ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"19" листопада 2007 р.
Справа №  4/366

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря судового засідання Волоткевича  А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні  справу №  4/366

за позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград

до відповідача: Державного підприємства "Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів", с. Павлівка Світловодського району Кіровоградської області

про стягнення 9459, 63 грн.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача - Поліщук О.М., довіреність № 04-04/20  від 11.01.07 ;

від відповідача - Кругов А.В., довіреність № 223  від 12.03.07.

Час прийняття постанови:19.11.2007 року о 11:00 год.

Кіровоградським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано позов про стягнення з Державного підприємства "Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів", с. Павлівка Світловодський район Кіровоградська область штрафних санкцій за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2006 році у розмірі 9459, 63 грн.

Відповідачем 19.11.2007 року до господарського суду подано відзив на позовну заяву в якому він просить у задоволенні позову відмовити та відхиляє вимоги позивача, з обґрунтуванням підстав такого відхилення посиланням на проведення процедури банкрутства  відповідача та вважає вимоги позивача  погашеними на підставі ст.14 Закону України  «Про відновлення  платоспроможності  боржника  або визнання  його банкрутом».

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників  сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач  обґрунтовує свої вимоги  наступним  чином.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів  в Україні"  із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив  в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним.

Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Позивач наполягає на тому, що згідно зі звіту „Про зайнятість та  працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 10 інвалідів, але було працевлаштовано  лише 8 осіб.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 2 робочі місця для працевлаштування інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі   4517 грн. 07 коп.,  сума штрафних санкцій складає: 9034 грн. 14 коп.

Крім того, відповідно до Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України  №223 від  15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків  річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви.

Таким чином, на  думку позивача до стягнення підлягає пеня в розмірі 425 грн. 47 коп. (9034, 14Х8%Х120:100 :365 Х 157= 425 грн. 47 коп. )  за період з 16.04. по  19.09.2007 року включно.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши нормативні   документи, які регулюють спірні правовідносини,   доводи  позивача та  відповідача  щодо обґрунтування своєї позиції суд вважає, що позовні вимоги не підлягають  задоволенню повністю  з наступних підстав.

Як  обґрунтовано  посилається  позивач  в заявленому  позові,  статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001 року «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив в дію 01.08.2001 (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, до 15 квітня року, що настає за звітним.

Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Таким чином, відповідач повинен був перерахувати штрафні санкції за 2006  рік у розмірі 9034 грн. 14 коп. самостійно до 15.04.2007 року  згідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, починаючи фактично з 01.01.2007 року, коли виникло зобов'язання по сплаті штрафних санкцій, а станом на  30.01.2007 року відповідач визнав наявність заборгованості та її розмір у   помилково  визначеному  розмірі   1129 грн. 26 коп.

Представлений відповідачем звіт працівники позивача отримали 05.02.2007 року (вхідний номер  1796) і фактично починаючи з цієї дати позивачу стало відомо про скоєне відповідачем правопорушення, а 15.04.2007 року закінчувався строк  добровільної сплати штрафних санкцій і  є початковим терміном для стягнення   пені за несвоєчасну  сплату  штрафних санкцій.

Проаналізувавши вказані обставини, господарський суд прийшов до переконання, що зобов'язання відповідача по сплаті штрафних санкцій є   конкурсними, що виникли до порушення  провадження у справі по банкрутству  відповідача враховуючи наступне.

Відповідач не заперечив наявність даної заборгованості, але зазначив, що ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 06.03.2007 року  порушено провадження у справі № 9/70 про банкрутство Державного підприємства "Світловодський комбінат твердих сплавів і тугоплавких металів”.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача надрукованого в газеті “Голос України” № 42 (3542) від 04.08.2007 року.

Відповідно до ст. 14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня  опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Штрафні санкції в сумі 9034 грн. 14 коп. за невиконання нормативу, передбаченого ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів розраховані за 2006 рік.

Статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” передбачено, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі  підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними  особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього  Закону.

Тобто, за визначенням ст. 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, зазначені вимоги позивача відносяться до категорії конкурсних (які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство).

Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” вимоги конкурсних  кредиторів,  заявлені   після закінчення  строку, встановленого  для  їх  подання,  або  не  заявлені  взагалі,   не розглядаються  і  вважаються погашеними,  про що господарський суд зазначає  в  ухвалі,  якою  затверджує  реєстр  вимог  кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Позивач в судовому засіданні визнав, що з вимогами про сплату  заборгованості  по  штрафних санкціях він не звертався  до відповідача  через велику  завантаженість працівників позивача, будь-яких документальних доказів про звернення з вимогами по справі  про  банкрутство  до суду не подав.

Відповідно до матеріалів справи № 9/70 про банкрутство відповідача  позивач у визначеному Законом порядку письмову заяву з вимогами до боржника не подавав, його вимоги у справі про банкрутство господарським судом не визнавались.

Крім того, визнаючи  погашеними зобов'язання  відповідача  у відповідності до вимог Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” як  конкурсного  кредитора, господарський  суд  вважає за необхідне  відмовити  і у стягненні  нарахованої позивачем пені на суму  425 грн. 47 коп., незважаючи  на те, що зобов'язання  по сплаті  пені виникли  починаючи з 15.04.2007 року та фактично є поточними вимогами, однак  відсутність  зобов'язання  або визнання  основного  зобов'язання погашеним  є  підставою для відмови  в стягненні пені, як  одного виду  забезпечення  виконання   основного  зобов'язання.

Господарський суд  вважає  визначальним  для розгляду спору  положення  Закону про те, що якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня публікації з заявою про визнання  його  вимог  до  боржника  у справі про банкрутство,  суд відмовляє у задоволенні позову повністю на підставі  частини  2  статті 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Враховуючи викладене господарський суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись  ст. 94, ст. 160,  ч. 1 ст. 162,  ст. 163, ст. 167, ст. 186,  ст. 254, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення  апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання заяви про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова виготовлена   повністю  19 листопада  2007 року.

Суддя

Ю. І. Хилько