ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

21.11.07                                                                                           Справа  № 3-2-18/81

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючої-судді                                      Мурської Х.В.

суддів                                                          Давид Л.Л.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання            Куцик-Трускавецькій О.Б.

розглянув матеріали апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства «Свалявські мінеральні води», м. Свалява, вих. № 274 від 24.09.07

на рішення Господарського суду  Закарпатської області  від  06.09.2007 року

у справі      №  3-2-18/81, головуючий суддя Мокану В.В.,

за позовом  Відкритого акціонерного товариства «Свалявські мінеральні води», м. Свалява

до відповідача Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси»в особі Закарпатського обласного управління «Закарпаттяекокомресурси», м. Ужгород

про визнання недійсним правочину,

за участю представників

від позивача – не з’явились;

від відповідача –Мигович М.В. –начальник управління, посв.№ 98.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області  від  06.09.2007 року у справі №  3-2-18/81 у задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Свалявські мінеральні води»про визнання недійсним правочину № 6а від 30.08.2002 року зі змінами та доповненнями, укладеного між ВАТ «Свалявські мінеральні води»та ДК з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси»в особі Закарпатського обласного управління «Закарпаттяекокомресурси»– відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване безпідставністю вимог позивача, їх невідповідністю вимогам законодавства. Так, місцевим господарським судом встановлено, що спірний договір не суперечить положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також  моральним засадам суспільства, оскільки він укладений на підставі актів цивільного законодавства, а саме Закону України «Про відходи»та Постанови Кабінету Міністрів України № 915, прийнятої з метою поліпшення стану навколишнього середовища; угода укладена повноважними представниками відповідно до внутрішньої волі сторін і правочин є реальним, тобто спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зокрема, судом першої інстанції зазначено, що предметом оскаржуваного договору є надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), а не безпосередня переробка та утилізація  використаної тари (упаковки), і його положення не суперечать ні нормам статей 48, 50 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладення спірного договору, ні статтям 215, 203 Цивільного кодексу України, який поширює свою дію на правовідносини сторін на час розгляду справи.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач –ВАТ «Свалявські мінеральні води», звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким  позов задоволити. Свої доводи скаржник мотивує тим, зокрема, що будь-яка діяльність, пов’язана із збиранням, купівлею, прийманням, зберіганням, обробленням, реалізацією і постачанням відходів, рівно як і надання будь-яких послуг у цій сфері, в тому числі розроблення, організація та впровадження системи надання послуг щодо збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), що є предметом спірної угоди, підлягає обов’язковому ліцензуванню. Здійснення відповідачем господарської діяльності із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) та надання послуг у цій сфері на момент укладення договору без наявності відповідної ліцензії, виданої у встановленому законом порядку, є незаконною, а укладений договір, спрямований на здійснення такої діяльності - недійсним.

Відповідач, ДК з утилізації відходів як вторинної сировини «Укрекокомресурси»в особі Закарпатського обласного управління «Закарпаттяекокомресурси» у відзиві на апеляційну скаргу, спростовує наведені в апеляційній скарзі обставини та просить рішення Господарського суду Закарпатської області у даній справі залишити без змін так як останнє винесено на підставі повного та всебічного дослідження усіх фактичних обставин справи та вірного застосування вимог законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав свої доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Скаржник участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свічать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи ту обставину, що ухвалою суду від 10.10.2007 року участь представників сторін визначено на власний розсуд, сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів,  судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника скаржника.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши думку представника відповідача, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам законодавства, виходячи з наступного.

30 серпня 2002 року між сторонами було укладено договір № 6а щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), згідно з п. 2.1. якого компанія «Укрекокомресурси»зобов’язувалась розробити, організувати та впровадити систему надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

17 березня 2003 року сторонами укладено додаток до договору № 6а, згідно якого укладеному 30.08.2002 року договору  присвоєно інший номер –07 Уж №6 та викладено у новій редакції п.п. 1-10. Згідно даного підпункту предметом договору визначено надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

Як встановлено судом першої інстанції, договір № 07 Уж №6  від 17.03.2003 року, яким фактично внесено зміни до договору від 30.08.2002 року, був укладений сторонами у зв’язку з внесенням змін до Постанови Кабінету Міністрів України «Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини»№ 915 Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2002 року №1084.

На час укладення договору та додатку до нього діяли положення Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, встановлено, що Цивільний кодекс України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини»від 26.07.2001 року № 915 на Державну компанію «Укрекокомресурси»покладено функцію щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів, у тому числі використаної тари (упаковки) вітчизняного та імпортного виробництва, як вторинної сировини.

Крім того, даною Постановою передбачено, що підприємства,  установи,  організації усіх форм власності, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, зобов'язані забезпечити збирання (приймання), зберігання і утилізацію усіх видів використаної тари (упаковки), в якій знаходилася продукція цих підприємств, установ, організацій, на всій території, де реалізується продукція; підприємства, установи, організації, що імпортують продукцію в  тарі (упаковці), у разі укладення угод на поставку в Україну товарної продукції зобов'язані передбачити утилізацію чи вивезення з України всього обсягу використаних матеріалів і тари. При цьому підприємства, установи, організації, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції або імпортують продукцію в тарі (упаковці), можуть це виконувати:  самостійно з дотриманням вимог законодавства здійснювати збирання, сортування, заготівлю та утилізацію використаної тари (упаковки) відповідно до мінімальних норм утилізації; шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з Компанією чи іншими спеціалізованими підприємствами, що  мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка), а також здійснення оплати за надання обумовлених послуг згідно із загальним обсягом тари (упаковки), яка  використовується для пакування та перевезення продукції за затвердженими тарифами.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що, укладаючи спірні договори, позивач реалізував своє зобов’язання по забезпеченню збирання, зберігання і утилізації використаної тари і ввезеної під товаром тари (упаковки).

Пунктом 38 статті 9 Закону України  «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»встановлено, що збирання, заготівля окремих видів відходів як вторинної сировини (за  переліками, які визначаються Кабінетом Міністрів України) підлягає ліцензуванню.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про відходи»діяльність, пов'язана із збиранням і заготівлею окремих видів відходів як вторинної сировини та забезпеченням ними переробних підприємств, здійснюється на підставі ліцензії, виданої відповідно до закону.

Пунктом 3 Порядку збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України наказом №224 від 01.10.2001 року, зокрема, зазначено, що  діяльність,  пов'язана  зі збиранням та заготівлею окремих видів використаної тари (упаковки), у випадках, передбачених законом, підлягає ліцензуванню.

Згідно із приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 зазначеного Кодексу зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Проаналізувавши оспорюванні позивачем договір та додаток до нього, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що договори не суперечать положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також  моральним засадам суспільства, оскільки укладалися на підставі актів цивільного законодавства, а саме Закону України «Про відходи» та Постанови Кабінету Міністрів України № 915, прийнятої з метою поліпшення стану навколишнього середовища; угоди укладені повноважними представниками відповідно до внутрішньої волі сторін і правочин є реальним, тобто спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Також суд першої інстанції зазначив, що положення договору та додатку до нього не суперечать ні нормам статей 48, 50 ЦК УРСР ні статтям 215, 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що з початку дії спірного договору відповідач здійснював діяльність, що не потребувала відповідного ліцензування, а з моменту отримання ліцензії (22.04.2003 року) останній надавав послуги зі збору і заготівлі відходів як вторинної сировини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Предметом оскаржуваних договорів є надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), а не безпосередня переробка та утилізація використаної тари (упаковки), і їх положення не суперечать ні норам ст.ст. 48, 50 ЦК УРСР , який діяв на час укладення спірних договорів, ні ст.ст. 215, 203 ЦК України, який поширює свою дію на правовідносини сторін на час винесення рішення місцевим господарським судом і на даний час.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи.

Оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Закарпатської області чинному законодавству, матеріалам справи та дійсним обставинам, а тому не вбачає підстав для скасування такого.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд , П О С Т А Н О В И В :

1.          Рішення Господарського суду Закарпатської області  від  06.09.2007 року у                        справі №  3-2-18/81 залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути                                         оскаржена в касаційному порядку.

3.          Справу повернути місцевому господарському суду.

Головуючий-суддя                                                                            Мурська Х.В.

Суддя                                                                                                   Давид Л.Л.

Суддя                                                                                                   Кордюк Г.Т.