ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

04.10.2007
Справа №2-15/10560-2007

За позовом Приватного підприємства «Фірма Авінда» (95000, АР Крим, м.Сімферополь, вул.. Київська, 4; вул. Київська, 44, кв. 15, )

До відповідача  Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим» (98433, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Віліно, вул.. Леніна, 128, )

Про стягнення 5885,02 грн.

Суддя ГС АР Крим І.А. Іщенко

представники:

Від позивача – Овсяннікова І.В., довіреність б/н від 18.07.2007 р., у справі

Від відповідача – Мєняйлова Я.А., довіреність № 228 від 26.07.2007 р., у справі

Обставини справи: Приватне підприємство «Фірма Авінда» звернулось до Господарського суду АР Крим з позовом до Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим»  про стягнення 5885,02 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх зобов’язань по повній та своєчасній оплаті наданих позивачем послуг за договором перевезення № 5/01 від 05.01.2007 р., через що заборгованість Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим»  перед Приватним підприємством «Фірма Авінда»  складає 5350,00 грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена, що і стало приводом для звернення позивача з позовом до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача  160,50 грн. інфляційних втрат, 57,16 грн. річних  та 317,36 грн. пені.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позов проти позовних вимог не заперечує, суму заборгованості визнає у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні надав заяву в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, якою змінив підстави стягнення пені у розмірі 317,36 грн., посилаючись на статті 526, 530,610, 611, 614 Цивільного кодексу України, статті 193, 218, 221, 230 Господарського кодексу України.

Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення  представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

05.01.2007 р. між Приватним підприємством «Фірма Авінда» (Перевізник) (позивач) та Сільськогосподарським закритим акціонерним товариством Агрофірмою «Крим» (Замовник) (відповідач) був укладений договір перевезення № 5/01. (а.с. 8)

Частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України визначено що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно пункту  1.1. Договору Перевізник зобов’язується доставити наданий йому Замовником вантаж до пункту призначення та видати його Вантажоодержувачу, а Замовник зобов’язується оплатити перевезення вантажу згідно умовам договору.

Відповідно  до пункту 4.1 Договору Замовник сплачує перевізнику в строк до 10 днів з моменту прийняття замовлення до виконання вартість послуг з перевезення в сумі згідно рахунка Перевізника.

Вказаний договір діє з моменту його підписання обома сторонами та протягом одного року. (пункт 6.1 Договору)

Як свідчать матеріали справи, позивачем здійснювалися перевезення вантажу автомобільним транспортом по маршрутам перевезення та здав вантаж одержувачу по відповідно оформленим документам,  про що свідчать додані до матеріалів справи товарно-транспортні накладні на переміщення алкогольних напоїв серії 01АААД № 459733 від 27.12.2006 р., подорожний лист № 712189 вантажного автомобіля з 27.11.2006 р. по 30.12.2006 р.; серії 01АААД № 394541 від 17.01.2007 р., подорожний лист № 712194 вантажного автомобіля з 15.01.2007 р. по 17.02.2007 р.; посвідчення про відрядження водія від 15.01.2007 р.  (а.с. 9-14).

Позивачем були виставлені відповідні рахунки-фактури на оплату наданих послуг, в тому числі № СФ-0383 від 29.12.2006 р. на суму 900,00 грн., № СФ-0000005 від 17.01.2007 р. на суму 1350,00 грн., № СФ-0000010 від 22.01.2007 р. на суму 800,00 грн., № СФ-0000009 від 22.01.2007 р. на суму 2300,00 грн. Всього було виставлено рахунків на суму 5350,00 грн. (а.с. 18-19)

Проте, відповідач не виконав свої обов’язки щодо повної та своєчасної оплати виставлених відповідачем  рахунків, в результаті чого за ним склалася заборгованість у розмірі 5350,00 грн., що і послужило підставою для звернення Приватного підприємства «Фірма Авінда» із позовом до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо  строк  (термін)  виконання  боржником  обов'язку  не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від  дня  пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України).

Так, 28.02.2007 р. позивачем на адресу відповідача була направлена претензія вих. № 27 від 27.02.2007 р. з вимогою про оплату боргу у сумі 5350,00 грн. (а.с. 16). Вказана претензія була отримана відповідачем 01.03.2007 р., про що свідчить підпис уповноваженого представника відповідача у поштовому повідомленні.

Однак вказана претензія відповідачем була проігнорована.

Відповідач  відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України не представив доказів повної оплати заборгованості за надані відповідачем послуги.  За такими обставинами,  матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті 5350,00 грн. заборгованості за надані позивачем послуги з перевезення, через що  вимоги позивача про стягнення з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим»  заборгованості у розмірі 5350,00 грн. підлягають задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних витрат у зв’язку з невиконанням відповідачем своїх зобов’язань у розмірі 160,50 грн. та 57,16 грн. 3% річних.

Як вже було встановлено судом, претензія позивача про оплату наданих відповідачем послуг була отримана відповідачем 01.03.2007 р. Отже, відповідно до вимог частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, строк виконання зобов’язання повинен становити протягом семи днів, тобто до 08.03.2007 р.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим»  інфляційних витрат у розмірі 160,50 грн. за період з 08.03.2007 р. по 16.07.2007 р. суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд вважає таким, що кореспондується зі статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти.

Так, відповідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги позивача про стягнення з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим»  3% річних у розмірі 57,16 грн. за період з 08.03.2007 р. по 16.07.2007 р.  підтверджуються матеріалами справи та підлягають стягненню з відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні надав заяву в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, якою змінив підстави стягнення пені у розмірі 317,36 грн., посилаючись на статті 526, 530,610, 611, 614 Цивільного кодексу України, статті 193, 218, 221, 230 Господарського кодексу України.

Суд вважає за можливе вказану заяву задовольнити, оскільки це не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси та не суперечить  частині 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В той же час суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу  України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу  України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Причому, згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Суд звертає увагу на те, що Законом передбачена обов’язковість згоди сторін на визначення зокрема неустойки, у випадку порушення зобов’язання, і про необхідність фіксації цієї згоди сторонами саме у відповідному письмовому договорі – передбачає стаття 547 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняється у письмовій формі (частина 1). Правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. (частина 2 вищенаведеної статті).

Таким чином вбачається необхідність відмовлення позивачу у застосуванні штрафних санкцій щодо несплаченого рахунку-фактурі № СФ-0383 від 29.12.2006 р. на суму 900,00 грн., оскільки вказаний рахунок не охоплюється дією Договору перевезення № 5/01 від 05.01.2007 р., а тому у данному випадку не може застосовуватися неустойка за його несплату.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” №543/96-ВР від 22.11.1996 р. передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.5  Договору сторони передбачили, що за порушення строків виконання грошових зобов’язань винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Заявлена позивачем сума пені у розмірі 317,36 грн. за період з 08.03.2007 р. по 16.07.2007 р. підлягає зменшенню з огляду на наступне.

Нарахування штрафних санкцій повинно бути здійснено на суму у розмірі 4450,00 грн., яка складається з рахунків № СФ-0000005 від 17.01.2007 р. на суму 1350,00 грн., № СФ-0000010 від 22.01.2007 р. на суму 800,00 грн., № СФ-0000009 від 22.01.2007 р. на суму 2300,00 грн.

Отже, загальна сума пені за період з 08.03.2007 р. по 16.07.2007 р. складає 265,90 грн., підтверджується матеріалами справи та підлягає стягненню з відповідача.

Частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що якщо порушення зобов’язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Судом встановлено, що порушення відповідачем зобов’язань по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажу не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Іншого, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України суду не доведено.

Пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання.

За таких обставин суд вважає за доцільне зменшити розмір пені на 50 % та стягнути з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим» суму пені у розмірі 132,95 грн.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні були оголошені вступна та резолютивна частини рішення згідно статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний у відповідності до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України 08.10.2007 р.

З урахуванням викладеного, керуючись статями 33, 34, 49, 82-85  Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Сільськогосподарського закритого акціонерного товариства Агрофірми «Крим» (98433, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Віліно, вул.. Леніна, 128, , п/р 8003 в АБ «Український бізнес банк» м. Донецьк) на користь Приватного підприємства «Фірма Авінда» (95000, АР Крим, м. Сімферополь, вул.. Київська, 4; вул. Київська, 44, кв. 15, , п/р 260062006 уКРД ВАТ «Райффайзен банк Аваль» м. Сімферополь, МФО 324021) суму заборгованості у розмірі 5350,00 грн., 160,50 грн. інфляційних втрат, 57,16 грн. річних, 132,95 грн. пені, 101,11 грн. державного мита та 116,97 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Видати наказ після набуття судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко І.А.