частині відмови позивачу у стягненні пені в розмірі 33 192 грн. 17 коп.  рішення, на думку апеляційного суду, підлягає залишенню без змін, але  з інших мотивів.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні пені в розмірі 1% за кожен день прострочки, як це передбачено п. 6.2.  договору оренди нежитлових приміщень № 01/180 від 29.12.2006 р. (а.с. 7-10), послався на ч. 2  ст. 343 Господарського   кодексу України.

Такі висновки місцевого суду, на думку апеляційної інстанції,  є помилковими, оскільки  зазначена місцевим судом у оскарженому рішенні, як підстава зменшення пені,              ст. 343 міститься у Главі 35  "Особливості правового регулювання фінансової діяльності" Господарського кодексу України та стосується відповідальності за порушення строків розрахунків між платниками та одержувачами грошових коштів і не регулює відповідальність сторін за невиконання або несвоєчасне виконання зобов"язань за договорами.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що підставами зменшення пені до розміру, визначеного судом першої інстанції є наступні норми матеріального права.

Згідно з частинами 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

В силу ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно  п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким актом, на думку апеляційного суду є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань". Нормами ст.3 вищезгаданого Закону України встановлено, що розмір пені за кожен день прострочки не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

За таких обставин підлягає стягненню з відповідача пеня у сумі 1 525 грн. 28 коп., враховуючи, що у  договорі  сторони передбачили відповідальність відповідача за порушення строків оплати у вигляді сплати пені.

Враховуючи викладене, рішення  господарського суду Донецької області від 12.09.2007 року підлягає залишенню без змін по мотивам  даної постанови в частині відмови позивачу у стягненні пені в розмірі  33 192 грн. 17 коп., в решті частини оскаржене рішення є  законним, обгрунтованим і скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, - Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 12.09.2007 року по справі № 21/191 залшити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3. у справу

4.  ДАГС

5. господарському суду