ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  45/244

22.10.07

За позовом:        Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі

Позивача 1:       Кабінету Міністрів України

Позивача 2:       Державного управління справами Президента України

До Відповідача 1: Державного підприємства "Укрінвестбуд" Державного управління справами

До Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Лавринович і партнери"

про:   визнання  договору  від 19.11.2004 року недійсним

Суддя          Балац С.В.

Представники:

прокуратури: Ущапівський Я.В., прокурор відділу прокуратури міста Києва, від 21.06.2007 року  № 140

позивача 1: Воронов-Лапицький М.А., дов.від 07.02.2007 року № 29-22/414

позивача 2: Банах О.Л., дов.від 12.10.2006 року № 01-14/1-2559

відповідача 1: Андрійчук О.В., дов.від 15.06.2007 року б/н

відповідача 2: Бондар А.В., дов.від 05.09.2007 року б/н

відповідача 2: Мороз А.В., дов.від 05.09.2007 року б/н

відповідача 2: Степаненков Д.В., дов.від 05.09.2007 року б/н

Суть спору: визнання недійсним договору від 19.11.2004 купівлі-продажу нежитлового будинку літери. «Д»загальною площею 530,3 кв.м. з господарськими будівлями: літери «Ж»та літери «З», розташованих за адресою: м. Київ, вул. Селянська, 20-а та повернення зазначеного майна у державну власність.

Прокурор обґрунтовує свої вимоги тим, що розпорядження керівника Державного управління справами "Про відчуження  об’єктів нерухомого майна" від 16.11.2004 № 786, яким прийнято рішення про зміну правового режиму державного майна шляхом його продажу товариству з обмеженою відповідальністю, суперечить ст. 145 Господарського кодексу України, яка передбачає, що зміна правового режиму майна суб’єкта господарювання  здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений цим кодексом та прийнятими  відповідно до нього  іншими законами. Правовий режим  майна суб’єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінений  шляхом приватизації  майна державного підприємства  відповідно до закону. Прокурор вважає, що всупереч ч. 2 ст. 75 Господарського кодексу України спірні об’єкти нерухомого майна, які є основними фондами, продані без проведення конкурсу.

На думку прокурора, об’єкти нерухомого майна, які є предметом спірного договору, складають цілісний майновий комплекс згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440, а тому можуть відчужуватись виключно шляхом приватизації відповідно до  ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Крім того прокурор вважає, що об’єкти нерухомості за спірним договором повинні відчужуватись  за попередньою згодою Верховної ради України, Президента України та Кабінету Міністрів України згідно Декрету Кабінету Міністрів України "Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається" від 31.12.1992 № 26-92 та Декрету Кабінету Міністрів України "Про впорядкування управління майном, що забезпечує діяльність  органів законодавчої та виконавчої влади" від 12.05.1993 № 50-93.

Прокурор вважає, що оспорюваний договір має бути визнано недійсним відповідно до ч. 2 ст.203 Цивільного кодексу України.

Позивач 1 підтримав вимоги прокурора з тих же підстав.

Позивач 2 позов прокурора підтримав, та вказав що оспорюваний договір суперечить ст. 75, 145 Господарського кодексу України, Закону України "Про приватизацію державного майна".

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву вказав, що визнає вимоги прокурора.

Відповідач 2 проти задоволення позову прокурора заперечив та вказав, що Державне управління справами Президента України на час укладення оспорюваного договору мало право на його укладення і підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Відповідач 2 вважає, що твердження прокурора про незаконність розпорядження № 750 від 02.11.2004, свідоцтва про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112 та розпорядження Керівника Державного управління справами від 16.11.2004 № 786, що були підставами для укладання спірного договору є безпідставним, оскільки вказані акти не скасовані в судовому порядку. Питання законності розпорядження № 750 від 02.11.2004, свідоцтва про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112 та Розпорядження Керівника Державного управління справами від 16.11.2004 № 786 досліджувалось у справі адміністративного судочинства № 19/7-А.

На думку відповідача 2 розпорядження Керівника  Державного управління справами від 02.11.2004  № 750 та Свідоцтво про право власності від 02.11.2004  серії НБ  № 000112 були видані з дотриманням закону.

Відповідач 2 зазначив, що посилання у позові, що спірне майно складає цілісний майновий комплекс є недоведеним та не відповідає обставинам справи. А тому до спірних правовідносин не повинні повинна застосовуватись ст. 5 Закону України "Про  приватизацію державного майна".

Ухвалою від 03.04.2006 порушено провадження у справі № 45/244 та призначено її до розгляду на 15.05.2006.

Ухвалою від 15.05.2006 року зупинено провадження у справі № 45/244 до набрання чинності рішення у справі господарського суду міста Києва №19/7-А.

Ухвалою від 06.09.2007 поновлено провадження у справі № 45/244 та призначено до розгляду  на 06.09.2007.

В судовому засіданні 06.09.2007 сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про продовження строку вирішення спору на  два місяця. Ухвалою від 06.09.2007 клопотання сторін задоволено, строк вирішення спору продовжено на два місяці, а  розгляд справи відкладався на 22.10.2007

В судовому засіданні 22.10.2007, за згодою сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників прокурора,  позивачів, відповідачів, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до розпорядження  керівника Державного управління справами "Про передачу об’єктів Санаторного комплексу "Пуща –Озерна" від 14.10.2004 № 710  доручено Санаторному комплексу "Пуща-Озерна" передати з балансу, а Державному підприємству "Укрінвестбуд" прийняти на баланс нежитловий будинок (спальний комплекс № 6) з автономним опалювальним комплексом, насосною каналізаційною станцією та насосною станцією поливочного водопроводу, що розташовані на території Санаторного комплексу «Пуща –Озерна»за адресою: м. Київ, смт Пуща-Водиця, 14 лінія.

Згідно акту про передачу нежитлового будинку (спальний корпус № 6),  акту про передачу насосної каналізаційної станції, акту  про передачу насосної станції поливочного водопроводу, акту про передачу автономного опалювального комплексу  Санаторний комплекс "Пуща-Озерна" передало Державному підприємству "Укрінвестбуд" вищевказані об’єкти.

Розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації "Про присвоєння поштової адреси" від 27.10.2004 № 945  зазначеному майновому  комплексу присвоєно поштову адресу: м. Київ, вул. Селянська, 20-а.

Відповідно до розпорядження керівника Державного управління справами "Про видачу свідоцтва  про право власності на об’єкт нерухомого майна" від 02.11.2004 № 750 державному підприємству "Укрінвестбуд"  видано свідоцтво про право власності від 01.11.2004 серія НБ № 000112 на нежитловий будинок літ. "Д" загальною площею 530,3 кв.м. з господарськими будівлями: нежитлова будівля (каналізаційна) літ. "Ж" загальною площею 16,5 кв.м., нежитлова будівля (насосна) літ. "З" загальною площею 10 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Селянська, 20-а.

Розпорядженням керівника Державного управління справами "Про відчуження  об’єктів нерухомого майна" від 16.11.2004 № 786  надано дозвіл Державному підприємству "Укрінвестбуд", як виняток, без проведення конкурсу, у зв’язку з недоцільністю подальшої експлуатації, реалізувати належний йому нежитловий будинок літ.  "Д" (спальний корпус № 6) з автономним опалювальним комплексом, насосною каналізаційною станцією літ. "Ж" та насосною станцією полив очного водопроводу літ. "З", що розташовані у м. Києві по вул.. Селянській, 20А (колишня адреса: м. Київ, смт Пуща-Водиця, 14 лінія) ТОВ "ЮрКом Консалтинг" по вартості, не нижче експертної оцінки.

Згідно звіту про оцінку вартості земельних поліпшень - будівлі (спальний корпус № 6) літ. Д, споруди насосної каналізаційної станції літ. Ж, споруди насосної станції полив очного водопроводу літ. З, та додаткового обладнання, встановленого в будівлі літ. Д, що розташовані за адресою: м. Київ, вул.. Селянська, 20-А  вартість об’єкта оцінки станом на 31.10.2004 складає 1.274.714,00 грн., без ПДВ.

19.11.2004 між Державним підприємством "Укрінвестбуд" та ТОВ "ЮрКом Консалтинг" укладено договір  купівлі-продажу нежитлового будинку (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору Державне підприємство "Укрінвестбуд" продало  ТОВ "ЮрКом Консалтинг" купило нежитловий будинок літ.  "Д" з автономним опалювальним комплексом, насосною каналізаційною станцією літ. "Ж" та насосною станцією полив очного водопроводу літ. "З", що розташовані у м. Києві по вул.. Селянській, 20А (п. 1.1. Договору). Вказані об’єкти продані за ціною 1.529.656,80 грн. (п. 2.3. Договору).

19.11.2004 між Державним підприємством "Укрінвестбуд" та ТОВ "ЮрКом Консалтинг" складено акт про передачу нежитлового будинку літера  "Д" загальною площею 530,3 кв.м. з господарськими будівлями: нежитлова будівля (каналізаційна) літера "Ж" загальною площею 16,5 кв.м. та нежитлова будівля (насосна) літера "З" загальною площею 10 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Селянська, 20-а.

В наступному Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮрКом Консалтинг" змінило назву на нову - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Лаврінович і партнери". Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Лаврінович і партнери" є правонаступником всіх прав та обов’язків як майнового так і немайнового характеру Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮрКом Консалтинг" (п. 1.1. Статуту Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Лаврінович і партнери", зареєстрованого 06.09.2005).

У 2006 році Господарським судом міста Києва в межах справи № 19/7-А розглянуто адміністративний позов Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Державного управління справами, за участю третіх осіб Державного підприємства "Укрінвестбуд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма Лавринович і партнери", Державного підприємства "Санаторний комплекс "Пуща-Озерна" про визнання нечинними розпоряджень Керівника Державного управління справами "Про видачу свідоцтва про право власності на об’кт нерухомого майна" від 02.11.2004 № 750, свідоцтво про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112, видане Державному підприємству "Укрінвестбуд" на нежитловий будинок літера "Д" та господарські будівлі літери "Ж" та "З", розташовані за адресою: м. Київ, вул.. Селянська, 20-а, а також розпорядження Державного управління справами "Про відчуження об’єктів нерухомого майна"  від 16.11.2004 №  786.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2006  у справі № 19/7-А позов прокурора задоволено. Постановою Київського апеляційного господарського суду  від 13.07.2006  постанову Господарського суду міста Києва від 24.03.2006 скасовано, прийнято нову постанову та в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.04.2007 постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2006 та постанову Господарського суду міста Києва від 24.03.2006 скасовано, а провадження у справі закрито.

Спір виник внаслідок того, що прокурор вважає що оспорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки Державне управління справами не мало права без відповідного дозволу та всупереч встановленого законом порядку, видавати розпорядження щодо відчуження спірного майна. Прокурор стверджує, що оспорюваний договір має бути визнано недійсним відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання прокурора на незаконність розпорядження Державного управління справами "Про видачу свідоцтва про право власності на об’кт нерухомого майна" від 02.11.2004 № 750, свідоцтва про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112, видане Державному підприємству "Укрінвестбуд" на нежитловий будинок літера "Д" та господарські будівлі літери "Ж" та "З", розташовані за адресою: м. Київ, вул.. Селянська, 20-а, а також розпорядження Державного управління справами "Про відчуження об’єктів нерухомого майна"  від 16.11.2004 №  786 судом відхиляються, оскільки вказані розпорядження та свідоцтво були предметом судового розгляду, і останні не визнані недійсними та не скасовані.

Отже, розпорядження № 750 від 02.11.2004, свідоцтво про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112 та розпорядження керівника Державного управління справами від 16.11.2004 № 786, які були підставою для укладання оспорюваного договору є чинними на час розгляду справи.

Більш того, розпорядження № 750 від 02.11.2004, свідоцтво про право власності від 02.11.2004 серії НБ № 000112 та розпорядження керівника Державного управління справами від 16.11.2004 № 786 видані у відповідності до норм Декрету Кабінету Міністрів України  від 12.05.1993 "Про впорядкування управління майном, що забезпечує діяльність органів законодавчої та виконавчої влади" та  Положення  про Державне управління справами, затвердженого  Указом Президента України від 21.03.2000 № 474 (в редакції Указу Президента України від 17.12.2002 № 1180/2002)

Відповідно до ст. 32 Закону України „Про власність” (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) суб’єктом права загальнодержавної власності є держава в особі Верховної Ради України.

Згідно з п. 1 ст. 33 Закону України „Про власність” управління державним майном від імені народу (населення адміністративно-територіальної одиниці) здійснює відповідно Верховна Рада України і місцеві Ради народних депутатів України, а також уповноважені ними державні органи. Державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують питання створення підприємств і визначення цілей їх діяльності, реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і схоронністю довіреного їм державного майна та інші правомочності відповідно до законодавчих актів України.

Відповідно до ч.2 ст. 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Згідно ч. 2 ст. 73 Господарського кодексу України орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Нормою статті 170 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.

Отже, Державне управління справами на час надання згоди та укладення оспорюваного договору було органом державної влади, до сфери управління якого входило Державне підприємство “Укрінвестбуд”, а тому Державне управління справами було представником власника і виконувало  його функції.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 12.05.1993 № 50-93 „Про впорядкування управління майном що забезпечує діяльність органів законодавчої та виконавчої влади” та Положення про Державне управління справами, затвердженого Указом Президентом України від 21.03.2000 року № 474 (зі змінами від 17.12.2002 року № 1180/2002) Державному управлінню справами, як уповноваженому органу по управлінню майном, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, Президента України та Кабінету Міністрів України, надано право розпоряджатися цим майном у порядку встановленому відповідно таким органом.

Державним управлінням справами при надані державному підприємству “Укрінвестбуд” дозволу (у вигляді Розпорядження керівника Державного управління справами) на відчуження об’єктів нерухомого майна було додержано вимоги п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1992 № 26-92, який передбачає наявність дозволу від органів діяльність, яких забезпечується відповідним державним майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Господарського кодексу України ( в редакції, що діяла на час укладання оспорюваного договору) державне комерційне підприємство має право відчужувати майно, що відноситься до основних фондів за попередньої згодою органу до сфери управління якого воно відноситься і , як правило, на конкурентних засадах.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту.

Згідно п. 10 Статуту Державного підприємства  "Укрінвестбуд" майно передане Підприємству Державним управлінням справами чи іншими державними органами належить йому на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується і розпоряджається майном за погодженням з Державним управлінням справами.

Як вбачається з розпорядження керівника Державного управління справами  від 16.11.2004 № 786, Державному  підприємству "Укрінвестбуд" дозволено відчужувати спірне майно без проведення конкурсу у зв’язку з недоцільністю його подальшої експлуатації.

Таким чином, відповідно до Статуту Державного підприємства  "Укрінвестбуд" останнє мало право відчужувати спірне майно за умови дотримання порядку, встановленого чинним законодавством, тобто отримання попередньої згоди державного органу, до сфери управління якого належить підприємство, тобто Державного управління справами.

Розпорядженням „Про відчуження об’єктів нерухомого майна” від 16.11.2004 № 786  такий дозвіл надано.

Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового будинку від 19.11.2004  укладено на підставі розпорядження Державного управління справами від 16.11.2004 № 786, яке  видане на підставі  вимог чинного законодавства: п. 2 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору), абз. 8 пп. 15 п. 4 Положення  Про Державне управління справами, затвердженого Указом президента України від 21.03.2000 року № 474 (зі змінами від 17.12.2002 року № 1180/2002), Декрету Кабінету Міністрів України від 12.05.1993 № 50-93 „Про впорядкування управління майном що забезпечує діяльність органів законодавчої та виконавчої влади”.

Господарський суд не погоджується з твердженням прокурора, що свідоцтво про право власності від 01.11.2004р. серія НБ № 000112 видано в порушення чинного законодавства.

Відповідно до п.1.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.02 № 7/5, це Положення встановлює порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а не порядок оформлення прав власності на нерухоме майно.

Господарський суд вважає необґрунтованим  твердження прокурора, що об’єкти нерухомого майна, які є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 19.11.2004 є цілісним майновим комплексом.

Прокурором та іншими учасниками процесу не подано доказів того, що об’єкти, продаж яких  є предметом оспорюваного договору, становлять цілісний майновий комплекс.

Посилання прокурора на визначення поняття цілісного майнового комплексу, яке міститься у постанові Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 "Про затвердження національного стандарту № 1 "Загальні засади  оцінки  майна і майнових прав"  судом не приймається, оскільки зазначене визначення надано з метою проведення оцінки майна та майнових прав (п. 1 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440).

В порушення ст. 33 ГПК України доказів того, що продані за оспорюваним договором об’єкти є цілісним майновим комплексом суду не надано.

Отже, норма ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна"  до спірних правовідносин не повинна застосовуватись.

Враховуючи викладене, вимоги прокурора є необґрунтованими,  матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Вимога позивача про повернення майна, що було предметом оспорюваного договору, у державну власність  є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору від 19.11.2004. Відповідно при відмові судом в задоволенні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору, вимога про застосування наслідків недійсності правочину також задоволенню не підлягає.

Посилання прокурора в обґрунтування позовних вимог на ст. 227 Цивільного кодексу України судом відхиляється, оскільки вказана норма визначає підстави для визнання правочину недійсним за умови відсутності у юридичної особи, що його вчиняє відповідного спеціального дозволу (ліцензії). Правовідносини сторін щодо укладення оспорюваного договору не передбачали необхідності отримання ними спеціальних дозволів (ліцензій) в розумінні ст. 227 Цивільного кодексу України.

Заява відповідача 1 про визнання позову, викладена у відзиві на позовну заяву,  задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 ГПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач 1 визнав позов прокурора, проте таке визнання порушує взаємні зобов’язальні права та обов’язки відповідача 1 та відповідача 2  по відношенню один до одного та порушує речеві права відповідача 2 щодо спірного майна.

Отже, заява відповідача 1 про визнання позову прокурора,  порушує права і охоронювані законом інтереси відповідача 2, а тому судом не приймається.

Всі інші доводи та заперечення прокурора, сторін та надані на їх підтвердження докази не мають значення для справи, тому на підставі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України судом не приймаються.

Керуючись ст. 33, 34,  49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволення позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення  десятиденного  строку з дня  прийняття рішення.

Суддя                                                            С. Балац

Дата підписання: 05.11.2007