СУД
РІШЕННЯ

Іменем
України

13.09.2007

Справа №2-7/11294-2007

За позовом Відкритого акціонерного
товариства «Укртелеком» м. Київ (01030, м. Київ, бульвар т. Шевченка, 18) в
особі Центру електрозв'язку №1 м. Євпаторії Кримської філії (97400, м.
Євпаторія, пр. Перемоги, 34)

До відповідача  Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1,
(97400,  м. Євпаторія, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1)

Про стягнення  95, 94 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача - Волкова Ж.М. - ю/к,
дов. №8205 від 15.08.2005 р.

Від відповідача  - ОСОБА_1. - паспорт НОМЕР_2.

Суть справи: ВАТ «Укртелеком»
звернулось до Господарського суду АРК  в
особі Центру електрозв'язку №1 м. Євпаторії Кримської філії з позовом до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про стягнення 95,94 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням
відповідачем своїх зобов'язань по повній та своєчасній оплаті наданих йому
позивачем за договором №390 від 26.07.2002 р. послуг  телефонного зв'язку, у зв'язку з чим
заборгованість Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 перед Відкритим  акціонерним
товариством «Укртелеком»  в
особі  Центру електрозв'язку №1 м.
Євпаторії Кримської філії складає  91,12
грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена. Крім
того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 0,88 грн., 3%
річних у розмірі 1, 36 грн. та 2,58 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у судове засідання
з'явився, однак відзив на позов не надав, проти позовних вимог не заперечував
та просив суд надати розстрочку виконання рішення строком на 6 місяців.

Суд вважає за можливе розглянути
справу за наявними  в ній матеріалами у
порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення  представників
сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

26.07.2002 р. між Відкритим
акціонерним товариством
«Укртелеком»  м. Київ в особі
Центру електрозв'язку №1 м. Євпаторії Кримської філії та Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1був укладений договір №390,  згідно з п. 1.1 якого позивач бере на себе
зобов'язання  надати Абонентові послуги
електрозв'язку, а відповідач зобов'язався своєчасно сплатити вартість наданих
послуг, відповідно до умов договору.

Послуги, що надаються Підприємством
зв'язку, оплачуються згідно тарифів, затверджених згідно з чинним
законодавством. (пункт 4.1 Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору
Споживач сплачує послуги електрозв'язку по спільно узгодженій
кредитно-авансовій системі оплати.

Згідно з пунктом 4.6 Договору
Споживач для отримання послуг електрозв'язку здійснює щомісячно, до 20 числа
поточного місяця, передплату їх вартості у розмірі, не меншому суми послуг,
наданих у попередньому розрахунковому періоді, з подальшим пере розрахунком (до
10 числа місяця, який настає після розрахункового періоду) виходячи з фактично
наданих послуг.

Відповідно до розділу 7 Договір
вважається діючим з моменту підписання Сторонами протягом п'яти років. У разі,
якщо жодною зі сторін за місяць до закінчення строку дії Договору не заявить
про своє небажання продовжувати співробітництво, Договір вважається продовженим
на той           самий строк.

Відповідач не представив доказів
розірвання вказаного договору або зміни його умов, у той час як відповідно до
статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду спору
договір продовжує діяти.

Згідно умов договору, а також
пункту 5 статті 33 Закону України „Про телекомунікації”, пунктів 51, 61 Правил
користування місцевим телефонним зв'язком, затверджених Постановою Кабінету
міністрів України № 385 від 22.04.1997 р., пунктів 32, 40, 108, 184 Правил
надання і отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Кабінетом міністрів
України № 720 від  09.08.2005 р.,
позивачем належним чином виконувалися свої зобов'язання за договором та
надавалися послуги електрозв'язку, про що свідчить наявна в матеріалах справи
оборотна відомість. У зв'язку з несплатою відповідачем вартості послуг, позивач
звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно з частиною 1 статті 509
Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до
умов  договору  та
вимог  цього  Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до   звичаїв   ділового
обороту  або  інших
вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення
міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено,
що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання,
то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу
України передбачено, що одностороння
відмова  від  зобов'язання
або одностороння зміна  його  умов
не допускається,  якщо  інше
не   встановлено договором або
законом.

У судовому засіданні представник
позивача надав довідку, з якої вбачається, що 06.08.2007 р. відповідачем було
сплачено 92,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші
юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому
порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства
та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття
передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, факт наявності порушеного або
оспорюваного права повинен існувати до часу звернення позивача до суду. Отже,
враховуючи те, що позовна заява була подана Центром електрозв'язку №1 м.
Євпаторії Кримської філії 15.08.2007 р. (здана до відділу поштового зв'язку), а
сума боргу була сплачена відповідачем 06.08.2007 р., в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 91,12 грн. слід  відмовити.

Крім того, позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у
розмірі 0,88 грн. за період з 01.01.2007 р. по 01.04.2007 р.

Частиною 1 статті 546 Цивільного
кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з
частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується,
якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до статті
549 Цивільного кодексу  України
розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення
виконання.

Отже, види забезпечення виконання
зобов'язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне
виконання зобов'язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій
задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов'язань
будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також
створює зобов'язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку
учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним
правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання. Причому, згідно з частиною 6 статті 231
Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою
ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами,
якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” №543/96-ВР від 22.11.1996 р.
передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 36 Закону України «Про
телекомунікації», пунктом 5.8 Договору сторони передбачили відповідальність
Споживача за несвоєчасну оплату за Договором із розрахунку облікової
ставки  Національного Банку України за кожен
день прострочення від суми простроченого платежу.

Таким чином, заявлена позивачем
сума пені у розмірі 0,88 грн. за період з 01.01.2007 р. по 01.04.2007 р.
обчислена позивачем правомірно. Проте, враховуючи те, що відповідачем
06.08.2007 р. було сплачено 92,00 грн. при наявності заборгованості у розмірі
91,12 грн., розмір переплати складає 0,88 грн., тобто дорівнює заявленому
позивачем до відшкодування розміру пені. Отже, в задоволенні вимоги позивача
про стягнення пені у розмірі 0,88 грн. також належить відмовити.

Крім того, позивач просить стягнути
з Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 суму інфляційних витрат у зв'язку
з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань у розмірі 2,58 грн., 3% річних у
розмірі 1,36 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного
кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 2,58  грн. за період з грудня 2006 р. по травень
2007 р. суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положення частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України щодо встановлення обов'язку боржника по сплаті на
користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд вважає таким, що
кореспондується зі статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що
за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати
проценти.

Так, відповідно статті 625
Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або
законом.

Отже, вимоги позивача про стягнення
з Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
3% річних у розмірі 1,36 грн. за період з грудня 2006 р. по травень 2007
р. підтверджуються матеріалами справи та підлягають стягненню з відповідача.

Державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи
рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення. Умовою
надання відповідачу розстрочки або відстрочки виконання рішення суду є навність
обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення. Проте,
враховуючи ненадання відповідачем доказів наявності таких обставин, а також
враховуючи незначний розмір суми, що стягується з відповідача, суд не вбачає
підстав для задоволення клопотання СПД ОСОБА_1. про розстрочку виконання
рішення строком на 6 місяців.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 82-85  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, (97400,  м.
Євпаторія, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Центру
електрозв'язку №1 м. Євпаторії Кримської філії (97400, м. Євпаторія, пр.
Перемоги, 34,  код ЗКПО 21560766) 3%
річних у розмірі 1,36 грн., 2,58  грн.
інфляційних витрат, 4,19 грн. державного мита та 4,85 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.            В іншій частині позову відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.