ПОСТАНОВА

"26" листопада 2007 р.
Справа № 9а/170-3816

15:00 год.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання  Шмідт Л.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні  справу

за адміністративним позовом  Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України, вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль,46021

до  Приватного виробничого агропромислового підприємства "Світанок", с. Біще Бережанського району Тернопільської області,47512

За участю представників сторін:

позивача:   не з'явився.

відповідача:  Радик Д.Л.,  довіреність № 04 від 14.08.2007 р.

встановив:

Позивач, Тернопільське обласне  відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль, звернувся 10.09.2007 р. до господарського суду Тернопільської області з адміністративним позовом до відповідача – Приватного виробничого агропромислового підприємства  „Світанок”, про стягнення  адміністративно-господарських   санкцій   у розмірі  6 821,26 грн.    та   245,58 грн. пені,  посилаючись  на те, що  Підприємство не виконало  встановленого відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” нормативу робочих місць  для працевлаштування інвалідів, про що Позивач дізнався із даних статистичного „Звіту про зайнятість  та працевлаштування інвалідів за  2006 рік” (форма № 10-ПІ)  , поданого Підприємством.

Як стверджує Позивач,  середньооблікова   чисельність  штатних працівників  особового  складу  за 2006 рік   складає  37 чоловік,  тому відповідно до ст. 19 Закону України  „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” норматив  робочих місць для працевлаштування інвалідів становить   1 .

Відповідач фактично не працевлаштував жодного  інваліда, відтак,   норматив  по створенню робочих місць не виконав.

Спираючись на  положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та  на Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями, установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, Позивач  просить стягнути  адміністративно-господарські  санкції у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, які Відповідач     до 15.04.2007 р   добровільно і самостійно   не сплатив.

Як зазначає  Позивач,   посилаючись на ч. 3 ст. 20  Закону  України „Про основи  соціальної  захищеності  інвалідів”, відсутність добровільної сплати  підприємством адміністративно-господарської  санкції  до 15.04.2007 р.  , тягне за собою  нарахування пені із розрахунку  120  відсотків  річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Під час судового розгляду позивач  підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні  12.11.2007 р. представник Відповідача   подав відзив на позовну заяву (вх. № 29489 (н) від 12.11.2007 р.), в якому  вказав, що вважає вимоги Позивача необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права. Повідомив, що за 2006 рік інваліди  з метою працевлаштування на Підприємство не зверталися,  державною службою  зайнятості інваліди  на підприємство   не направлялися, а на підприємстві зарезервовано 1 робоче місце для працевлаштування інваліда, однак в 2006 році воно зайняте не було  не з вини   підприємства.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши подані суду докази, суд   дійшов до висновку, що  позов підлягає до задоволення,  враховуючи наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 11 статті 19 зазначеного Закону визначено, що норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначається виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Частиною першою  статті  18  названого  Закону   передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів (далі - органи працевлаштування інвалідів).

Підприємства (об'єднання), установи і організації, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж  установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (частина перша статті 20 Закону у редакції Закону України  до 01.01.2006 р.).

Положенням про  робоче   місце   інваліда   і   про   порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. N 314, визначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1).

Закон України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" так само   визначає  такі  поняття ,  як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях;  і спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Водночас,    відповідно до   Закону України  „Про зайнятість населення”  підприємства ,   установи й організації, їх структурні  підрозділи та філії  незалежно  від форми власності  та господарювання    за наявності  вакансій у повному обсязі  зобов’язані  подавати  інформацію про наявність вільних  робочих місць (вакансій) центрам зайнятості  за місцем  їх реєстрації як платника страхових  внесків.

Наказом Міністерства   праці та соціальної політики  України  від 19.12.2005 р.  № 420  ,який  зареєстрований   у Міністерстві  юстиції України  21.12.2005 р.  за №  7/8-95,  запроваджено    форму звітності   № 3-ПН „Звіт про наявність вакансій” та  затверджено    інструкцію про порядок його  заповнення.

Звіт  за формою № 3-ПН є  актом  інформування  органів працевлаштування   та населення  про створені  на підприємстві   робочі місця    і   одночасно  є     запитом   ,  що сприяє працевлаштуванню  громадян,  зареєстрованих  у центрах зайнятості  як таких , що шукають роботу,    у тому числі   інвалідів.

Таким чином,   виходячи із  зазначених  вище  норм права,  Відповідач  повинен був  у відповідній кількості  створити  на підприємстві  спеціально обладнані ,  або інші,  робочі місця для інвалідів   та надіслати   у службу  зайнятості  спеціальні  повідомлення  про готовність  працевлаштувати  працівників з  розумовими чи фізичними   вадами  відповідної  степені інвалідності.

Відповідно до  ч.  1 ст. 71 КАС України    кожна  сторона  повинна  довести  ті  обставини,  на  яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Між тим,     Позивач  доказів   інформування   населення та  центру зайнятості  про   наявність вакантних    місць  на підприємстві     для працевлаштування   інвалідів       суду не надав, адже  звіт  за формою №   3-ПН з доказом  його   направлення  центру зайнятості    до матеріалів справи не  долучив.

При таких обставинах справи,  суд дійшов до висновку, що  Відповідачем не вживалися усі передбачені чинним законодавством заходи із забезпечення працевлаштування інвалідів, а тому  підпадав  під визначення осіб,  що несуть передбачену     статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні „ відповідальність.

Постановою Кабінету Міністрів України  від 28 грудня 2001 р. N 17674 затверджено Порядок   сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень    Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів ( надалі  - Порядок )

Відповідно до п. 1  Порядку ,  він   визначає  механізм  сплати  підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями незалежно від форми власності і господарювання (далі - підприємства) штрафних санкцій, передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" ( 875-12 ), а також акумуляції, обліку та використання цих коштів.

Згдіно  з п.2, 4   Порядку  суми  штрафних  санкцій  перераховуються самостійно підприємствами, де  кількість працюючих інвалідів менша від установленої нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" ,  в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку за балансовим рахунком N 3510 або в установах комерційних банків за балансовим рахунком N 2510, не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Враховуючи, що  Відповідач самостійно  штрафні санкції  до 15.04.2007 р.  не сплатив,    суд вважає правомірним адміністративний позов  щодо стягнення з Відповідача  6 575,38 грн. штрафних санкцій за не створення  робочих місць для інвалідів та  245,58 грн.  пені,  нарахованої   в порядку , передбаченому  ст.  20 Закону  України   "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у редакції  Закону N v167p299-05   від 31.05.2005   за період з  17.04.2007 р. по 05.09.2007 р.

Судові витрати  в силу положень ч. 4 ст. 94 КАСУ стягненню з відповідача не підлягають, адже  позивач  користується пільгами при сплаті  судового збору.

У судовому засіданні  26.11.2007 р.   за згодою  представника Відповідача  було оголошено  вступну та резолютивну  частину постанови та  про те, що  повний її текст  буде  виготовлено упродовж п’яти днів  із дня оголошення. Вступної та резолютивної  частин  постанови.

Керуючись ст. 22 Закону України „Про судоустрій України”,  ст. 4, 6, 7, 18, ч.4       ст. 94, 162, 163 та п.6 розділу УП Прикінцеві та перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Адміністративний позов Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України (м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8,  ідент.  код  14032334 )  до Приватного виробничого агропромислового підприємства „Світанок” задовольнити.

2. Стягнути  6575,38 грн. штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів та  245,58 грн. пені з  Приватного виробничого агропромислового підприємства „Світанок”, (с. Біще, Бережанський район, Тернопільська область, ідент. код  30916351)   на користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України (м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8,  ідент.  код  14032334).

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                                    Л.В. Кропивна