ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.07 р.                                                                                 Справа № 34/204пд

Господарський суд Донецької області у складі судді Кододової О.В. при секретарі судового засідання Котельниковій Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом  Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька

до відповідача 1.-  Товариства з обмеженою відповідальністю “Рекламна агенція “Перекресток” м. Донецьк

до відповідача 2.-  Приватного підприємства “Гічерс”  м. Київ

про визнання недійсною угоди укладеної між відповідачами відповідно до ст. 49 ЦК України (1963р. редакції), зобов’язання усе  отримане по угоді  відповідача 2., а саме: грошові кошти у сумі 985760,46грн. повернути  відповідачу 1., стягнути з відповідача 1 усе отримане по угоді, а саме  поліграфічну продукцію згідно накладних первинних документів  у доход держави, а у разі неможливості стягнення в натурі, стягнути з відповідача 1. у доход держави грошові кошти еквівалентні вартості вказаного товару у сумі 985760,46грн.

за участю представників сторін:

від позивача –  Петров А.Г. (за довіреністю)

від відповідача  1. – не з’явився

від відповідача  2. -  не з’явився

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов Державною податковою інспекцією у Ворошиловському районі               м. Донецька до Товариства з обмеженою відповідальністю “Рекламна агенція “Перекресток” м. Донецьк та Приватного підприємства “Гічерс”  м. Київ про визнання недійсною угоди укладеної між відповідачами відповідно до ст. 49 ЦК України (1963р. редакції), зобов’язання усе  отримане по угоді  відповідача 2., а саме: грошові кошти у сумі 985760,46грн. повернути  відповідачу 1., стягнути з відповідача 1 усе отримане по угоді, а саме  поліграфічну продукцію згідно накладних первинних документів  у доход держави, а у разі неможливості стягнення в натурі, стягнути з відповідача 1. у доход держави грошові кошти еквівалентні вартості вказаного товару у сумі 985760,46грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04 грудня 2007року  відкрито провадження в адміністративній справі №34/204пд.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що при укладенні  спірної угоди між відповідачами, відповідач 2. мав мету, яка суперечить інтересам держави та суспільства, які охороняються законом.

Позивач зазначає, що  рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2003року , визнано  недійсними установчі документи ПП “Гічерс” з 28.07.2003року та визнані недійсними фінансово-господарські  документи. Судом було встановлено, що реєстрація  ПП “Гічерс” була здійснена без наміру здійснювати  господарську діяльність, що суперечить інтересам держави та суспільства. Тобто на думку позивача, якщо судом вже встановлено, що реєстрація ПП “Гічерс”, та вся його подальша діяльність мала протиправний намір, що підтверджується рішенням суду, то при здійсненні  спірної угоди  ПП “Гічерс” також мало намір, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Відповідачі 1., 2. у судове засідання не з’явилися, представників для участі у судовому засіданні не направили, відзив на позов суду  не надали, про час та місце судового засідання був повідомлений шляхом направлення за їх адресою відповідних ухвал рекомендованою поштою.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до пункту 2-1 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Рекламна агенція “Перекресток”           м. Донецьк  є юридичною особою, включено до ЄДРПОУ за №32187236 .

Приватне підприємство “Гічерс”  м. Київ є юридичною особою, включено до  ЄДРПОУ за №32557240 .

Між відповідачами 08 грудня 2003року було укладено усну угоду з організування систематичного постачання поліграфічної продукції та ПП “Гічерс” до ТОВ “Рекламна агенція “Перекресток”  поставлено поліграфічну продукцію на загальну суму 985760,46грн., у тому числі ПДВ.

Здійснення господарських операцій між відповідачами підтверджується  наявними у матеріалах справи документами, а саме: рахунок-фактура №СФ-239 від 08.12.2003року, актом здачі-прийому №242 від 29.12.2003року, податковою накладною №265 від 29.12.2003року, рахунком –фактурою №14 від 05.01.2004року, актом здачі-прийому №37 від 26.01.2004року, податковою накладною №52 від 26.01.2004року, рахунком-фактурою №СФ-94 від 19.02.2004року, актом здачі-прийому №79 від 27.02.2004року, податковою накладною №114 від 27.02.2004року, рахунком-фактурою №СФ-102 від 26.02.2004року, актом здачі-прийому №128 від 26.03.2004року, податковою накладною №177 від  26.03.2004року, рахунком-фактурою №СФ-205 від 28.04.2004року, актом здачі-прийому №188 від 05.05.2004року, податковою накладною №242 від 05.05.2004року, рахунком-фактурою №СФ-391 від 04.08.2004року, актом здачі-прийому №454 від 30.08.2004року, податковою накладною №502 від  30.08.2004року, рахунком-фактурою  №СФ-295 від 17.06.2004року, актом здачі - прийому робіт №302 від  28.06.2004року, податковою накладною №340 від 28.06.2004року, рахунком-фактурою №СФ-334 від 16.07.2004року, актом здачі-прийому №369 від 23.07.2004року, податковою накладною №400 від 23.07.2004року.

Таким чином, між відповідачами склалися відносини з укладення та виконання господарських зобов’язань .

Позивач просить визнати недійсною угоду укладену між відповідачами відповідно до ст. 49 ЦК України (1963р. редакції), зобов’язати усе  отримане по угоді  відповідача 2., а саме: грошові кошти у сумі 985760,46грн. повернути  відповідачу 1., стягнути з відповідача 1 усе отримане по угоді, а саме  поліграфічну продукцію згідно накладних первинних документів у доход держави, а у разі неможливості стягнення в натурі, стягнути з відповідача 1. у доход держави грошові кошти еквівалентні вартості вказаного товару у сумі 985760,46грн.

Вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно  п. 1 розділу ІХ Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до п. 4 розділу ІХ Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс застосовується до господарських відносин, які винили після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Як вбачається з матеріалів справи, угода була та виконувалась з грудня 2003року та  по липень 2004року, взаєморозрахунки між відповідачами також проведені в повному обсязі у 2004 році.

За таких умов, підстави для застосування законодавства на якому ґрунтуються позовні вимоги відсутні.

Позивач вважає, що господарське зобов’язання було вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.  Як на підставу своїх доводів, позивач посилається на рішення Святошинського районного суду  м. Києва від 03.12.2003року по справі №2-2712-1/03. Наведене рішення на думку позивача є доказом спрямованості умислу  на укладання угоди з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, тобто які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу у вигляді приховування від оподаткування прибутку та доходів.

За приписами  п. 11 роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”                № 02-5/111 від 12.03.1999 р. ( із змінами ) наявність умислу у сторін при укладанні угоди означає, що сторона або сторони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди, яка суперечить меті діяльності суб'єкта господарювання та інтересам держави та суспільства, і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної  особи  не  може  вважатися  встановленою.

Рішенням Святошинського районного суду  м. Києва від 03.12.2003року по справі №2-2712-1/03 визнано недійсними установчі документи ПП “Гічерс”, а саме свідоцтво про державну реєстрацію , статут, установчий договір  та свідоцтво платника податку на додану вартість шляхом його анулювання з 28.07.2003року, визнано недійсними фінансово-господарські документи від імені ПП “Гічерс”.

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва зазначено, що реєстрація ПП “Гічерс” була здійснена без наміру здійснювати господарську діяльність. Засновником  є Дмитрук О.Ю., який ніякого відношення до підприємства не має, оскільки він наміру займатися господарською діяльністю не мав.

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов’язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Рішенням Святошинського районного суду  м. Києва від 03.12.2003року по справі №2-2712-1/03 не було встановлено фактів щодо вчинення Приватним підприємством “Гічерс” господарських зобов’язань з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства. У рішенні суду взагалі відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Таким чином, посилання позивача на рішення Святошинського районного суду              м. Києва від 03.12.2003року по справі №2-2712-1/03, як доказ спрямованості умислу та доведення мети суперечною інтересам держави та суспільства при здійсненні усної угоди, суд вважає безпідставним, оскільки воно не містить в собі висновки щодо господарських зобов’язань, які виникли між відповідачами на господарських операцій з поставки поліграфічної продукції, та не робилися висновки відносно їх мети та спрямованості. Предметом дослідження по справі №2-2712-1/03 є, зокрема, визнання установчих документів Приватного підприємства “Гічерс” недійсними,  а не наявність протиправного умислу при укладені оспореної угоди з поставки поліграфічної продукції. під час підприємницької діяльності.

Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Поняття умислу визначене в кримінальному законодавстві і є суб’єктивною умовою настання юридичної відповідальності, яка підлягає в усвідомленні фізичною особою противоправності поведінки, суспільної небезпечності наслідків і бажання їх настання.

Наявність умислу у сторони (або сторін) означає, що виходячи із обставин справи вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати противоправність угоди та суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули та свідомо допускали настання таких наслідків.

У рішенні суду взагалі відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи угоду з поставки поліграфічної продукції, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

На момент укладання спірного договору обидві сторони були юридичними особами, включеними до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, взяті на облік як платники податків, їм були видані свідоцтва про  реєстрацію платників податку на додану вартість та присвоєні податкові номери платників ПДВ, що підтверджується матеріалами справи.

Суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, відповідачі діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Самі по собі операції не є такими, що суперечать інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу. Позивач не надав доказів будь-яких донарахувань податкових зобов’язань податковим органом за порушення податкового законодавства за оспореними господарськими операціями та доказів кримінальної відповідальності посадових осіб і відповідальності суб’єктів господарювання за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення. Відтак вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно  за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені ст. 49 ЦК України, є  конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а  адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України, яка передбачає, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Тобто позивач просить визнати недійсною усну угоду  , яка була укладена 08 грудня 2003року, звернувшись до суду 19.07.2006р. поза межами строку встановленого ст.250 Господарського кодексу України.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 14.02.2006р. та від 26.06.2007р., де зазначено, що застосування судом при вирішенні спору публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент укладення угоди, але відсутні в ЦК України на момент ухвалення рішення про притягнення до відповідальності, є помилковим.

Основними засадами судочинства відповідно до ст. 129 Конституції України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Одним із принципів ( п.4 ст.7 КАСУ) адміністративного судочинства є  змагальність    сторін,    диспозитивність   та   офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ст. 17 КАСУ  визначено компетенцію адміністративних судів щодо вирішення  адміністративних справ. Згідно  п.4 ч.1 ст.17 КАСУ, спори за зверненням суб’єкта владних повноважень  у випадках, встановлених законом.

Згідно до п.1ст.11 КАСУ розгляд  і  вирішення  справ  в адміністративних   судах здійснюються  на  засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними  суду  своїх  доказів  і   у   доведенні   перед   судом   їх переконливості.

Пункт 2 ст.11 КАСУ передбачає, що суд  розглядає  адміністративні  справи  не  інакше  як за позовною заявою,  поданою відповідно до цього Кодексу,  і не  може виходити  за межі позовних вимог.  Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі,  якщо це необхідно для повного захисту  прав, свобод  та  інтересів сторін чи третіх осіб,  про захист яких вони просять.

Відповідно до п.4 ст.70 КАСУ обставини,   які  за  законом  повинні  бути  підтверджені певними засобами доказування,  не можуть підтверджуватися  ніякими іншими  засобами  доказування,  крім  випадків,  коли  щодо  таких обставин не виникає спору.

Відповідно до п.1 ст.71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно до приписів статті 86 КАСУ суд  оцінює  докази,  які є у справі,  за своїм внутрішнім переконанням,  що ґрунтується на їх  безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що при здійсненні господарських операцій сторони діяли  з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги позивача про визнання недійсною угоди укладеної між відповідачами відповідно до ст. 49 ЦК України (1963р. редакції), зобов’язання усе  отримане по угоді  відповідача 2., а саме: грошові кошти у сумі 985760,46грн. повернути  відповідачу 1., стягнути з відповідача 1 усе отримане по угоді, а саме  поліграфічну продукцію згідно накладних первинних документів  у доход держави, а у разі неможливості стягнення в натурі, стягнути з відповідача 1. у доход держави грошові кошти еквівалентні вартості вказаного товару у сумі 985760,46грн. задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.129 Конституції України, Господарським кодексом України  ст.ст.1, 2, 9, 11, 12, 17, 18, 33, 71, 94,104, 105, 106, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання зави про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня складання постанови у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку  частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                Кододова О.В.