КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2007                                                                                           № 7/95

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Губенко Н.М.

суддів:             Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Соколова В.Г. – представник, дов. №48 від 12.04.2007;

від відповідача - КоваленкоЮ.В. – юрисконсульт, дов. б/н від 20.12.2006,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнє підприємство "Чернігівський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.06.2007

у справі № 7/95

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Квестор Лтд"

до                                                   Дочірнє підприємство "Чернігівський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"

про                                                  стягнення 148809,92 грн.

На підставі ст.69 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги у справі № 7/95 продовжено.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України 13.09.2007 розгляд справи відкладався.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.06.2007 у справі № 7/95 припинено провадження в частині стягнення 112 774,66 грн. боргу за відсутністю предмету спору; з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 17 979,07 грн. пені, 14 883,39 грн. інфляційних втрат, 3 172,80 грн. річних, 1 488,10 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивоване тим, що на виконання умов договору № 37-02/2006 в період з червня 2006 р. по листопад 2006 р. позивачем поставлено відповідачу нафтопродуктів та надано транспортних послуг на загальну суму 1 432 764,59 грн., що підтверджується накладними та дорученнями на одержання товару; відповідач виконав умови договору з оплати вартості нафтопродуктів та транспортних послуг з порушенням строків оплати, так, до подання позову до суду відповідачем сплачено 1 319 989,93 грн., а після подання позову відповідач перерахував 50 000,00 грн. 25.04.2007 та 62 774,66 грн. 26.04.2007, у зв’язку з чим провадження у справі в частині стягнення 112 774,66 грн. боргу підлягає припиненню за відсутністю предмету спору; заперечення відповідача стосовно нарахування пені не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до положень ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов’язання звільняється від відповідальності за порушення зобов’язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов’язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов’язання, відсутність у боржника необхідних коштів, таким чином вимоги позивача про стягнення 17 979,07 грн. пені за прострочення виконання зобов’язання є правомірними; 14 883,39 грн. інфляційних втрат та 3 172,80 грн. 3% річних нараховані позивачем правомірно; заперечення відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів понесення збитків не беруться судом до уваги, оскільки збитки не є предметом спору і такі позовні вимоги позивачем не заявлялися, стягнення інфляційних втрат та 3% річних передбачено законом, згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання; частина 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру пені застосуванню не підлягає, оскільки позивачем нараховано пеню в розмірі, що відповідає вимогам Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

В апеляційній скарзі та письмовому поясненні відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.06.2007 у справі № 7/95 в частині стягнення 17 979,07 грн. пені, 14 883,39 грн. інфляційних втрат, 3 172,80 грн. річних, 1 488,10 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник стверджує, що затримка розрахунків була незначною, причому відповідач не мав умислу на порушення договірних зобов’язань, як державне підприємство розраховувався по мірі надходження коштів, тобто грубого порушення своїх зобов’язань не здійснив.

На думку відповідача, не можна стверджувати про те, що несвоєчасна оплата призвела до значних збитків, зокрема, до наявності інфляційних втрат, оскільки ціни на товар постійно змінювалися, а наприкінці року пішли на спад.

Заявник вказує, що умовами договору № 37-02/2006 виплата 3% річних від простроченої суми з урахуванням інфляційних втрат прямо не передбачено; позивач на підтвердження суми понесених ним збитків доказів не надав; сума пені, інфляційних втрат та 3% річних значно перевищує понесені позивачем збитки, тому суд мав змогу згідно зі ст. 551 ЦК України зменшити розмір неустойки.

Відповідач зазначає, що в період з червня 2006 р. по лютий 2007 р. фінансове становище відповідача було досить скрутне, доказом чого є укладення договору застави майнових прав № 012/12/110-2 від 17.07.2006 на суму 3 000 000,00 грн. з АППБ „Аваль” та договору про відкриття кредитної лінії № 6/07 від 09.02.2007 на суму 1 500 000,00 грн. з АБ „Експрес-Банк”, що є підставою для застосування ст. 233 ГК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги, посилаючись на те, що в проведенні розрахунків відповідача з позивачем за отримані нафтопродукти та надані транспортні послуги прослідковується тенденція збільшення строку прострочки платежів, що не надає підстав вважати затримку в розрахунках незначною; в період з 28.12.2006 по 24.04.2007 відповідачем заборгованість не погашалася, не зважаючи на усні звернення та письмову вимогу позивача від 28.03.2007, тому у відповідача відсутні підстави для твердження про відсутність умислу на порушення договірних зобов’язань; нарахована позивачем за прострочення виконання зобов’язання пеня в сумі 17 979,07 грн. за період з 30.06.2006 по 23.04.2007 відповідає вимогам ст.ст. 546, 549 ЦК України, ст. 231 ГК України, нормам Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” та п. 7.2 договору № 37-02/2006; підставою для оскарження рішення Господарського суду Чернігівської області у справі № 7/95 відповідач вважає відсутність доказів позивача на підтвердження понесених ним збитків, але стягнення збитків не є предметом позовних вимог позивача і тому не підлягає доказуванню позивачем; позивачем понесені збитки у вигляді неотриманих доходів за період з 30.11.2006 по 24.04.2007 у розмірі 58 867,48 грн. при одноразовому обігу грошових коштів, а обігові кошти позивача обертаються не менше трьох разів на місяць; підстави для зменшення розміру неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України відсутні; нарахування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми прямо передбачено в законі і не вимагає дублювання в договорі.

Розглянувши апеляційну скаргу і письмове пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем до Господарського суду Чернігівської області подано позов про стягнення з відповідача 112 774,66 грн. основного боргу, 17 179,07 грн. пені, 14 883,39 грн. інфляційних втрат, 3 172,80 грн. 3% річних та судових витрат.

08.05.2007 позивачем було подано клопотання за № 59 від 07.05.2007, в якому, зокрема, зазначено, що відповідно до розрахунку пені сума пені складає 17 979,07 грн., але при складенні суми позовних вимог було допущено технічну та арифметичну помилки та вказано пеню в сумі 17 179,07 грн.; фактично пеню нараховано в сумі 17 979,07 грн.

Згідно з договором на поставку нафтопродуктів № 37-02/2006 від 01.02.2006 позивач, за договором продавець, зобов’язався поставляти та передавати у власність (повне господарське відання) відповідачу, за договором покупцю, нафтопродукти, а відповідач зобов’язався приймати ці нафтопродукти і своєчасно здійснювати оплату за них на умовах даного договору; ціна, кількість та асортимент кожної окремої партії нафтопродуктів попередньо погоджуються сторонами договору з наступним відображенням в рахунку-фактурі для оплати на момент поставки.

Позивачем з 23.06.2006 по 17.11.2006 було поставлено нафтопродуктів та надано транспортних послуг відповідачу на загальну суму 1 432 764,59 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та довіреностями на отримання матеріальних цінностей.

Пунктом 6.1 договору № 37-02/2006 передбачено, що оплата за поставлені нафтопродукти здійснюється протягом 3 банківських днів у вигляді безготівкового платежу на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, витягів з особового рахунку позивача, відповідачем оплата поставлених нафтопродуктів та наданих транспортних послуг здійснювалась несвоєчасно та не в повному обсязі, у зв’язку з чим станом на день подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становила 112 774,66 грн.

В клопотанні за № 59 від 07.05.2007 позивач вказує про те, що відповідачем після подання позову погашено суму основного боргу, а саме: 25.04.2007 перераховано 50 000,00 грн., 26.04.2007 – 62 774,66 грн., у зв’язку з чим просить припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 112 774,66 грн. та стягнути з відповідача 17 979,07 грн. пені, 14 883,39 грн. інфляційних втрат, 3 172,80 грн. 3% річних та судові витрати.

Відповідно до п. 11 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже судом першої інстанції правомірно припинено провадження у справі № 7/95 в частині стягнення 112 774,66 грн. основного боргу.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору № 37-02/2006 встановлено, що при порушенні відповідачем умов, вказаних в п.п. 6.1 – 6.2 даного договору, відповідач сплачує позивачу пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином позовні вимоги про стягнення з відповідача 17 979,07 грн. пені, 14 883,39 грн. інфляційних втрат, 3 172,80 грн. 3% річних відповідно до розрахунку, наданого позивачем, є обґрунтованими та такими, що підтверджені матеріалами справи.

Апеляційний господарський суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, враховуючи викладене та виходячи з наступного.

Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Як вже було встановлено вище, правові наслідки у формі сплати пені встановлені п. 7.2 договору № 37-02/2006, ст.ст. 549, 611 ЦК України та сплати інфляційних втрат і 3% річних передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому чинне законодавство України не пов’язує факту виникнення вищевказаних правових наслідків неналежного виконання зобов’язання із такими умовами, як наявність умислу у особи, яка вчиняє порушення, або вчинення такою особою грубого порушення, або наявність значних чи незначних збитків у кредитора.

Індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України, починаючи з серпня 1991 року щомісячно, і публікуються в пресі, зокрема, газеті „Урядовий кур’єр” в період з 5 по 10 число наступного за звітним місяця; повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Мінстат України ці показники є офіційними і можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум; для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою (лист Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р „Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ”).

Отже наявність та розмір інфляційних втрат визначається відповідно до показників індексу інфляції Мінстату України і не пов’язані із зниженням чи збільшенням позивачем цін на нафтопродукти.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем позовні вимоги про стягнення збитків не заявлялися та на наявність збитків як на підставу своїх вимог позивач не посилається, то неподання позивачем доказів на підтвердження суми понесених ним збитків не є підставою для відмови в позові про стягнення пені, інфляційних втрат і 3% річних.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Апеляційний господарський суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування норм ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, якими передбачено можливість зменшення розміру стягуваних санкцій, зокрема, враховуючи те, що неналежне виконання відповідачем договірних зобов’язань спричинило позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди; укладення відповідачем кредитного договору від 09.02.2007 та договору застави від 17.07.2006 відноситься до питань методів здійснення поточної фінансово-господарської діяльності відповідача та не знаходиться у безперечному причинно-наслідковому зв’язку із фінансовим станом відповідача, так само як і порушення строків виплати заробітної плати, також враховуючи розмір основного боргу, періоди прострочки платежів, немає підстав стверджувати про те, що розмір стягуваної пені є надмірно великим або значно перевищує розмір збитків, спричинених кредитору невиконанням зобов’язання, існування будь-яких інших обставин, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки, відповідачем не доведено.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.06.2007 усправі № 7/95 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2.          Справу № 7/95 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Ропій  Л.М.