донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

19.12.2007 р.                                                                           справа №18/256

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Скрипник А.Ф. (дов. № 03ю-63 від 18.12.2007р.),

від відповідача:
Малишева Т.М.(дов. №б/н від 17.12.2007р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
01.11.2007 року

по справі
№18/256

за позовом
Комунального виробничого підприємства „Краматорська тепломережа” м.Краматорськ Донецької області

до
Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк

про
стягнення 1773,73грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Комунальне  виробниче  підприємство  „Краматорська тепломережа” м.Краматорськ Донецької області, звернувся з позовом до господарського суду Донецької області про стягнення з Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк  інфляції в сумі 46,27грн., річних в сумі 25,88грн. пені в сумі 1701,22грн., а всього 1773грн.73коп.

Рішенням від 01.11.2007року господарський суд Донецької області  позовні вимоги задовольнив. Стягнув з  відповідача інфляційні збитки у сумі 46,27грн., річні в сумі 25,88грн., пеню в сумі 1701грн.22коп. Судове рішення мотивоване тим, що  позовні вимоги обґрунтовані, документально доведені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині стягнення пені. В обґрунтування своїх апеляційних вимог заявник скарги посилається на те, що  судом першої інстанції неправомірно застосовані норми Закону України „Про  відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинокової території”, що призвело до порушення норм матеріального права та прийняття неправильного рішення.

Позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а скаргу такою що не підлягає задоволенню.

У процесі розгляду справи апеляційний господарський суд у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке:

Як вбачається із матеріалів справи предметом позову є стягнення з Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк інфляційних у сумі 46,27грн., річних в сумі 25,88грн., пені в сумі 1701грн.22коп. за неналежне виконання договірних зобов'язань за договором купівлі-продажу №167 від 01.11.2006р. теплової енергії для опалення, вентиляції в період опалювального сезону та підігрівання холодної води (п.2.1 договору). Доказом несвоєчасної оплати теплової енергії є рахунки-фактури №167-11 від 30.11.2006р., 167-12 від 31.12.2006р., №167-1 від 31.01.2007р., №167-2 від 28.02.2007р., №167-3 від 31.03.2007р., 167-4 від 30.04.2007р.  (а.с.11-16).

Пунктом  6.3 договору відповідач повинен був виконати зобов'язання по оплаті пред'явленого рахунку-акту на протязі трьох банківських днів з моменту отримання рахунку-акту.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу  України  суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні  виконувати  господарські  зобов'язання  належним чином відповідно до закону,  інших правових актів,  договору, а за відсутності  конкретних  вимог  щодо  виконання   зобов'язання   - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання     господарських    договорів    застосовуються відповідні положення Цивільного  кодексу  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання  має  виконуватися  належним чином відповідно до умов договору  та  вимог  цього   Кодексу,   інших   актів   цивільного законодавства,  а  за відсутності таких умов та вимог –відповідно до  звичаїв  ділового  обороту  або  інших  вимог,   що   звичайно ставляться.

Відповідно до умов договору,  у період з листопада 2006року по квітень 2007року  позивачем були надані послуги на суму 3923,87грн., що підтверджується рахунками-актами. Однак, відповідач свої договірні зобов'язання по оплаті одержаної теплової енергії виконав невчасно.

Порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Так, відповідно до статті 625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від  простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з тим, що відповідач порушив вимоги договору в частині своєчасної оплати, позивачем на підставі  статті 625 ЦК України нараховані інфляційні у сумі 46,27грн.та  річні в сумі 25,88грн.

Відповідно до частини другої статті 101 ГПК України доводи, викладені в апеляційній скарзі, не є обов'язковими для господарського суду апеляційної інстанції. Останній перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. Отже, якщо в апеляційній інстанції оскаржується лише частина судового рішення, суд зобов'язаний перевірити законність і обґрунтованість й тієї його частини, щодо якої відсутні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В даному випадку, судом першої інстанції при прийнятті судового рішення не було перевірено правильність нарахування інфляційних та 3% річних, які були нараховані позивачем на підставі статті 625 ЦК України, у зв'язку з чим  апеляційна інстанція за своєю ініціативою перевірила розрахунок інфляційних та 3% річних.

В даному випадку, позивачем  інфляційні нараховані  по наростаючому у сумі 46,27грн. Тоді як, розрахунок інфляційних слід було розрахувати за кожний місяць окремо, оскільки індекс інфляції розраховується Державним комітетом  статистики України.

Отже, при перерахуванні сума інфляційних складає  62,64грн., а саме:

-листопад 2006р. сума заборгованості 416,64грн. період прострочки з 15.12.2006р. по 04.01.2007р., сума інфляційних складає 0;

-грудень 2006року сума заборгованості 712грн.43коп., за даний місяць прострочки оплати не було;

-січень 2007р. сума заборгованості 795грн.18коп., період прострочки з 13.02.2007р. по 07.03.2007р., сума інфляційних складає 04,77грн.;

-лютий 2007р. сума заборгованості 943грн.06коп.,  період просрочки з 13.03.2007р. по 20.06.2007р. сума інфляційних складає 28,29грн.;

-березень 2007р. сума заборгованості 732грн.61коп., період прострочки з 10.04.2007р. по 02.07.2007р., сума інфляційних складає 20,51грн.;

-квітень 2007р. сума заборгованості 323грн.95коп., період прострочки з 14.05.2007р. по 02.07.2007р., сума інфляційних складає 09,07грн.

Таким чином, за розрахунком апеляційної інстанції сума інфляційних складає 62,64грн., що перевищує суму інфляційних, нарахованих позивачем.  Але, суд  не має права самостійно збільшити розмір позовних вимог, тому  стягненню підлягає сума інфляційних  46,27грн., яка задоволена судом.

Щодо нарахування  3% річних, позивачем також невірно здійснений розрахунок, а саме, річні нараховуються за період з урахуванням кількість днів прострочки. При перерахуванні сума інфляційних складає 15грн.67коп., яка підлягає стягненню.

Предметом апеляційного оскарження є стягнення пені у сумі 1701,22грн.

Позивачем обґрунтовані  позовні вимоги про стягненні пені у сумі 1701,22грн.  відповідно до пункту 7.2.6 договору №167 від 01.11.2006р., яким встановлена відповідальність відповідача, який останній повинен нести у вигляді пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більш 100%  загальної суми боргу, згідно Закону України „Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за споживані комунальні послуги та утримання при будинкових територій” від 20.05.1999 №686-Х1У. Дані вимоги  задоволені судом першої інстанції у повному обсязі, виходячи з того, що  пеня нарахована на підставі спеціального Закону, який регулює відповідальність саме за несвоєчасні розрахунки за комунальні платежі.

Дослідивши матеріали справи з цього приводу, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  помилково застосував Закон України „Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги  та утримання прибудинкової території”. В даному випадку спеціальною нормою для нарахування пені є Закон України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” 1996р., який не втратив силу в зв’язку з прийнятими Цивільним та Господарським кодексами України (2004р.).  Згідно зі статтею 3 вказаного Закону, розмір  пені (штрафних санкцій), передбачений за згодою сторін, не може перевищувати подвійної облікової ставки  Національного банку України, яка діяла у період, за який стягується пеня.

Відповідно до   статті   1   Господарського  кодексу  України  цей Кодекс визначає  основні  засади  господарювання  в Україні  і регулює господарські відносини,  що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між  суб'єктами господарювання,  а  також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Статтею  199  Господарського  кодексу  України визначено, що виконання  господарських  зобов'язань  забезпечується заходами  захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин,  передбаченими  цим  Кодексом  та  іншими  законами.  За погодженням  сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі,  що  йому  не  суперечать,   види   забезпечення   виконання зобов'язань,   які   звичайно   застосовуються   у  господарському (діловому) обігу.   До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин    застосовуються    відповідні   положення Цивільного кодексу України.

Згідно   статті   546   Цивільного   кодексу   України   виконання  зобов'язань  може  забезпечуватися  в т.ч. неустойкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

В силу ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Неустойка за своєю юридичною природою є не тільки видом (способом) забезпечення  виконання зобов'язань, а, як правило, також одною із форм цивільно-правової відповідальності.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 2  статті  343  Господарського  кодексу України   платник  грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу  пеню  в  розмірі,  що встановлюється   за   згодою  сторін,  але  не  може  перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, переліченими нормативними актами встановлений граничний розмір пені.

При  задоволені позову, судом першої інстанції не було враховано, що розмір пені, заявлений позивачем, перевищує подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла у спірний період.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір неустойки,  він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний (якщо він встановлений).

Враховуючи  встановлення Законом України "Про відповідальність за  несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" граничного розміру відповідальності за прострочення  платежу  у  вигляді  пені  (розмір  якої   не   може  перевищувати   подвійної   облікової  ставки  Національного  банку України,  що  діяла  у  період,  за  який  сплачується  пеня),  за прострочку  платежу  за  договором  може  бути  стягнута лише сума неустойки, яка не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

В даному випадку, сума нарахованої пені перевищує подвійну ставку Національного банку України, яка є граничним розміру пені і   може бути стягнута за прострочку виконання грошового зобов’язання. Задоволенню підлягає пеня у сумі 77грн.77коп, яка є тим граничним розміром відповідальності за прострочку платежу, який встановлений законом.

За таких обставин, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду  вважає, що  судом першої інстанції  не перевірений розрахунок позовних вимог, а також порушено матеріальне право, що призвело до прийняття неправильного рішення. Позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 1701,22грн., 3% річних у сумі 25,88грн. суперечать законодавству, тому в цій частині рішення підлягає скасуванню у відповідності до статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст.33,43,49,99,101,103,104,105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк на рішення господарського суду Донецької області від 01.11.2007року у справі №18/256  задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 05.09.2006р.  у справі №25/256  скасувати.

Позовні вимоги Комунального виробничого  підприємства  „Краматорська тепломережа” м.Краматорськ Донецької області до Донецького комунального підприємства „Фармація” м.Донецьк задовольнити частково у сумі 139,71грн. (інфляційні в сумі 46,27грн., річні в сумі 15,67грн. пеня в сумі 77грн.77коп.грн.).

Стягнути з  Донецького комунального підприємства „Фармація” (83085, м. Донецьк, вул. Баумана, б. 5, р/р 1381 в Пролетарському  відділенні АК ПІБ м. Донецька, МФО 334301, ЗКПО 01976625) на користь Комунального виробничого підприємства „Краматорська тепломережа” (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул.Орджонікідзе,2”Б”, р/р 6011 в обласної філії АКБ „Укрсоцбанк” м. Донецьк, МФО 334011, ЗКПО 00131133) інфляційні  в сумі 46,27грн., річні в сумі 15,67грн., пеню в сумі 77,77грн., 08грн.04коп. державного  мита та  09грн.30коп. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову  відмовити.

Стягнути з Комунального виробничого підприємства „Краматорська тепломережа” (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул.Орджонікідзе,2”Б”, р/р 6011 в обласної філії АКБ „Укрсоцбанк” м. Донецьк, МФО 334011, ЗКПО 00131133) на користь Донецького комунального підприємства „Фармація” (83085, м. Донецьк, вул. Баумана, б. 5, р/р 1381 в Пролетарському  відділенні АК ПІБ м. Донецька, МФО 334301, ЗКПО 01976625) витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі 51,00грн.

Господарському суду Донецької області видати накази.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС