ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 жовтня 2007 р.

№ 9/277

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Воліка
І.М.,

Дунаєвської
Н.Г.,

Михайлюка
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві касаційну скаргу Відкритого акціонерного
товариства "Залізничник" на постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16 травня 2007 року у справі № 9/277 Господарського
суду Івано-Франківської області за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності -ОСОБА_1, м. Івано-Франківськ, до Відкритого акціонерного
товариства "Залізничник", м. Івано-Франківськ, про стягнення
коштів в сумі 32 197,23 грн.,

за участю представників сторін:

позивача -не з'явилися;

відповідача -не з'явилися;

встановив:

У грудні 2006 року позивач
-Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1пред'явив у господарському суді
позов до відповідача -Відкритого акціонерного товариства
"Залізничник" про стягнення коштів в сумі 32 197,23 грн.

Вказував, що 28 березня 2003 року
між ним (виконавцем) та відповідачем (замовником)  укладено договір про надання правової
допомоги № 28/03 ВАТ
"Залізничник" при вирішенні справи в Господарському суді за
позовом до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську про визнання
недійсним рішень ДПІ в м. Івано-Франківську від 21 березня 2003 року,
відповідно до умов якого відповідач зобов'язався сплатити йому винагороду в
3-ох денний термін з дня набрання рішенням господарського суду законної сили.

Посилаючись на те, що сума
заборгованості ВАТ "Залізничник" за надану правову допомогу станом на
25 грудня 2006 року становить 27 189,14 грн. та на те, що відповідачем не
виконано зобов'язання у встановлені строки, позивач просив стягнути з
відповідача 32 197,23 грн. основного боргу з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних з
простроченої суми та судові витрати.

Рішенням Господарського суду
Івано-Франківської області від 16 лютого 2007 року (суддя Фанди О.М.) позов
задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача
на користь позивача 32 771,09 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 %
річних, 327,71 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на ІТЗ
судового процесу.

В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що
позовні вимоги обґрунтовані та законні як в частині основної заборгованості,
так і в частині нарахування інфляційних, трьох відсотків річних, оскільки
відповідач частково виконав свої зобов'язання, доказів належної оплати за
договором суду не надав.

Відмовляючи у стягнені пені, суд
виходив з того, що дана вимога не була заявлена при поданні позову, а є
заявленням іншої позовної вимоги, що не допускає чинний ГПК України.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 16 травня 2007 року (колегія суддів у складі: Д.
Новосад -головуючого, О. Михалюк, Г. Мельник.) рішення в частині відмови у
стягнені пені скасовано. Позов задоволено повністю.

Постанова мотивована посиланнями на
п. 5 договору № 28/03 від 28 березня 2003 року та положення ч. 1 ст. 549, ч. 1
ст. 624 ЦК України, якими передбачено нарахування пені за неналежне виконання
сторонами своїх зобов'язань. Крім того судом зазначено, що заявлена позивачем
вимога щодо стягнення 4 712,79 грн. пені є законною та обгрунтованою, оскільки
дана вимога є збільшенням позовних вимог, а не їх зміною.

У касаційній скарзі ВАТ
"Залізничник", посилаючись на порушення норм матеріального права та
неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати судові
рішення у даній справі та припинити проводження у справі.

Розглянувши матеріали справи і
доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів
знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, з наступних
підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11
“Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у
судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду
відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх інстанцій, 28 березня 2003 року між
ОСОБА_1(виконавцем) та ВАТ "Залізничник" (замовником) укладено
договір № 28/03  про надання правової
допомоги ВАТ  "Залізничник" при
вирішенні справи в Господарському суді за позовом до Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську про визнання недійсним рішень ДПІ в м.
Івано-Франківську від 21 березня 2003 року.

Відповідно до п. 2 вказаного
договору ВАТ  "Залізничник"
зобов'язувався за надання правової допомоги сплатити виконавцю винагороду в
розмірі 30 % від суми податків, зборів, обовязкових платежів, штрафних санкцій
скасованої за рішенням господарського суду.

Порядок оплати за надану правову
допомогу передбачений підпунктом "в" пункту 4 договору, відповідно до
умов якого, замовник зобов'язався сплатити виконавцю винагороду в 3-ох денний
термін з дня набрання рішенням господарського суду законної сили.

16 грудня 2003 року, після розгляду
справи Львівським апеляційним господарським судом, набуло законної сили рішення
Господарського суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2003 року, якими
були частково визнані недійсними рішення ДПІ в м. Івано-Франківську.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем виконано свої договірні
зобов'язання в повному обсязі, на загальну суму 33 189,14 грн., що становить 30
% обіцяної винагороди, а відповідачем, зобов'язання передбачені п. 2 договору,
виконано частково в наслідок чого заборгованість перед позивачем склала 27
189,14 грн.

Відповідно до ст.ст. 161, 162 ЦК
України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору,
закону; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов
не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляці за
весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вище викладене, суд
першої інстанції дійшов правильних висновків про стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості з урахуванням 3 990,13 грн. інфляційних
нарахувань та 1 153,91 грн. трьох відсотків річних.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у стягнені 4 712,79 грн. пені, суд апеляційної
інстанції правильно виходив з приписів ст. 58 ГПК України, якою передбачено
право позивача до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет
позову, збільшити розмір позовних вимог, та дійшов правильного висновку, що
заявлена позивачем вимога про стягнення пені є пов'язаною з попередніми вимогами
підставою виникнення, а тому дану вимогу не можна вважати зміною предмету
позову.

Залишаючи без змін рішення суду
першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав до стягнення з
відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 32 771,09 грн. з
урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, оскільки відповідачем не виконано
свої зобов'язання за спірним договором у встановлені строки.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає юридичну оцінку, дану апеляційним судом
обставинам справи такою, що грунтується на матеріалах справи та чинному
законодавстві і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Посилання касаційної скарги на
порушення судами правил підвідомчості встановлених ст. 12 ГПК України через те,
що предметом даного спору були відносини, що виникли внаслідок укладення не
господарського, а цивільно-правового договору між фізичною особою ОСОБА_1. та
юридичною особою ВАТ "Залізничник", не заслуговують на увагу,
враховуючи положення статті 50 ЦК України, якою передбачено право фізичної
особи на здійснення підприємницької діяльності за умови її державної
реєстрації. Частиною 3 цієї статті встановлено, що якщо особа розпочала
підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні
договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не
є підприємцем.

Таким чином, здійснення фізичною
особою підприємницької діяльності не позбавляє суб'єкта підприємницької
діяльності на захист своїх майнових прав в господарському суді.

Доводи касаційної скарги зводяться
до намагань відповідача оцінювати докази, тлумачити законодавство виключно на
свою користь, тому до уваги судом не беруться. Окрім того, ці твердження
спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Враховуючи те, що у касаційній
інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої
інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин
справи та їх доказуванням, прийнята постанова відповідає нормам чинного
законодавства та підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства "Залізничник" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 16 травня 2007 року у справі № 9/277 залишити без змін.

Судді:
І.М. Волік

Н.Г. Дунаєвська

М.В. Михайлюк