ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
м.Чернігів                                                                                                              тел.77-99-18
Просп.Миру,20                                                                                                      тел.678-853
Р  І  Ш  Е  Н  Н  Я

23 жовтня  2007р.                                                                           Справа № 8/237

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Українське-німецьке спільне підприємство “Інвестекоїр”, пр.Миру, 32, м.Чернігів

До відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Банк “Демарк”, вул..Комсомольська, 28, м.Чернігів

Про  визнання недійсним договору

Суддя   Т.Г.Оленич

ПРЕДСТАВНИКИ   СТОРІН:

від позивача: не з’явився

від відповідача Корабельнікова І.В. –ведучий юрисконсульт, довір.пост. від 09.11.05р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлено позов про визнання недійсним кредитного  договору №132 від 01.03.06р., укладеного з ВАТ “Банк “Демарк”, з підстав підписання цього договору представником, який перевищив надані йому повноваження.

Відповідач проти позову заперечує, стверджуючи, що оспорюваний позивачем договір не є довгостроковим, а тому в силу положень Статуту товариства директор мав права підписувати договір без попереднього рішення зборів учасників. Крім того, відповідач зазначає, що чинним цивільним законодавством  передбачені конкретні випадки, при яких договір позики (кредитний) може бути оспорений.

Позивачем вдруге надіслано клопотання про відкладення розгляду справи в зв’язку з відрядженням керівника до м.Києва. При цьому, витребувані судом докази позивачем не надані. Клопотання позивача судом відхиляється з наступних підстав: відповідно до ст.28 Господарського процесуального кодексу України представниками  юридичних осіб в господарському суді можуть бути не лише керівники підприємств, організацій, а також  інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю.  Позивачем не надано суду доказів неможливості явки в судове засідання  іншого уповноваженого представника товариства  за відсутності його керівника. Крім того, в силу ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов’язані добросовісно користуватися наданими їм правами. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем ухвала суду про відкладення розгляду справи отримана 03.10.07р., отже позивач був заздалегідь  обізнаний про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає причини, зазначені у клопотанні про відкладення не поважними, а саме  клопотання про відкладення розгляду справи розцінюється судом як навмисне затягування вирішення спору. Крім того, судом не визнавалася обов’язковою явка представнитків сторін в судове засідання, в зв’язку з чим суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі матеріалами у відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача,  з’ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, дослідивши надані сторонами докази,  суд ВСТАНОВИВ:

1 березня 2006р. між сторонами у даній справі  укладений кредитний  договір №132, відповідно до умов якого банк (відповідач у справі) зобов’язувався  відкрити позивачеві кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 1150000грн. на строк до 28.02.07р. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника з одночасним утворенням заборгованості на позичковому рахунку, а позичальник (позивач у справі) зобов’язувався  повернути кредит у строк по 28.02.07р.,  та щомісячно сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом, які обчислюються банком виходячи із визначеної договором ставки відсотків в розмірі 24% річних.

Як вбачається із матеріалів справи, договір від імені банку підписаний головою правління банку, а від імені позичальника –директором товариства.

Меморіальним ордером №132 (#9479430) від 02.03.06р. відповідач перерахував на поточний рахунок позивача з позичкового рахунку 1 150 000грн., що не суперечить умові договору про спосіб видачі кредиту. Видана сума кредитних коштів не перебільшує встановлений договором ліміт кредитної лінії.  Таким чином суд приходить до висновку, що банком виконані умови договору щодо видачі кредиту.

Матеріали справи, зокрема платіжні доручення №87 від 28.03.06р., №88 від 04.04.06р., №114 від 04.05.06р., №150 від 13.06.06р., №178 від 04.07.06р., а також заяви на переказ  готівки свідчать, що позивачем сплачувалися відсотки за кредит, наданий на підставі договору №132 від 01.03.06р.

Кредитні  відносини, які виникли між сторонами, регулюються  главою 35 Господарського кодексу України та главою 71 Цивільного кодексу України.

Виходячи із змісту ч.2 ст.345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі, в якому передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов’язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов’язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України договір є одним із видів правочину.

Загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст.203 Цивільного кодексу України, згідно з якою  зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,  правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 Цивільного кодексу України, тягне за собою недійсність такого правочину.

Кредитний договір № 132 від 01.03.06р. укладено  сторонами у письмовій формі, відповідно до ст.345 Господарського кодексу України та ст.1055 Цивільного кодексу України.  Тобто, за своєю формою, договір відповідає приписам чинного законодавства.

Аналіз спірного договору за його змістом свідчить, що в ньому відсутні умови, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

В силу ст.239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов’язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст.92 Цивільного кодексу України цивільна дієздатність юридичної особи полягає у набутті нею цивільних та обов’язків та здійснення їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов’язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати свої повноваження.

Як встановлено судом вище, кредитний договір від імені позичальника (позивача у справі) підписаний директором товариства.

Повноваження директора товариства визначені в розділі VIII Статуту товариства, зареєстрованого розпорядженням виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 29.03.94р. №58-р.  Аналіз змісту Статуту свідчить, що директору товариства (спільного підприємства) надані повноваження щодо здійснення оперативного керівництва спільним підприємством та вирішення всіх питань діяльності підприємства за виключенням питань, віднесених до компетенції зборів учасників: створення та використання фондів спільного підприємства; визначення порядку покриття збитків підприємства, а також створення і ліквідації філій та представництв. Крім того, відповідно до п.8.4. Статуту  директору надано право діяти без довіреності від імені товариства (спільного підприємства) у відносинах зі всіма українськими та іноземними установами і організаціями; укладати різного роду угоди та інші юридичні акти, а також здійснювати інші повноваження. При цьому, право директора на укладення  угод не містить будь-яких обмежень стосовно виду цих угод, їх суми  й т.ін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Статутом товариства не обмежуються повноваження директора товариства на право підписання від імені товариства угод, в тому числі кредитних.

Згідно із п.7.7. Статуту  позивача, до компетенції зборів учасників товариства віднесено питання прийняття рішень про отримання довгострокових кредитів.

Відповідно до ст.347 Господарського кодексу України  довгостроковими кредитами визначаються кредити строком користування понад три роки.

Як показує аналіз кредитного договору №132 від 01.03.06р., термін користування кредитними коштами за цим договором встановлений з моменту видачі кредиту по 28.02.07р., тобто строк кредиту не перевищує 1 року, а тому відсутні підстави для визначення кредиту, наданого позивачеві на підставі оспорюваного договору, як довгострокового.

Отже, оскільки в Статуті товариства відсутні положення стосовно обмеження повноважень директора товариства на право підписання угод, в тому числі кредитних договорів,  кредит, отриманий позивачем на підставі кредитного договору №132 від 01.03.06р. за строком користування відноситься до короткострокового, а до компетенції  зборів учасників віднесено лише вирішення питання щодо отримання довгострокових кредитів, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору директор товариства діяв в межах наданих йому повноважень, в зв’язку з чим для товариства на підставі цього договору виникли права та обов’язки.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку, що позов є безпідставним, таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу країни, судові витрати по даній справі покладаються на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.345,347 Господарського кодексу України, ст.ст.92,202,203,215,239 Цивільного кодексу України, ст.ст.22,28,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                                                                          Т.Г.Оленич

24.10.07