СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

10 грудня 2007 року
Справа № 2-8/12262-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Дугаренко О.В.,

суддів                                                                      Заплава Л.М.,

Фенько Т.П.,

розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Сімферопольської міської ради на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Чумаченко С.А.) від 22 жовтня 2007 року у справі №2-8/12262-2007

за позовом           Торгівельного дому "Валенсія" (вул. Дацуна, 21а,Сімферополь,95017)

до           Виконавчого комітету Сімферопольської міської ради (вул. Толстого, 15,Сімферополь,95000)

3-тя особа Сімферопольська міська рада (вул. Толстого, 15,Сімферополь,95000)

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.10.2007 по справі № 2-8/12262-2007 позов Торгового дому „Валенсія” до Виконавчого комітету Сімферопольської міської ради, 3-тя особа Сімферопольська міська рада, про визнання права власності, задоволено в повному обсязі.

Суд визнав за позивачем право власності за Торговим домом «Валенсія»(Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, Київський район, вул. Дацуна, 21 «а», ідентифікаційний код 24870622) на об'єкт нерухомості в цілому –нежила будівля торговий павільйон літ. «А», загальною площею 36,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 51,0 кв.м. за адресою: м. Сімферополь, вул. Севастопольська, 206 А у складі наступних будівель та споруд: коридор, загальною площею 1,1 кв.м.; торговий зал, загальною площею 22,6 кв.м.; склад, загальною площею 12,1 кв.м.; туалет, загальною площею 0,8 кв.м.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням господарського суду, виконавчий комітет Сімферопольської міської ради звернувся з апеляційною скаргою до Севастопольського апеляційного господарського суду, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати, як винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у задоволенні позову відмовити.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу, судовою колегією апеляційної інстанції встановлено наступне.

В 1999 році, на підставі заяви замовника – Торгового дому «Валенсія», комісією виконавчого комітету Сімферопольської міської ради, призначеною на підставі розпорядження міськвиконкому  № 365-Р від 25.05.1998, був складений акт вибору і обстеження земельної ділянки під розміщення торгового кіоску по вул. Севастопольській, район автостанції «Западна»від 19.10.1999, згідно з яким площа земельної ділянки складає 50 кв.м., у тому числі площа забудови земельної ділянки складає 24,0 кв.м., земельні насадження на ділянці відсутні.

Згідно з висновком ДУ МВС України в Криму Управління державної пожежної охорони № 129 від 21.10.1999  «По вибору майданчика (траси) для будівництва»передбачається розміщення торгового кіоску по вул. Севастопольській (район автостанції «Западна») з дотриманням чинних нормативних актів по пожежній безпеці.

Зі  змісту висновку №  251 від 28.10.1999  по відведенню земельної ділянки під будівництво торгового кіоску по вул. Севастопольській, район автостанції «Западна»вбачається, що земельна ділянка, розташована по вул. Севастопольській, район автостанції «Западна»в м. Сімферополі площею 50 кв.м., у тому числі площею забудови 25 кв.м. по санітарно –гігієнічним умовам придатна для будівництва торгового кіоску.

На підставі погоджених проектів відводу, виконавчий комітет Сімферопольської міської ради прийняв рішення № 1216 від 28.07.2000, згідно з яким надав Торговому дому «Валенсія»земельну ділянку з міських земель по вул. Севастопольській, загальною площею 51 кв. м., в т.ч. площею забудови –24 кв.м., під торговий павільйон.

Зі змісту вищезазначеного рішення вбачається, що на момент його прийняття  Торговим домом «Валенсія»вже встановлений торговий кіоск по вул. Севастопольській.

На підставі рішення виконавчого комітету Сімферопольської міської ради  № 1216 від 28.07.2000, між виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради (Виконком) і Торговим домом «Валенсія»(Землекористувач) був укладений договір про умови використання земельної ділянки від 17 червня 2000 року (Договір), згідно з п. 1 якого, Виконком надає, а Землекористувач приймає в користуватися земельну ділянку по вул. Севастопольській, загальною площею 51 кв.м. для розміщення торгового павільйону.

14.09.2000  виконавчим комітетом Сімферопольської міської ради було надано дозвіл № 3448 на право розміщення об'єкта торгівлі –торгового павільйону по вул. Севастопольській.

Згідно з п. 1.2 Договору, земельна ділянка надана в тимчасове користуватися на умовах оренди строком на 1 рік.

Проте, позивач до теперішнього часу продовжує користування земельною ділянкою за цільовим призначенням та сумлінно виконує взяті на себе зобов'язання за договором, а, з боку відповідача, в свою чергу, не існує будь –яких заперечень або вимог стосовно звільнення земельної ділянки.

З метою реалізації цільового призначення договору оренди земельної ділянки, позивач, шляхом здійснення господарської діяльності, здійснив стосовно, розташованого на орендованій земельній ділянці, торгового павільйону будівельні роботи, внаслідок чого була створена нова річ з відмінними від первинної технічними характеристиками - спірний об'єкт нерухомості.

Сімферопольським міжміським бюро реєстрації і технічної інвентаризації стосовно спірного об'єкта нерухомості була оформлена інвентарна справа, згідно з якою спірний об'єкт нерухомості має наступні технічні характеристики: нежила будова торговий павільйон літ. «А», загальною площею 36,6 кв.м., розташований за адресою: м. Сімферополь, вул. Севастопольська, 206 А у складі: коридор, загальною площею 1,1 кв.м.; торговий зал, загальною площею 22,6 кв.м.; склад, загальною площею 12,1 кв.м.; туалет, загальною площею 0,8 кв.м.

З метою оформлення права власності на створений позивачем об’єкт нерухомості, останній звернувся до виконавчого комітету Сімферопольської міської ради з проханням оформити право власності на спірний об’єкт нерухомості. Проте, в оформленні права власності позивачу було відмовлено в усній формі.

Вивчивши наявні у справі матеріали, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду першої інстанції щодо законності позовних вимог Торгового дому „Валенсія” з огляду на наступне.

Відповідно до статті  392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що вищезазначена норма статті не містить чіткої вимоги стосовно форми відмови, невизнання або оспорювання права власності, а отже усна відмова відповідача стосовно оформлення права власності на спірний об’єкт нерухомості є належною підставою, у відповідності з нормою статей  16, 20 Цивільного Кодексу України, статті  1 Господарського процесуального кодексу України, для звернення позивача до суду за захистом власного права.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до статті  79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні зі встановленими межами, певним місцерозташуванням, з визначеними  стосовно неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над і під поверхнею ділянки, на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших  будівель і споруд.

Згідно зі статтею  95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачене законом або договором, мають право, в тому числі, самостійно господарювати на землі і споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши виникші між сторонами правовідносини, вважає правомірним застосування до останніх положень норми статті  33 Закону України „Про оренду землі”.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність користування позивачем земельною ділянкою, на якій розташований спірний об’єкт нерухомості, на підставі укладеного та чинного на даний час договору оренди земельної ділянки від 17.06.2000.

Отже, судова колегія, встановивши вищевикладений факт, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, відповідно до статті  95 Земельного кодексу України, має право здійснювати на орендованій земельній ділянці господарську діяльність, у тому числі споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до статті  415 Цивільного кодексу України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в об'ємі, встановленому договором і набуває право власності на будівлі (споруди), побудовані на земельній ділянці, яка була передана йому для забудови.

Зі змісту укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки вбачається право позивача на розміщення спірного об’єкту нерухомості, яке, само по собі, передбачає його створення (будівництво в процесі обслуговування).

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта стосовно того, що позивачу був наданий дозвіл на будівництво тимчасового об’єкту  - торгового павільйону, оскільки останні спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, у тому числі нерухоме майно, яке  створене особою, набувається нею, якщо інше не встановлене законом або договором.

Дослідивши матеріали справи, а саме складену СМ БРТІ стосовно спірного майна інвентарну справу, яка оформлюється тільки на об’єкти нерухомого майна та висновки судової будівельно–технічної експертизи, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що спірне майно, у повній відповідності зі статтею 181 Цивільного кодексу України, є нерухомою річчю (об’єктом нерухомості).

Таким чином, судова колегія, встановивши вищевикладений факт, вважає безпідставними доводи апелянта стосовно того, що спірне майно не може бути капітальною спорудою та є рухомою річчю, оскільки вищевикладений факт спростовується матеріалами справи, а Регіональні правила забудови та використання територій в Автономній Республіці Крим, на якій посилається апелянт, не містять норми, яка говорила б, що торговий павільйон не може бути нерухомою річчю.

Тим часом, на підставі п. 9 інформаційного листа ВАСУ від 31.01.2001 № 01-8/98 „Про деякі роз’яснення законодавства, яке регулює питання, пов'язане із здійсненням права власності і його захистом” основним критерієм законності володіння майном є джерело фінансування.

Судова колегія звертає увагу на наявну у матеріалах справи квитанцію до прибуткового касового ордера від 19.09.1999, та доходить висновку, що будівництво спірного об'єкта нерухомості здійснювалося виключно за власні грошові кошти позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає абсолютно правомірним застосування судом першої інстанції положень норми статті 331 Цивільного кодексу України та п. 9 інформаційного листа ВАСУ від 31.01.2001 № 01-8/98 „Про деякі роз’яснення законодавства, яке регулює питання, пов'язане із здійсненням права власності і його захистом”, оскільки в результаті здійснення позивачем господарської діяльності був створений (побудований) об'єкт нерухомості, на який останній, у відповідності з вищевикладеними нормами права, набув право власності.

Згідно з нормою частини 3 статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно побудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, що здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, не відведеною їй для цієї цілі, за умови надання земельної у встановленому порядку особі під вже побудоване нерухоме майно.

Як вже було встановлено вище, земельна ділянка була надана позивачу в орендне користування під вже існуючим об’єктом нерухомості, а отже вищенаведена обставина, у повній відповідності з частиною 3 статті  376 Цивільного кодексу  України, є ще однією підставою набуття позивачем права власності на торговий павільйон.

Більш того, судова колегія звертає увагу, що спірний об'єкт нерухомості розташований безпосередньо у межах  наданої в оренду земельної ділянки, а отже факт створення спірного об'єкта нерухомості жодним чином не порушує права інших осіб, та стосовно спірного об'єкта  нерухомості не існує  будь-яких суперечок або претензій з боку інших осіб.

Звертаючи увагу на вищевикладене, судова колегія доходить висновку про правомірність володіння майном позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Сімферопольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2007 року у справі № 2-8/12262-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  О.В. Дугаренко

Судді                                                                                Л.М. Заплава

Т.П. Фенько