СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

18 грудня 2007 року

Справа № 2-23/12367-2007А

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Ткаченка М.І.,

суддів
Антонової І.В.,

Дугаренко О.В.,

секретар судового засідання                                        Макарова Г.О.

за участю представників сторін:

позивача:
Ніколаєв В.В., дов. № 12 від 05.10.2007 р. (Управління Пенсійного фонду України
в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим);

відповідача: не
з'явився (Фізична особа - підприємець ОСОБА_1);

розглянувши апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя
Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної
Республіки Крим (суддя  Іщенко І.А.) від
16 жовтня 2007 року по справі № 2-23/12367-2007А

за позовом           Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим (вул. Дм.
Ульянова, 6,м.Сімферополь,95000)

до           Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

про стягнення 193,72 грн.

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського
суду АР Крим від 16 жовтня 2007 року у адміністративній справі №
2-23/12367-2007А відмовлено у задоволені позову Управління Пенсійного фонду
України в Київському районі міста Сімферополя АР Крим до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 193,72 грн.

Не погодившись з вказаною
постановою суду першої інстанції, Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі міста Сімферополя АР Крим звернулось до Севастопольського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову господарського суду АР Крим від 16 жовтня 2007 року у
адміністративній справі № 2-23/12367-2007А та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга
мотивована тим, що на думку позивача Управління Пенсійного фонду України в
Київському районі міста Сімферополя АР Крим ним на підставі пункту 17.1.1 статі
17 Закону України ”Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” від 21 грудня 2000 року № 2181- III
(далі -Закон України № 2181) були винесені
рішення про застосування та стягнення сум штрафних санкцій № 190/240 від
15 жовтня 2001 року і рішення про застосування та стягнення сум штрафних
санкцій № 788 від 5 грудня 2002 року і на підставі неможливості вручення повідомлення
був складений Акт № 7. У зв'язку з цім рішення про застосування та стягнення
сум штрафних санкцій № 788 від 5 грудня 2002 року було розміщено на дошці об'яв
за правилами передбаченими пунктом 6.2.4 статі
6 Закону України № 2181-ІІІ, а тому надати корінець про узгодження вимог
неможливо.

Заявник апеляційної скарги
також вказує на те, що на момент прийняття рішення (№ 788 від 5 грудня 2002
року) про застосування штрафних санкції Управління керувалося Законом України №
2181, відповідно до статі 15 вказаного Закону, днем узгодження вимог вважається
початок відліку строку давності у 1095 днів, а з 1 січня 2004 року вступив у
дію Закон України № 1058-IV „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування”  у відповідності із пунктом
15 статі 106 Закону України № 1058
строки позовної давності по стягненню недоїмки (пені) та штрафів не
застосовуються.

Таким чином, на думку
апелянта судом першої інстанції не правильно застосовані норми матеріального
права, а саме, у відповідності до частини 15 розділу XV „Заключних  положень” Закону України № 1058, до  приведення
законодавства  України у
відповідність із цим  Законом  закони
України  та  інші
нормативно-правові   акти
застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Від фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу до Севастопольського апеляційного
господарського суду не надходив.

Розпорядженням про заміну
складу колегії від 18 грудня 2007 року, у зв'язку з поважних причин та з метою
дотримання графіку розгляду справ, суддю Лисенко В.А. замінено на суддю
Антонову І.В.

В судове засідання
представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не з'явився, хоча про час і місце
судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином.

Судова колегія вважає можливим
розглянути справу за відсутністю представника відповідача, оскільки  він не надіслав судовій колегії  доказів про наявність поважних причин неявки
у судове засідання, а крім того його явку не визнано обов'язковою.

Переглянувши постанову суду
першої інстанції відповідно до вимог статей 195 Кодексу адміністративного
судочинства України, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника
позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що
постанова суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Фізична особа-підприємць
ОСОБА_1 зареєстрований в Управлінні Пенсійного фонду України в Київському
районі міста Сімферополя АР Крим як платник збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування.

За результатами перевірки
відповідача з питання правильності нарахування, повноти та своєчасності сплати
збору на обов'язкове державне пенсійне страхування виявлені порушення пункту 1
статті 2 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування”.

На підставі підпункту 17.1.3
пункту 17.1 статті 17 Закону України  №
2181, який визначав підстави та порядок відповідальності за порушення
законодавства у сфері державного пенсійного до набрання чинності Закону України
„Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, рішенням Управління
Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки
Крим № 190/24 від 15 жовтня 2001 року до відповідача застосовані фінансові
санкції в сумі 170,00 грн.

Також, за ненадання
підприємцем розрахунків зобов'язань по сплаті збору на обов'язкове державне
пенсійне страхування в строки, що визначені законодавством, рішенням Управління
Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя АР Крим № 788
від 5 грудня 2002 року  на підставі
приписів Закону України № 2181 до відповідача застосовані штрафні санкції у
розмірі 170,00 грн.

Так, згідно пункту 17.3
статті 17 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181 „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівнюється
до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

Відповідно до преамбули
Закону № 2181 цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який
встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими фондами з податків та зборів (обов'язкових
платежів), включаючи нарахування та сплату пені і штрафних санкцій, які
застосовуються до платників податків контролюючими органами і визначає
процедуру оскарження дій органів стягнення.

Таким чином, до спірних
правовідносин застосовуються строки давності, які передбачені Законом України
„Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами” - в три роки (1095 днів).

Більш того, приписами статті
99 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема частиною 2 статті 99
встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк.

Стаття 100 Кодексу
адміністративного судочинства України передбачає, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з
матеріалів справи, у відзиві на позов відповідач заявив про застосування
позовної давності, а також Управління Пенсійного фонду України в Київському
районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим не надано суду жодного доказу
поважності причин пропущення ним строку позовної давності.

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги Управління
Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя АР Крим про
стягнення штрафних санкцій з підприємця ОСОБА_1 за спливом позовної давності
задоволенню не підлягають.

Також, як зазначив суд першої
інстанції, діючим законодавством, зокрема пунктом 8.2 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками і застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в Пенсійний фонд України,
затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України 19 грудня 2003 року
№ 21-1, встановлений обов'язок органів Пенсійного фонду надсилати
страхувальникам вимогу про сплату недоїмки у разі, якщо такий страхувальник має
на кінець звітного періоду борги зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та
пені.

Вимога вважається надісланою
(врученою) фізичній особі, якщо її вручено особисто такій фізичній особі або її
законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання
або останнього відомого місця її знаходження з повідомленням про вручення за
порядком оформлення зазначених поштових відправлень, установленим Кабінетом
Міністрів України (пункт 8.3 Інструкції).

З системного аналізу
вищенаведених норм слідує, що виключно у разі направлення органами Пенсійного
фонду рішення про застосування штрафних санкцій або вимоги про сплату недоїмки
страхувальнику, в нього виникає обов'язок узгодити та сплатити заборгованість
вказану у вимозі. Тому недодержання позивачем вимог Закону позбавляє
відповідача права у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, узгодити її з
органами Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги - на оскарження її в
судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачем не надано суду жодного доказу направлення на адресу
підприємця ОСОБА_1 ані рішень про застосування штрафних санкцій, ані вимог про
сплату боргу.

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що неналежне виконання
самим позивачем вимог Закону, суд приходить до висновку про відсутність
обов'язку у відповідача сплатити застосовані Управлінням штрафні санкції, що
тягне відмову в задоволенні адміністративного позову.

З урахуванням викладеного
судова колегія дійшла висновку, що постанова у справі прийнята при правильному
застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим вимоги
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя АР
Крим, викладені в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають, підстави для
скасування постанови місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись статтями 195, 198
(пункт 1), 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,
суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя
Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду
Автономної Республіки Крим від 16 жовтня 2007 року по справі № 2-23/12367-2007А
залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції
роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи
касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України
набирають законної сили з моменту проголошення.

Постанову або ухвалу суду
апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені
статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        М.І.
Ткаченко

Судді
І.В. Антонова

О.В. Дугаренко