ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2007 р.
№ 5/252

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши    касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства

"Хустський завод залізобетонних виробів"

на                         рішення господарського суду Закарпатської області від 10.09.2007р.

у справі        №5/252

за позовом   Приватного підприємства "Авіцена"

до                     Закритого акціонерного товариства

"Хустський завод залізобетонних виробів"

3-тя особа     Приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу

Закарпатської області  Король Н.І.

про                    визнання добросовісним набувачем,

за участю представників:

від позивача: Фартушок І.І. (доручення у справі),

від відповідача: Терещенко Ю.В. (довіреність від 19.10.07),

від 3-тьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Авіцена" звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до Закритого акціонерного товариства "Хустський завод залізобетонних виробів", 3- тя особа приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Король Н.І. і просило суд визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна, а саме комплексу будівель за адресою: с.Рокосово, Промзона №20, Хустського району Закарпатської області, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу від 05.04.2004р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач вимагає у судовому порядку визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та здійснює інші дії, спрямовані на позбавлення позивача права власності і повернення спірного майна.

На підтвердження цих фактів позивач надав суду копію ухвали господарського суду Закарпатської області від 27.07.2007р. про порушення провадження в іншій справі №3/69 за позовом Версти Миколи Степановича до ЗАТ "Хустський завод залізобетонних виробів", за участю 3-тіх осіб ПП "Авіцена", ТОВ "Ясени" про визнання недійсними та скасування рішення, прийнятого на загальних зборах акціонерів ЗАТ "Хустський завод залізобетонних виробів" (далі-товариство) від 20.05.2003р. (протокол №2) про продаж на користь ПП "Авіцена" частини майна товариства; рішення правління товариства  від 18.03.2004р. (протокол №3) про продаж на користь ПП "Авіцена" частини майна товариства; рішення правління товариства від 09.01.2004р. (протокол №2) про продаж на користь ПП "Авіцена" частини майна товариства; рішення спостережної ради товариства про продаж на користь ПП "Авіцена" частини майна товариства.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 10.09.2007р. (суддя О.С.Йосипчук) позов задоволено: визнано Приватне підприємство "Авіцена" добросовісним набувачем нерухомого майна – комплексу будівель, розташованих за адресою: с.Рокосово, Хустського району, Промзона 20.

При цьому суд керувався ст.ст.15, 16, 388 ЦК України та виходив з того, що відчуження спірного майна відповідача відбулося з його волі, а саме прийняттям відповідного рішення вищим органом правління відповідача –зборами акціонерів, а відтак це майно не було викрадене чи загублене. Таким чином, судом встановлено факт належного придбання позивачем майна на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2004р., укладеного між ним та відповідачем.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій  просить його  скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що  підлягає  задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України “Про судоустрій України" є, зокрема,  захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред’явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Положеннями ст.20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного Кодексу України  визначені способи захисту прав і законних інтересів суб’єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою –посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Розглядаючи справу по суті заявлених вимог, суд не врахував, що заявлена позивачем вимога про  визнання його добросовісним набувачем майна,  не відповідає засобам захисту цивільних прав, які здійснюються в установленому порядку судом, передбаченому ст.16 ЦК України, тобто при вирішенні даного спору  суд не визначив правову природу спірних відносин і право яке порушено.

Суд не звернув уваги на те, що вимоги про встановлення факту того, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна, не призводить до поновлення порушених прав. Вони не можуть бути предметом спору, самостійно розглядатися в окремій справі.

Вказана вимога є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Ці факти можуть встановлюватись судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 20.02.2007р. у справі №24/174).

Спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб’єктами правовідносин з приводу їх прав та обов’язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Стаття 16 ЦК України визначає ті види матеріально-правових вимог, які може заявити особа в суді.

В силу п.1 ч.2 цієї статті, одним із способів захисту цивільних права та інтересів може бути визнання права власності.

Відповідно до  ст.392 ЦК України власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Проте, посилаючись на оспорення відповідачем  права на спірне нерухоме майно, вимоги про визнання права власності позивач не заявив.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога –спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Із змісту статті 12 ГПК України вбачається, що господарському суду підвідомчі справи у спорах, за виключенням справ, визначених у пп.2,3 ч.1 ст.12 ГПК України. Отже, господарський суд розглядає: справи у позовному провадженні, для якого характерно наявність спору про право між сторонами; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати.

Разом з тим, господарські суди можуть встановлювати наявність чи відсутність певних фактів, здійснюючи розгляд спорів про право. Отже, встановлення такого фату, як визнання особи добросовісним набувачем, може бути встановлений господарським судом у спорі, пов'язаним з визнанням права власності.

Враховуючи, що позивачем не передано на вирішення господарського спору про право, суд першої інстанції мав припинити провадження у справі на підставі п.11 ст.80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

За таких обставин, рішення господарського суду Закарпатської області від 10.09.2007р. підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а провадження у справі припиненню.

Керуючись ст.ст. 80, 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Хустський завод залізобетонних виробів" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 10.09.2007р. у справі №5/252  скасувати.

3. Провадження у справі припинити.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій