ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 6126-2/0

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Панової  І.Ю.

суддів:
Заріцької А.О. (доповідач у справі)
Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу
управління Пенсійного фонду України у Білопільському районі Сумської області

на ухвалу

господарського суду Сумської області від                 14 липня 2007 року

у справі

господарського суду Сумської області
№ 6126-2/0

за позовом
управління Пенсійного фонду України у Білопільському районі Сумської області

до
об’єднання мешканців гуртожитку 2001 рік

про
стягнення 538 грн.84 коп.

за участю  представників:

УПФУ –Нездоймишапка О.О

В С Т А Н О В И В  :

Ухвалою господарського суду Сумської області від 14 липня 2007 року управлінню Пенсійного фонду України у Білопільському районі Сумської області (далі - УПФ)  відмовлено у прийнятті  позовної заяви до об’єднання мешканців гуртожитку 2001 рік про стягнення 538 грн. 84 коп. заборгованості по страхових внесках і заява повернута позивачу з підстав передбачених п. 1 ст. 62  Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки заява не підлягає розгляду  в господарських судах України.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою УПФ звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду від 14 липня 2007 року мотивуючи це порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 124 Конституції України, ст. 1 ГПК України, п. 4 ч.1 ст. 17, ч.3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України), абз. 8, ч. 3            ст. 106 Закону України «Про загальнообов’язкове  державне пенсійне страхування», ст. 6. України «Про судоустрій України»

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку ухвалу господарського суду на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня 2001 року                  № 121/2001, Пенсійний фонд України (далі - Фонд) є центральним органом виконавчої влади, що, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків.

Згідно з п. 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2 (далі - Положення про Управління Фонду), управління Фонду у районах, містах і районах у містах (далі - управління) є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Фонду.

Відповідно до підпункту 6 п. 2.2 Положення про управління Фонду воно відповідно до покладених на нього завдань контролює надходження страхових внесків та інших платежів до Фонду від підприємств, установ, організацій та громадян, збирає у встановленому порядку відповідну звітність, проводить планові та позапланові перевірки фінансово-бухгалтерських документів, звітів та інших документів щодо правильності обчислення та сплати страхових внесків, цільового використання коштів Фонду в організаціях, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

З наведеного випливає, що управління, звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, діє як орган державної влади при здійсненні ним владних управлінських функцій і, відповідно, як суб'єкт владних повноважень.

Визначення суб'єкта владних повноважень дається в п. 7 ст. 3 КАС України, згідно з яким - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 7 ст. 64 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" надано право виконавчій дирекції Пенсійного фонду та її територіальним органам стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків.

Таке право передбачено також підпунктом 7 п. 2.3 Положення про управління Фонду.

За змістом ст. 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" саме територіальним органам Фонду надано право звертатись до суду з позовом про сплату простроченої заборгованості із сплати страхових внесків.

У зв’язку з набранням чинності КАС України з 1 вересня 2005 року до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов (ст.ст. 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

Таким чином, УПФ є органом державної влади, який у правовідносинах з боржником реалізує владні управлінські функції, а право УПФ на звернення до суду  у спірних відносинах визначено в законодавчому порядку. Пункт 4 ч.1 ст. 17 КАС України  відносить до компетенції адміністративних судів спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

За таких умов колегія суддів Вищого господарського суду вважає обґрунтованими  посилання суду першої інстанції на те, що вимоги про стягнення страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не є господарським спором і не можуть розглядатись у порядку передбаченому ГПК України.

Доводи касаційної скарги не ґрунтується на законі.

Посилання  в скарзі на те, що у ч.4 ст. 50 КАС України  наведено вичерпний перелік випадків звернення суб’єктів владних повноважень з адміністративними позовами до фізичних та юридичних осіб –не суб’єктів владних повноважень, суперечать п.5 ч.4 ст. 50 КАС України, відповідно до якого зазначені особи можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб’єкта владних повноважень і в інших випадках, встановлених законом.

Такі правові позиції містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду України  від 24 січня 2006 року  у справах № 1/5-90 та № 1/3-88 і від  7  лютого 2006 року у справі № 8/3(12/88).

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно приписів ст.ст. 111-5, 111-7 ГПК України, погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування ухвали господарського суду Сумської області від 14 липня 2007 року у справі № 6126-2/0 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115,,1117,1119,11111, 11113 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Білопільському районі Сумської області залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 14 липня 2007 року у справі № 6126-2/0  залишити без змін.

Головуючий                                                                             І. Панова

Судді                                                                                                 А. Заріцька

Л. Продаєвич