КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2007                                                                                           № 40/562

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Гарник Л.Л.

при секретарі:                     Семеняк Т.В.

За участю представників:

позивача -Гопей О.П. (довіреність № 492 від 26.09.2006 року);

відповідача - Олійник С.А. (довіреність б/н від 24.09.2007 року);

від третьої особи-1 - не з’явились;

від третьої особи-2 - не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "Екотехніка"

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.06.2007

у справі № 40/562 (Ващенко Т.М.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Харпродукт"

до                                                   ЗАТ "Екотехніка"

третя особа відповідача           Дочірнє підприємство фірма "Еко-Пак"

Дочірнє підприємство "Екотехніка-К"

про                                                  визнання договору розірваним та стягнення 312 500,19 грн.

Суть рішення і скарги:

Рішенням господарського суду м. Києва від 14червня 2007 року, яке прийняте у справі № 40/562 (суддя – Ващенко Т.М.), за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Харпродукт” (надалі – Позивач, Товариство №1) до закритого акціонерного товариства “Екотехніка” (надалі – Відповідач, Товариство №2) за участю третіх осіб дочірнього підприємства фірми “Еко-Пак” (надалі – Третя особа-1) та дочірнього підприємства фірми “Екотехніка-К” (надалі – Третя особа-2) про визнання договору розірваним та стягнення 312 500,19 грн., позовні вимоги Товариства № 1 задоволені частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 113-118).

Закрите акціонерне товариство “Екотехніка”, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині стягнення з Відповідача суми у розмірі 186 598 грн. 32 коп. (а.с. 121-125).

Представник товариства з обмеженою відповідальністю “Харпродукт” у судовому засіданні не погоджується з вимогами, що викладені Відповідачем в апеляційній скарзі, а тому просить залишити рішення господарського суду м. Києва від 14 червня 2007 року у даній справі без змін, а апеляційну скаргу Відповідача – без задоволення з підстав, викладених у наданих поясненнях (а.с. 149-150).

Враховуючи, що матеріали справи містять належні докази повідомлення Третьої особи-1 та Третьої особи-2 про дату і час судового засідання з розгляду апеляційної скарги Товариства №2, що підтверджується ухвалою від 02.08.2007 року про прийняття апеляційної скарги до провадження з відміткою (на зворотному боці) про направлення копії даної ухвали сторонам та третім особам у справі (а.с. 120), повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 143) та копією ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження від 02.08.2007 року з поштовим конвертом, яка була направлена Третій особі-2 та повернулася на адресу апеляційного суду (а.с. 144-146), а причини неявки уповноважених представників третіх осіб суду невідомі, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Відповідача без участі представників третіх осіб.

Заслухавши усні пояснення представників Позивача та Відповідача у судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Харпродукт” звернулось до господарського суду м. Києва із позовом № 500 від 12.10.2006 року, в якому просило визнати договір № 57/1 від 02.01.2006 року розірваним з 06.06.2006 року і стягнути з Відповідача основний борг у сумі 305 732,38 грн., неустойку у вигляді пені в сумі 5766 грн., три відсотки річних у сумі 1001,63 грн., а також судові витрати по справі (а.с. 4-6).

Позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості у Товариства № 2 у сумі 305 732,38 грн., яка виникла внаслідок невиконання останнім своїх зобов’язань оплатити отриману за договором № 57/1 від 02.01.2006 року продукцію. В якості доказів на підтвердження наявності заборгованості Позивачем до позовної заяви додані копії видаткових накладних, копія довіреності на одержання товарно-матеріальних цінностей, копії товарно-транспортних накладних з відмітками про отримання вантажу. Позивач зазначає, що 12.07.2006 року Відповідачеві був надісланий лист з вимогою оплатити отриману продукцію, в якому, крім того, повідомлялося про розірвання договору № 57/1 від 02.01.2006 року у зв’язку з неможливістю його виконання надалі через істотні зміни обставин, а саме: пожежу, що сталася на фабриці Позивача. На зазначений лист, а також на претензію від 23.08.2006 року, відповіді Відповідача Товариство №1 не одержало. Таким чином, Позивач вважає, що договір № 57/1 від 02.01.2006 року має бути визнаний розірваним з 06.06.2006 року, а з Товариства №2 має бути стягнута сума основного боргу, неустойка у вигляді пені, три відсотки річних та судові видатки згідно ст.ст. 530, 550, 611, 624, 625, 652 Цивільного кодексу України (а.с. 4-6).

Рішенням господарського суду м. Києва від 14 червня 2007 року позовні вимоги Товариства № 1 задоволені частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 113-118).

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на те, що Позивачем належними засобами доказування не доведено обставин, які є підставою для розірвання спірного договору, крім того, Товариством №1 не було надано спірний договір, що унеможливлює встановлення судом обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору № 57/1 від 02.01.2006 року, а відтак, позовні вимоги Товариства №1 в частині розірвання спірного договору у зв’язку з істотною зміною обставин необґрунтовані та не підлягають задоволенню. В частині стягнення з Відповідача суми основного боргу, пені та трьох процентів річних, суд першої інстанції зазначає, що Позивачем належними засобами доказування не доведено факт поставки продукції Товариством №1 Товариству №2 на суму 119 134,06 грн, оскільки накладна № П-31/05-01 від 31.03.2006 року, на яку посилається Позивач як на доказ здійснення поставки продукції на зазначену суму, відсутня у матеріалах справи. За таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення з Товариства №2 суми основного боргу підлягають задоволенню в частині стягнення 186 598 грн. 32 коп., оскільки відповідно до видаткових накладних № П-12/05-04 від 12.05.2006 року та № П-17/05-03 від 17.05.2006 року Позивачем було поставлено Відповідачу продукцію на дану суму, яку Товариство № 2 не сплатило. При цьому, вимога про стягнення з Відповідача пені задоволенню не підлягає у зв’язку з відсутністю між сторонами домовленості щодо її сплати, а вимога щодо сплати Товариством №2 трьох процентів річних не підлягає задоволенню, з огляду на не доведення Позивачем того, з якого моменту потрібно нараховувати три процента річних, оскільки у матеріалах справи відсутні докази отримання Відповідачем листа від 12.07.2006 року з вимогою оплатити борг. При цьому, місцевий суд керувався нормами ст. 530, 625, 651, 652 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”, ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 32, 33, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) (а.с. 113-118).

Між тим, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з Товариства №2 на користь Товариства №1 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід визнати таким, що зроблений з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права (п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст.104 ГПК України).

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – задоволенню. Поряд з цим, керуючись нормами ст.ст. 99, 103 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає за необхідне прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити Товариству №1 у стягненні з Товариства №2 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

До вказаних висновків апеляційна інстанція дійшла, враховуючи наступне:

Згідно ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частиною 1 ст. 4-7 ГПК України передбачено, що судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи, а якщо спір вирішується колегіально – більшістю голосів суддів. У такому ж порядку вирішуються питання, що виникають у процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з позовної заяви Товариства №1 борг Товариства №2 виник у зв’язку з невиконанням останнім своїх зобов’язань з оплати поставленої продукції за договором № 57/1 від 02.01.2006 року. Крім того, у листі № 221 від 12.07.2006 року зазначено, що Товариство №1 здійснило поставку продукції Відповідачу на загальну суму 305 732,38 грн. відповідно до договору № 57/1 від 02.01.2006 року, а вимога оплатити поставлену продукцію пред’явлена Позивачем на підставі ст. 530 ЦК України у зв’язку з тим, що вищезгаданим договором не передбачений строк оплати поставленої продукції (а.с. 13). Таким чином, Позивачем у даній справі пред’являються вимоги по стягненню боргу з Відповідача саме у зв’язку з невиконанням останнім зобов’язань за договором № 57/1 від 02.01.2006 року.

Місцевий господарський суд встановив факт поставки Позивачем Товариству №2 продукції на загальну суму 186 598 грн. 32 коп. на підставі видаткових накладних № П-12/05-04 від 12.05.2006 року на суму 184 597 грн. 20 коп. та № П-17/05-03 від 17.05.2006 року на суму 2 001 грн. 12 коп. (а.с. 11-12). Слід звернути увагу на те, що, встановлюючи факт поставки Позивачем Відповідачу продукції на зазначену суму та констатуючи наявність боргу у Відповідача у зв’язку з невиконанням останнім своїх зобов’язань щодо оплати такої продукції, суд першої інстанції у тексті мотивувальної частини оскаржуваного рішення не зазначає, на виконання якого саме договору відбувалася поставка продукції Товариством №1 та виникло зобов’язання Товариства №2 оплатити таку продукцію. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що обов’язок щодо сплати зазначених сум за поставлену продукцію виник у Відповідача, у відповідності до ст. 530 ЦК України, у семиденний строк з дня пред’явлення йому вимоги Товариством №1 листом № 221 від 12.07.2006 року у зв’язку з невиконанням Товариством №2 зобов’язань за договором № 57/1 від 02.01.2006 року.

З дослідження видаткових накладних № П-12/05-04 від 12.05.2006 року та № П-17/05-03 від 17.05.2006 року, копії яких наявні у матеріалах справи, вбачається, що підставою їх видачі є договір № від 31.12.2006 року. Крім того, представник Позивача у судовому засіданні 24.09.2007 року у суді апеляційної інстанції надав пояснення, згідно яких у видаткових накладних, які є доказом отримання Відповідачем продукції, немає посилання на договір № 57/1 від 02.01.2006 року (а.с. 149-150).

Слід зазначити, що у матеріалах справи договір № 57/1 від 02.01.2006 року відсутній. Відповідно до пояснень, які представник відповідача надав у судовому засіданні 24.09.2007 року у суді апеляційної інстанції, даного договору у Відповідача також немає, при розгляді справи у суді першої інстанції його оригінал у судовому засіданні не оглядався (а.с. 149-150).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Товариства №2 суми заборгованості за поставлену продукцію, не дослідивши на підставі якого саме договору відбувалася поставка такої продукції та виникло зобов’язання у Відповідача її оплатити.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані, у відповідності до положень вищезазначеної статті встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи положення наведених норм процесуального права, апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити, що видаткові накладні, прийняті місцевим господарським судом в якості доказу на підтвердження факту поставлення продукції Товариством №1 Товариству №2 не можуть вважатися належними, у розумінні ст. 34 ГПК України, доказами виконання зобов’язання Позивачем поставити продукцію Відповідачу саме за договором № 57/1 від 02.01.2006 року, по стягненню заборгованості за яким пред’явлено позов у даній справі. З огляду на це, апеляційний господарський суд констатує, що у матеріалах справи відсутні належні докази виконання Товариством № 1 своїх зобов’язань за договором № 57/1 від 02.01.2006 року, які, як стверджує сам Позивач, полягали у виготовленні та поставці Відповідачу поліграфічної продукції.

Більш того, за даними видатковими накладними (№ П-12/05-04 від 12.05.2006 року на суму 184 597 грн. 20 коп. та № П-17/05-03 від 17.05.2006 року на суму 2 001 грн. 12 коп.) неможливо встановити правову природу відносин між сторонами. З їх аналізу можна зробити висновок, що Товариство №1, як Постачальник, поставило Товариству №2 пакувальну плівку, а Товариство №2 отримало даний товар у вказаній кількості. Підставою видачі даних накладних є зазначений договір № від 31.12.2006 року, який у матеріалах справи відсутній і по стягненню боргу за яким позовні вимоги у даній справі Товариством №1 не пред’являлися, що вбачається з її матеріалів та підтверджується поясненнями представника Позивача, наданими у судовому засіданні 24.09.2007 року у суді апеляційної інстанції (а.с. 149-150). У зв’язку з викладеним вище, апеляційна інстанція констатує, що видаткові накладні № П-12/05-04 від 12.05.2006 року на суму 184 597 грн. 20 коп. та № П-17/05-03 від 17.05.2006 року на суму 2 001 грн. 12 коп. є доказом передачі товару Товариством №1 Товариству №2, проте з їх аналізу неможливо встановити, який саме договір за своєю правовою природою було виконано Позивачем шляхом такої передачі, а відповідно, неможливо стверджувати, що наслідком виконання Позивачем таких дій є виникнення у Відповідача обов’язку оплатити переданий товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 508 ЦК України зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Аналогічні положення щодо підстав виникнення господарських зобов’язань закріплені у Господарському кодексі України, статтею 174 якого передбачено, що господарські зобов’язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Наведені норми чинного законодавства чітко встановлюють, що зобов’язання виникають на підставі договорів, а відтак, місцевий господарський суд необґрунтовано дійшов висновку щодо наявності обов’язку у Товариства №2 оплатити отриману ним продукцію лише на підставі наявних у матеріалах справи видаткових накладних, за відсутністю будь-якого договору, яким би був встановлений такий обов’язок Відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційна інстанція зазначає, що суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства №1 в частині стягнення з Товариства №2 186 598 грн. 32 коп. без з’ясування усіх обставин справи, взявши до уваги докази, які не можуть вважатися належним, у розумінні ст. 34 ГПК України, підтвердженням обставин, з яких виходив суд, приймаючи оскаржуване у даній справі рішення.

Таким чином, посилання скаржника на неправомірність задоволення позовних вимог Товариства №1 в частині стягнення з Відповідача 186 598 грн. 32 коп. обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи та відповідають положенням чинного законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 11, 508 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України та ст.ст. 4-3, 4-7, 32, 33, 34, 36, 49, 91, 94, 99, 101 –105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства “Екотехніка” задовольнити повністю.

2.Рішення господарського суду м. Києва від 14 червня 2007 року у справі № 40/562 в частині стягнення з закритого акціонерного товариства “Екотехніка” на користь товариства з обмеженою відповідальністю “Харпродукт” 186 598 грн. 32 коп. – основного боргу, 1 865 грн. 98 коп. – державного мита та 118 грн. 00 коп. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу скасувати.

3.Прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові товариству з обмеженою відповідальністю “Харпродукт” до закритого акціонерного товариства “Екотехніка” про стягнення 312 500,19 грн. відмовити повністю.

4.В іншій частині рішення господарського суду м. Києва від 14 червня 2007 року у справі № 40/562 залишити без змін.

5.Справу № 40/562 повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Коваленко В.М.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Гарник Л.Л.

28.09.07 (відправлено)