ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.01.07                                                                                           Справа  № 8/229(7-НР)

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                  Бойко С.М.,

суддів:                                         Бонк Т.Б.,

Марко Р.І.,

при секретарі   Скочко Ю.,

з участю представників:

від скаржника (відповідача)     з»явився,

позивача    з»явився,

розглянув апеляційну скаргу Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Ужгород

на рішення господарського суду Закарпатської області від 4.08.2006 року, суддя С.Б.Швед, в справі  за  № 8/229 (7-НР)

за позовом  державного комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода", м.Ужгород

до  Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м.Ужгород

про визнання недійсним рішення від 30.06.2005 року за №23,

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду Закарпатської області від 4.08.2006 року частково задоволено позов державного комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" та  визнано недійсним рішення Адміністративної колегії Закарпатського        обласного        територіального        відділення Антимонопольного    комітету   України    від    30.06.2005 р.    №23 (справа   №04-18/2005)    „Про   порушення   законодавства   про захист      економічної      конкуренції      з      боку комунального підприємства         „Виробниче      управління         водопровідно- каналізаційного  господарства міста Ужгорода" та накладення штрафу" у частині пунктів 2, 3, 4, 6.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем безпідставно застосовано до позивача штраф у розмірі 5000 грн. за зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг по водопостачанню та відведенню стічних вод та застосування різних цін та інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання без об'єктивно виправданих на те причин, оскільки не доведено наявність в діях позивача вказаних порушень п.1, п.2 ч.2 ст.13 Закону України „Про захист економічної конкуренції".

В частині п.5 оскаржуваного рішення щодо притягнення до адмінвідповідальності керівника державного комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" провадження в справі припинено на підставі п.1 ст.80 ГПК України в зв»язку з непідвідомчістю господарському суду.

В апеляційній скарзі  скаржник (відповідач) просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що факти зловживання монопольним становищем з боку позивача на ринку водопостачання та водовідведення підтверджені проведеною перевіркою. Рішення за результатами перевірки про усунення порушень антимонопольного законодавства та накладення штрафу прийнято відповідно до Закону України „Про Антимонопольний комітет України" та Закону України „Про захист економічної конкуренції"..

Скаржник покликається на те, що позивач стягує плату не з фактичного водоспоживання, а згідно бюджетного фінансування абонентів, що є порушенням  Правил ; здійснює нарахування плати для споживачів - юридичних осіб, які не мають приладів обліку, по нормам водоспоживання всупереч БНіП, що не відповідають вимогам нормативно-правових документів; включив в договори умови, які погіршують становище споживача та не передбачені нормативними документами.

Скаржник також зазначає, що для притягнення суб"єкта природної монополії до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції настання наслідків (в даному випадку застосування штрафних санкцій у вигляді припинення надання послуг у разі прострочення оплати понад 2 місяці) не є обов'язковою умовою (елементом складу порушення). Встановлення цієї умови є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.1 ч.2 ст.13, п.2 ст.50 Закону України „Про захист економічної конкуренції"у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, шляхом встановлення таких умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що позивач жодним чином не обмежив право споживача на отримання послуг, передбачивши 2-х місячний   термін   прострочення    оплати   наданих   послуг   як. можливість припинення їх надання, оскільки Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово -комунальному господарству від 01.07.1994р. №65), передбачена можливість припинення подачі води водоканалом у разі 2-х тижневого прострочення оплати споживачем (в т.ч. і абонентом - громадянином).

Щодо встановлення різних умов визначення обсягів споживання води, застосування різних цін чи інших умов водопостачання та оплати стосовно бюджетних організацій позивач зазначив, що антимонопольним органом безпідставно зроблено висновок про необхідність обліку води виключно за нормами БНіП стосовно цих організацій; розрахунки

споживання води по цих організаціях та установах при тимчасовій відсутності засобів обліку води проведені водоканалом за погодженням з абонентом за технічними та

іншими показниками в кожному окремому випадку з передбаченням в умовах договору встановлення засобу обліку води (водолічильника). Визначення вартісних обсягів споживання згідно з фактичним розміром бюджетного фінансування обумовлено об'єктивними причинами, а саме вимогами бюджетного законодавства щодо лімітування витрат бюджетних організацій на енергоносії, водо -, теплоспоживання.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі,  встановив, що рішенням Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.0б.2005р. №23 (справа №04-18/2005) „Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку комунального підприємства „Виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства міста Ужгорода" та накладення штрафу" зафіксовано факти зловживання комунальним    підприємством        „Виробниче . управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода"  монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг по водопостачанню та відведенню стічних вод у м.Ужгороді, селах Кінчені та Коритняни Ужгородського району шляхом встановлення умов реалізації послуг населенню, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, та застосування різних цін та інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання без об'єктивно виправданих на те причин, що є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (ч.1, п.1,п.2 ч.2 ст.13, п.2 ст.50 Закону України „Про захист економічної конкуренції" від 11.01.2001р. №2210-111.

За висновком відповідача порушення антимонопольного законодавства позивачем  полягало: 1) включення до договорів про надання послуг населенню (громадянам) умови про можливість припинення надання послуг у разі прострочення їх оплати понад 2 місяці, замість 3-х місяців згідно з п. 35 Правил надання населенню послуг з водо -, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.1997р. №1497; 2) встановлення розрахунку за послуги з бюджетними організаціями, виходячи з обсягів бюджетного фінансування цих послуг; нарахування плати за послуги по нормах водоспоживання, які не відповідають нормативно - правовим документам, і, відповідно, стягнення економічно необґрунтованої плати за надані послуги; З)встановлення та застосування в рівнозначних договорах з обласним госпіталем інвалідів та учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та з обласним кардіологічним диспансером різних умов оплати послуг, а саме в першому випадку -відповідно до розміру бюджетного фінансування, в другому - за нормами водопостачання.

За вчинені порушення у результаті зловживання монопольним становищем до позивача на підставі ст.52 Закону України „Про захист економічної конкуренції" застосовано штраф у сумі 5000 грн. (пункти 2,3,4,6 рішення Адмінколегії територіального відділення АМК України від 30.06.2005р. №23).

Проте, такий висновок відповідача не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст.13 Закону України „Про захист економічної конкуренції" зловживанням монопольним становищем на ринку є, зокрема, дії суб'єкта монополії, які можуть призвести до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів. До таких дій віднесено вказаним Законом встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку (п.1 ст.13) та застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб'єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об'єктивно виправданих на те причин (п.2 ст.13).

Як встановлено судом, позивач є комунальним підприємством з покладенням на нього обов'язків по якісному забезпеченню потреб населення та міста у централізованому водопостачанні та водовідведенні. Підприємство віднесено до природного монополіста у цій сфері відповідно до ст. ст. 1, 2, 5 Закону України „Про природні монополії".

Відповідно до ст.8 вказаного закону встановлення цін (тарифів) на товари (послуги), що виробляються (реалізовуються) суб'єктами природних монополій, є предметом державного регулювання.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висноввку, що позивач не може встановлювати вільні (в тому числі і різні) ціни для споживачів, змінювати їх, оскільки такі встановлюються централізовано органами державної влади (місцевого самоврядування), а тому не може бути і суб'єктом зловживання своїм монопольним становищем у сфері ціноутворення на послуги водопостачання та водовідведення у розумінні цього порушення при укладенні договорів з іншими суб'єктами господарювання.

Відсутність з боку позивача зловживань в цій сфері підтверджується  також змістом укладених зі споживачами договорів та наявними у справі рішеннями Ужгородського міськвиконкому про встановлення цін (тарифів) на послуги з водопостачання та водовідведення.

Визначення обсягів споживаних послуг у договорах з суб'єктами господарювання (іншими юридичними особами) за відсутності засобів обліку води, виходячи з норм споживання, БНіП, технічних умов, технологічних розрахунків, інших допустимих   показників   за  погодженням   з   споживачем  та  з урахуванням специфіки діяльності цього споживача -юридичної особи, які відмінні у кожному конкретному випадку, не можуть також: вважатися встановленням монопольних або інших умов придбання послуг водопостачання.

Аналіз договорів щодо встановлення обсягів послуг у межах бюджетного фінансування не свідчить про фіксацію для споживачів різних умов до рівнозначних угод без об'єктивно виправданих на те причин та з метою стягнення завищеної плати за воду чи водовідведення. Об'єктивною причиною у цих випадках є вимоги бюджетного законодавства щодо лімітування витрат на утримання бюджетних організацій з метою економії та раціонального використання коштів держбюджету (частина п'ята ст.51 Бюджетного кодексу України, ст.54 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік").

Крім цього, у цих договорах передбачено обов'язкове встановлення споживачами засобу обліку води (лічильника), визначено можливість зміни обсягів споживання води шляхом укладення додаткової угоди, тобто позивачем вжиті всі заходи по врахуванню у договорах обмежень бюджетного фінансування, по встановленню лічильників для об'єктивного контролю обсягів споживання води, відсутність яких за змістом рішення антимонопольного органу є основною причиною монопольних зловживань з боку позивача.

З наведеного відповідачем не доведено факту зловживання позивачем  у сфері ринку водопостачання стосовно  споживачів    -    юридичних    осіб, про що правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Щодо монопольного зловживання позивачем при укладенні прямих договорів на водопостачання з населенням (передбачення у п. 11 договору припинення подачі води у разі несплати чергових платежів понад 2 місяці), то зазначена умова не є визначальною наперед для придбання послуг водопостачання. Ця умова є превентивною (попереджувальною) для споживача як сторони договору, який зобов'язаний своєчасно оплачувати отримані послуги з водопостачання.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що ця норма у договорі не є імперативним порушенням прав споживача, оскільки він лише сам може спровокувати її застосування, допустивши невиконання свого основного обов'язку щодо оплати отриманої і спожитої ним води.

Щодо питання реалізації цієї договірної умови, то з врахуванням   інтересів   сторін   та  інших   об'єктивних  причин наявність у споживача - громадянина неповнолітніх дітей, осіб похилого   віку,   хворих,   важкий   фінансовий   стан   сім'ї  тощо) припинення водопостачання споживач вправі оскаржити   в суді, що є гарантією захисту його прав та законних інтересів.

Наведене свідчить про відсутність у діях позивача при включенні такої умови до договору ознак зловживання своїм монопольним становищем на ринку водопостачання, передбачених п.1 ч.2 ст.13 Закону України „Про захист економічної конкуренції", оскільки ця умова не тягне за собою імперативного порушення прав споживача. Споживач має гарантований Конституцією України (ст.55) судовий захист при порушенні його особистих прав при застосування такої умови.

З наведеного відсутні підстави для застосування до позивача штрафу в сумі 5000 грн. за порушення п.1, п.2 ч.2 ст.13 Закону України „Про захист економічної конкуренції", оскільки відповідачем не доведено наявність у діях позивача ознак вказаних порушень, а тому рішення Адміністративної колегії Закарпатського        обласного        територіального        відділення Антимонопольного    комітету   України    від    30.06.2005р.    №23  підлягає визнанню недійсним в частині пунктів 2, 3, 4, 6, про що правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Щодо визнання недійсним п.5 оскаржуваного рішення про притягнення до адмінвідповідальності керівника державного комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода", то в цій частині провадження в справі  суд першої інстанції правильно  припинив на підставі п.1 ст.80 ГПК України в зв»язку непідвідомчістю господарському суду цього спору, виходячи із змісту ст.12 ГПК України.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами норм діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,

постановив:

рішення господарського суду Закарпатської області від 4.08.2006 року в справі за номером 8/229(7-НР) залишити без змін, а апеляційну скаргу  Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                              С.М.Бойко

Судді:                                                                      Т.Б.Бонк

Р.І.Марко