АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2007
№ 13/117

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Гарник
Л.Л.

при секретарі:                     Семеняк Т.В.

За участю:

позивача - ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1, виданий
Залізничним РУ ГУМВС України в м. Києві 05.11.1999 року);

представника відповідача - Борцевич П.С.
(довіреність № 284 від 19.09.2007 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Київський завод
електротранспорту"

на рішення Господарського суду м.Києва від
02.07.2007

у справі № 13/117 (Євдокимов О.В.)

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до                                                   Відкритого
акціонерного товариства "Київський завод електротранспорту"

про
стягнення 17500,92 грн

Суть рішення і скарги:

Рішенням господарського суду м.
Києва від 02липня 2007 року, яке прийняте у справі № 13/117 (суддя - Євдокимов
О.В.), за позовом суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1
(надалі - Позивач, Підприємець) до відкритого акціонерного товариства
“Київський завод електротранспорту” (надалі - Відповідач, Товариство) про стягнення
17 500,92 грн., позовні вимоги Підприємця задоволені частково, стягнуто з
Відповідача на користь Позивача 12 200 грн. 92 коп. - основного боргу, 122 грн.
00 коп. - державного мита та 82 грн. 26 коп. - витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу, в задоволенні решти позовних вимог Підприємцю
відмовлено (а.с. 62-65).

Відкрите акціонерне товариство
“Київський завод електротранспорту”, не погоджуючись з прийнятим судом першої
інстанції рішенням, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення, прийняти нове
рішення, яким в позові Підприємцю про стягнення з Товариства заборгованості у
сумі 17 500 грн. 92 коп. відмовити та покласти на Позивача обов'язок по сплаті
судових витрат (а.с. 68-70).

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 у судовому засіданні 26.09.2007 року не
погоджується з вимогами, що викладені Відповідачем в апеляційній скарзі, а тому
просить залишити апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення з підстав,
викладених у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 78-81) та наданих поясненнях
(а.с. 132-133).

У судовому засіданні 24.09.2007
року була оголошена перерва до 11 г. 00 хв. 26.09.2007 року у зв'язку із
частковим задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення
розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись з відзивом на
апеляційну скаргу Позивача та доданими до нього документами (а.с. 125-126).

Апеляційний господарський суд
вважає за необхідне зазначити, що при розгляді апеляційної скарги у даній
справі ним не враховуються, не досліджуються та не оцінюються документи, додані
Позивачем до відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 82-122), у якості доказів у
справі відповідно до ст.ст. 33, 34, 36, 43 Господарського процесуального
кодексу України (надалі - ГПК України) у зв'язку з наступним. Частинами 1, 3
ст. 101 ГПК України передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі і додатково поданими  доказами повторно розглядає справу. Додаткові
докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду
першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не
приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої
інстанції. Апеляційна інстанція звертає увагу на те, що Підприємець у поясненні
на відзив на апеляційну скаргу обґрунтував неподання доданих до відзиву на
апеляційну скаргу документів суду першої інстанції тим, що місцевим
господарським судом при розгляді справи такі документи від Позивача не
витребувалися (а.с. 128-129). Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та
інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення
поданими суду доказами. Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З огляду на наведені положення чинного господарського процесуального
законодавства, апеляційний суд не приймає обґрунтування, наведене Позивачем у
його поясненнях, оскільки жодною нормою ГПК України не встановлено обов'язок
господарського суду витребувати докази у позивача для обґрунтування його вимог,
навпаки, обов'язок доказування у господарському процесі норми законодавства
покладають на сторін у справі. За таких обставин та враховуючи положення норм
ГПК України, не витребування судом першої інстанції у Позивача доказів не може
вважатися такою, що не залежала від нього, причиною (у розумінні ст. 101 ГПК
України) неможливості подання доданих до відзиву на апеляційну скаргу
документів суду першої інстанції, а відтак, у суду апеляційної інстанції
відсутні підстави приймати дані документи в якості доказів при розгляді
апеляційної скарги у даній справі.

Заслухавши усні пояснення Позивача
та представника Відповідача у судовому засіданні, дослідивши та вивчивши
матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду м. Києва із позовом від
11.05.2007 року, в якому просив стягнути з Відповідача на його користь борг у
сумі 12 200 грн. 92 коп., моральні збитки у сумі 5000 грн., витрати на адвоката
у сумі 300 грн., а також 175 грн. 00 коп. - державного мита та 118 грн. -
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 4-5).

Позивач обґрунтовував свої вимоги
наявністю заборгованості у Товариства у сумі 12 200,92 грн., яка виникла
внаслідок невиконання останнім своїх зобов'язань оплатити виготовлену та
поставлену Підприємцем за договором № 11 від 20.05.2007 року продукцію. В
якості доказів на підтвердження наявності заборгованості Позивачем до позовної
заяви додані акти звірки взаєморозрахунків. Позивач зазначає, що звертався до
Відповідача з претензією про виплату боргу, на яку не отримав письмової
відповіді. При цьому, Підприємець вважає, що невиконання Відповідачем своїх
зобов'язань за договором завдало йому, крім матеріальних, ще й моральних
збитків. Таким чином, Позивач вважає, що з Товариства має бути стягнута сума
боргу, моральні збитки, витрати на адвоката, а також витрати по сплаті
державного мита та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу згідно
ст.ст. 173, 174, 224, 225 Господарського кодексу України та ст.ст. 1, 2, 12, 54
Господарського процесуального кодексу України (а.с. 4-5).

Рішенням господарського суду м.
Києва від 02 липня 2007 року позовні вимоги Підприємця задоволені частково,
стягнуто з Відповідача на користь Позивача 12 200 грн. 92 коп. - основного
боргу, 122 грн. 00 коп. - державного мита та 82 грн. 26 коп. - витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в задоволенні решти
позовних вимог Підприємцю відмовлено (а.с. 62-65).

В обґрунтування своєї позиції суд
першої інстанції посилається на те, що між сторонами було укладено договір, що
за своєю правовою природою відноситься до договору про надання послуг та яким
встановлений обов'язок виконавця виготовити та поставити замовнику замовлення
по реконструкції міського трамвая, а відповідно до норм чинного цивільного
законодавства замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу. Місцевий
господарський суд дійшов висновку, що заборгованість з оплати наданих
Підприємцем послуг є доведеною наданими Позивачем доказами, оскільки акти
звірки містять посилання, на підставі якого договору була проведена звірка між
сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення суми боргу підлягають
задоволенню в повному обсязі. Щодо заявлених Підприємцем вимог про стягнення з
Товариства на його користь моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що
Позивачем належними та допустимими доказами не доведено завдання йому втрат
немайнового характеру, а також причинний зв'язок між виною Відповідача при
виконанні договірних зобов'язань за договором та моральною шкодою, а відтак,
позовні вимоги Підприємця в цій частині не підлягають задоволенню. В частині
стягнення з Відповідача витрат, понесених Позивачем у зв'язку з оплатою послуг
адвоката, суд першої інстанції зазначає, що вони не обґрунтовані та не
підлягають задоволенню, оскільки Позивачем не доведено факт його звернення за
кваліфікованою юридичною допомогою та понесення ним у зв'язку з цим витрат на
оплату таких послуг. При цьому, місцевий господарський суд керувався нормами
ст.ст. 509, 525, 526, 901, 903, 905, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та ст.ст. 4-3, 33, 34, 44, 49,
75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)
(а.с. 113-118).

Між тим, висновок суду першої
інстанції щодо стягнення з Товариства на користь Підприємця 12 200 грн. 92 коп.
- основного боргу, 122 грн. 00 коп. - державного мита та 82 грн. 26 коп. -
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід визнати
таким, що зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для
справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та з неправильним
застосуванням норм матеріального та процесуального права (п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1
ст.104 ГПК України).

За таких обставин, оскаржуване
рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Відповідача на користь
Позивача 12 200 грн. 92 коп. - основного боргу, 122 грн. 00 коп. - державного
мита та 82 грн. 26 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню. Поряд з цим,
керуючись нормами ст.ст. 99, 103 ГПК України, апеляційний господарський суд
вважає за необхідне прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити Підприємцю
у стягненні з Товариства 12 200 грн. 92 коп. - основного боргу, 122 грн. 00
коп. - державного мита та 82 грн. 26 коп. - витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

До вказаних висновків апеляційна
інстанція дійшла, враховуючи наступне:

Згідно ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони
та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим
особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних
обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частиною 1 ст. 4-7 ГПК України
передбачено, що судове рішення приймається суддею за результатами обговорення
усіх обставин справи, а якщо спір вирішується колегіально - більшістю голосів
суддів. У такому ж порядку вирішуються питання, що виникають у процесі розгляду
справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з позовної заяви
Підприємця борг Товариства виник у зв'язку з невиконанням останнім своїх зобов'язань
з оплати виготовленої та поставленої продукції за договором № 11 від 20.05.2003
року (а.с. 6-8).

Відповідно до п. 1.1. договору № 11
від 20.05.2003 року (надалі - Договір), укладеному між Підприємцем (як
Виконавцем) та Товариством (як Замовником), Виконавець зобов'язується
виготовити та поставити Замовнику замовлення по реконструкції міського трамвая
Т-3. Пунктом 4.2. Договору передбачено, що робота вважається виконаною після
затвердження “Акту виконаних робіт” Замовником, який згідно п. 4.1. обов'язково
підписується представниками Виконавця та Замовника та після приймання продукції
згідно якого відповідно до п. 3.3. Замовник у п'ятиденний строк перераховує
суму по договору.

Таким чином, з вищенаведених
положень Договору випливає, що акт виконаних робіт, підписаний сторонами, є
обов'язковою умовою підтвердження факту виконання робіт Виконавцем та,
відповідно, умовою для виникнення у Замовника обов'язку оплатити виготовлену та
поставлену продукцію.

При цьому, апеляційна інстанція
звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні акти виконаних робіт, які
б підтверджували виконання Підприємцем своїх зобов'язань за Договором.
Натомість, обґрунтовуючи свої вимоги до Товариства у даній справі, Позивач
посилається на акти звірки взаєморозрахунків (а.с. 11-15, 20-21). Місцевий
господарський суд дійшов висновку про підтвердженість заявлених Підприємцем
позовних вимог та доведеність заборгованості Товариства з оплати наданих послуг
також на підставі вищезазначених актів звірки взаєморозрахунків, зазначаючи що
дані акти звірки містять посилання, на підставі якого договору була проведена
звірка між сторонами.

Слід звернути увагу на те, що,
встановлюючи факт виконання Позивачем своїх зобов'язань за Договором виготовити
та поставити продукцію Відповідачу та констатуючи наявність боргу у Товариства
у зв'язку з невиконанням останнім своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг,
суд першої інстанції не врахував наступне.

З дослідження актів звірки
взаєморозрахунків (а.с. 11-15) вбачається, що дані документи не містять жодного
посилання на Договір, а лише констатують наявність у Товариства заборгованості.
Щодо актів звірки взаєморозрахунків, доданих Позивачем до його письмових
пояснень, апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити, що вони містять
посилання на укладені між сторонами договори від 30.01.2005 року та від
31.12.2004 року (а.с. 20-21), тобто констатують наявність заборгованості у
Товариства перед Підприємцем за іншими договорами, а не за тим, який є
предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд
у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані, у
відповідності до положень вищезазначеної статті встановлюються, зокрема,
письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями
представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі.

Згідно ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи положення наведених норм
процесуального права та проаналізувавши матеріали справи, апеляційна інстанція
вважає за необхідне зазначити, що надані Позивачем акти звірки
взаєморозрахунків, прийняті місцевим господарським судом в якості доказу на
підтвердження наявності заборгованості у Товариства перед Підприємцем, не
можуть вважатися належними, у розумінні ст. 34 ГПК України, доказами виконання
Позивачем своїх зобов'язань за Договором виготовити та поставити продукцію
Відповідачу та відповідно до умов Договору не можуть підтверджувати виконання
Підприємцем робіт, що є предметом Договору. Таким чином, з огляду на п. 3.3. та
п. 4.2. Договору, апеляційна інстанція вважає, що у матеріалах справи відсутні
докази того, що Позивачем були виконано умови договору № 11 від 20.05.2003
року, а відповідно, у Відповідача виник обов'язок сплатити за отримані послуги.

Крім того, Позивач зазначає, що
протягом 2004-2005 років ним відповідно до Договору виконувалися роботи з
виготовлення продукції, які не були оплачені Товариством, та включає вартість
виготовленої та поставленої протягом даного періоду часу продукції у
заборгованість за Договором, що є предметом розгляду у даній справі. При цьому,
як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не досліджувалося
питання, за який період виникла заборгованість у Товариства перед Підприємцем.
Проте укладеним між сторонами Договором (п. 4.4.) визначено строки поставки
продукції за ним, тобто строк його виконання. Згідно положень Договору поставка
продукції повинна бути виконана у 2003 році. Таким чином, навіть за умови
наявності заборгованості у Товариства перед Підприємцем за 2004-2005 роки,
вимоги щодо її стягнення не можуть заявлятися з посиланням на невиконання
договору № 11 від 20.05.2003 року, оскільки матеріалами справи не
підтверджується пролонгація даного договору сторонами.

Підсумовуючи вищевикладене,
апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції зробив висновок
про наявність підстав для задоволення позовних вимог Підприємця в частині
стягнення з Товариства 12 200 грн. 92 коп. за невиконання останнім своїх
зобов'язань за договором № 11 від 20.05.2003 року без з'ясування усіх обставин
справи, взявши до уваги докази, які не можуть вважатися належним, у розумінні
ст. 34 ГПК України, підтвердженням обставин, з яких виходив суд, приймаючи
оскаржуване у даній справі рішення.

Отже, посилання скаржника на
неправомірність задоволення позовних вимог Підприємця в частині стягнення з
Відповідача 12 200 грн. 92 коп. обґрунтовані, підтверджуються матеріалами
справи та відповідають положенням чинного законодавства, а судові витрати,
пов'язані з розглядом справи у апеляційної інстанції, відповідно до ст. 49 ГПК
України, повинні бути покладені на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
нормами ст.ст. 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 36, 49, 91, 94, 99, 101 -105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу відкритого акціонерного
товариства “Київський завод електротранспорту” задовольнити повністю.

2.Рішення господарського суду м.
Києва від 02 липня 2007 року у справі № 13/117 в частині стягнення з відкритого
акціонерного товариства “Київський завод електротранспорту” на користь суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 12 200 грн. 92 коп. -
основного боргу, 122 грн. 00 коп. - державного мита та 82 грн. 26 коп. - витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу скасувати.

3.Прийняти в цій частині нове
рішення, яким в позові суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі
ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства “Київський завод
електротранспорту” про стягнення 17 500 грн. 92 коп. відмовити повністю.

4.В іншій частині рішення
господарського суду м. Києва від 02 липня 2007 року у справі № 13/117 залишити
без змін.

5.Стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на користь відкритого
акціонерного товариства “Київський завод електротранспорту” 87 грн. (вісімдесят
сім гривень) 50 коп. витрат по сплаті державного мита.

Доручити господарському суду м.
Києва видати відповідний наказ.

6.Справу № 13/117 повернути до
господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
Коваленко В.М.

Судді                                                                                          Вербицька
О.В.

Гарник Л.Л.

01.10.07 (відправлено)