донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

18.12.2007 р.                                                                           справа №40/256пн

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Дятловська І.В. (довіреність № 2/856 від 14.02.07р.),

від відповідача:
Манженков М.М. (довіреність № 1-12/13-3 від 02.01.07р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

на рішення господарського суду

Донецької області

від
05.11.2007 року

по справі
№40/256пн

за позовом
Державного комітету України з державного матеріального резерву м.Київ

до
Державного підприємства "Артемвугілля", м.Горлівка

про
зобов"язання виконати певні дії

В С Т А Н О В И В:

У 2007 році позивач, Державний комітет України з державного матеріального резерву, м. Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства «Артемвугілля», м. Горлівка Донецької області про повернення самовільно використаних матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та стягнення штрафних санкцій в сумі 5 068 789 грн.

Рішенням від 05.11.2007р. у задоволені позовних вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ було відмовлено.  Судове рішення мотивоване тим, що відповідач не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, зберігання у спірних правовідносинах  відбулося за приписами Договору зберігання № 105/29 від 15.11.02р., крім того недотримання умов Договору призвело до непридатності матеріальних цінностей. Таким чином, заявлення позивачем вимог до відповідача є необґрунтованим, не підтверджується матеріалами справи і вони не підлягають задоволенню.

Позивач, Державний комітет України з державного матеріального резерву, м.Київ, з прийнятим рішенням не згоден, вважає, що судом неповно з'ясовано обставини справи, неналежним чином встановлено доведеність певних обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права України. За цих підстав, позивач просить рішення господарського суду Донецької області від 05.11.07р. скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ задовольнити повністю.

Через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, яким з вимогами апеляційної скарги не погодився та просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 05.11.07р. –без змін.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги щодо  апеляційної скарги.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з’ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи                 № 40/256пн, та наданих сторонами пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пп. 2,3,4 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у  доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам,  виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами про повернення відповідачем самовільно використаних матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та стягнення з нього штрафних санкцій на підставі нібито підтвердженого факту закладення цих матеріальних цінностей згідно Номенклатури накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Мінвуглепрому СРСР № 7сс від 09.06.1988р.

В процесі розгляду справи ніяких клопотань  відповідно до вимог ст.22 Господарського процесуального кодексу України в частині зміни підстави позову позивачем не надано.

Одночасно судом першої інстанції встановлено, що 15.11.02р. між позивачем, Державним комітетом України з державного матеріального резерву, м.Київ, та відповідачем, Державним підприємством «Артемвугілля», м.Горлівка Донецької області, був укладений Договір № 105/29 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі –цінностей) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах відповідача (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що позивач передає, а відповідач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою  у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1).

Відповідач був зобов'язаний щороку подавати позивачу станом на 1 січня –звіт форми №12 (п. 2.7 Договору).

Згідно пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Договору позивач зобов’язаний відшкодовувати відповідачу витрати на зберігання цінностей та оплачувати вартість робіт із закладення цінностей та контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність, якісний стан.

Пунктом 7.3 Договору сторонами передбачено, що він діє протягом всього терміну зберігання цінностей.

Позивач вважає, що на відповідальному зберіганні Державного підприємства «Артемвугілля»знаходились матеріальні цінності мобілізаційного резерву, управління яким здійснювалось Державним комітетом України з державного матеріального резерву, який  відповідно до Указу Президента України №603/2001 від 07.08.01р. є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом, та діє на підставі Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого Постановою КМУ № 810 від 08.06.06р., що нібито підтверджується Номенклатурою накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Мінвуглепрому СРСР № 7сс від 09.06.1988р. Але до позовної заяви позивач не надав документів, які б підтверджували цей факт.

В процесі розгляду справи відповідачем були надані документи, серед яких є Наказ Донецького державного виробничого об'єднання вугільної промисловості Міністерства вугільної промисловості СРСР № м-8-с від 12.07.1988р., яким затверджено Номенклатуру матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на підприємствах ДПО «Донецькдержвуглепрома»на 1986 розрахунковий рік. Будь-яких інших наказів Мінвуглепрома СРСР, в тому числі того, на який посилається позивач в позовній заяві, матеріали справи не містять.

Представниками Східного контрольно - ревізійного відділення Держкомрезерву 29.12.06р. була проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні відповідача. В результаті перевірки було встановлено: відповідно до розпорядження КМУ від 05.07.04р. №434-р на підприємстві відповідача частково проведено розбронювання матеріальних цінностей мобрезерву, несвоєчасне освіження, правила та умови зберігання не забезпечуються, кількісне зберігання не забезпечується , якісний стан матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не відповідає діючим стандартам, що підтверджується Актом перевірки від 29.12.06р.

Вартість матеріальних цінностей мобілізаційного резерву встановлена в розмірі 4 583 333 грн. 18 коп. виходячи з цін, що діяли на момент проведення перевірки, тобто станом на 29.12.06р., та підтверджена відповідним Актом оцінки майна.

При визначенні ціни позивач користувався висновком незалежних експертів-оцінювачів, що відповідає вимогам ст. 3 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”, згідно якої незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб’єктом оціночної діяльності –суб’єктом господарювання.

На думку позивача, мало місце неналежне виконання зобов’язань відповідача по збереженню ним матеріальних цінностей на підставі взаємовідносин, що виникли між ними на підставі Наказу Мінвуглепрому СРСР 1988 року та Договору, і відповідно до пунктів 10, 16 статті 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв» позивачем нарахований 100% штрафу в розмірі 4 583 333 грн. 18 коп. та пеня в сумі 485 456 грн. 60 коп.

За цих підстав, позивач, Державний комітет України з державного матеріального резерву, м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою про зобов'язання відповідача повернути до державного матеріального резерву матеріальні цінності, а саме: сталь товстолистову в кількості 32,23 тонн; рейки з/д широкої колії в кількості 33,6 тонн; рейки з/д вузької колії в кількості 207,363 тонн; балки та швелери в кількості 8,57 тонн; сталь сортова конструкційна в кількості 1,247 тонн; накладки та підкладки в кількості 132,18 тонн; канати сталеві (трос) в кількості 116,442 тонн; болти колійні в кількості 7,37 тонн; костилі колійні в кількості 49,4 тонн; труби нафтопровідні безшовні в кількості 4,3 тонн; труби нафтопровідні електрозварні в кількості 51,75 тонн; труби водо-газопровідні в кількості 165,612 тонн; рукави високого тиску в кількості 4,704 тис.м.; стрічка конвеєрна в кількості 1,1496 тис.кв.м.; труби вентиляційні в кількості 7 760 м.; бронекабель в кількості 3,593 км.; кабелі шлангові і врубові в кількості 8,374 км.; кабель контрольний в кількості 1,825 км.; протигази ПЦ-5 в кількості 27 400шт. та стягнути штрафні санкції в сумі 5 068 789 грн.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження та матеріали справи, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та правових норм, які підлягають застосуванню, судова колегія дійшла висновку, що:

Оскільки між сторонами виникли правовідносини в період до 01.01.2004р., а позивач звернувся до суду, посилаючись на неправомірні дії відповідача вже після набрання чинності новим Цивільним кодексом України, при їх з'ясуванні слід керуватися як загальним законодавством, так і спеціальним законодавством України, до якого відносяться Закон України «Про державний матеріальний резерв».

Згідно ст. 43 ГПК України сторони та  інші  особи,  які   беруть   участь   у   справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв»передбачено, що для підприємств заснованих повністю або частково на державній власності, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов’язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Позивач в підтвердження своїх позовних вимог посилається на Номенклатуру накопичення матеріальних цінностей  мобілізаційного резерву, затвердженою наказом Мінвуглепрому СРСР № 7сс від 09.06.1988р. Проте, як зазначено вище, в матеріалах справи є наявною Номенклатура накопичення матеріальних цінностей  мобілізаційного резерву на 1986 рік, затверджена наказом Донецького державного виробничого об'єднання вугільної промисловості Міністерства вугільної промисловості СРСР № м-8-с від 12.07.1988р.  В матеріалах справи відсутні належні докази того, що саме ця Номенклатура була застосована сторонами при укладанні Договору № 105/29 від 15.11.02р. в якості його специфікації.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв»запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах п.2 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв».

Відповідач не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, тобто не є його основною уставною діяльністю.

Статтею 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв»закріплено, що для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи та організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності) відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

З огляду на те, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір №105/29 на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, досліджені правоустановчі документи відповідача, судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідач не є спеціалізованим підприємством, для якого відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву є обов’язковим, тобто не є його основною уставною діяльністю.

Крім того, позивачем не доведено належними засобами доказування його підставу позовних вимог, а саме факт передачі саме відповідачеві в 1988 році конкретного переліку матеріальних цінностей, які він вимагає повернути.

Пунктом 7 Постанови КМУ від 12.04.02р. за № 532 «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву»передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Позивачем порушено пункти 3.1, 3.2 Договору, згідно якого він був зобов’язаний відшкодовувати відповідачу витрати на зберігання цінностей та оплачувати вартість робіт із закладення цінностей, та взагалі не надано доказів перерахування грошових коштів відповідачу за зберігання матеріальних цінностей за весь термін зберігання.

Крім того, відповідач неодноразово звертався до позивача з листами про фінансування на покриття витрат за зберігання цінностей мобілізаційного резерву, а також інформував про стан та якість матеріальних цінностей, які знаходяться на зберіганні. Але фінансування, поновлення, заміна матеріальних цінностей позивачем не проводилось.

Постановою КМУ від 05.07.04р. № 434-р, усі матеріальні цінності державного резерву, що знаходились на зберіганні відповідача, були розброньовані. Позивач повинен був ці цінності реалізувати відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про державний матеріальний резерв», але цього Державним комітетом України з державного матеріального резерву зроблено не було.

В результаті відсутності коштів на обслуговування, матеріальні цінності прийшли в негідність.

З урахуванням того, що позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним вимог до відповідача, ніяких змін в частині підстави позову суду першої інстанції до моменту прийняття рішення позивачем не надано, апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог в зв'язку з безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 05.11.2007 року у справі № 40/256пн ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ на рішення господарського суду Донецької області від 05.11.2007 року у справі № 40/256пн залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 05.11.2007 року у справі № 40/256пн   –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний строк  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС