Господарський суд    Чернігівської  області
м.Чернігів,пр.Миру,20                                                                         Тел.7-99-18
РІШЕННЯ

01.11.07.                                                                                  Справа  № 15/204-15/216.

Позивач- Відкрите акціонерне товариство „Будіндустрія”, м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11.

До відповідача –Відкритого акціонерного товариства „Чернігівське хімволокно”, м. Чернігів, вул. Щорса, 78.

Про розірвання договору, визнання договору недійсним.

Суддя    Федоренко Ю.В.

Представники  сторін:

Від позивача –Негода Н.І., дов. від 17.09.07, Мельников Д.О., дов. від 17.09.07.

Від відповідача –Бурий В.М., дов. від 23.07.07.

С У Т Ь   С П О Р У:

Заявлено позов про  розірвання договору про порядок використання під”їздних залізничних колій ВАТ „Будіндустрія” від 19.04.07.

Позов мотивовано порушенням п.2.3.1, 3.2  договору ВАТ „Чернігівське хімволокно”, не оплатою за користування залізничними під”їздними коліями за період квітень-червень 2007 р.

Після порушення провадження у справі ВАТ „Чернігівське хімволокно” звернулося з зустрічною позовною заявою до ВАТ „Будіндустрія” про визнання недійсним договору від 19.04.07 про порядок використання під”їздних колій ВАТ „Будіндустрія”.

Позовні вимоги ВАТ „Чернігівське хімволокно”, з урахуванням доповнення до зустрічного позову, обґрунтовані укладенням угоди між суб”єктами господарювання яка спрямована на встановлення ( підтримання ) монопольних цін ( тарифів ); вчинення правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах; вчиненням правочину що порушує публічний порядок як спрямованого на незаконне заволодіння майна юридичної особи; недійсністю угоди, що допускає односторонню відмову від зобов”язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; недійсністю договору, що вимагає від одержувача товару сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановленням аналогічної санкції для виконавця.

Ухвалою від 11.09.07 справу за зустрічним позовом об”єднано з первісним позовом.

Заявою від 31.10.07 позивач за первісним позовом відмовився від позову про розірвання договору та просить припинити провадження у справі.

Заява відповідає вимогам закону, не порушує права та охоронювані законом інтереси сторін, наслідки припинення провадження відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України заявнику роз”яснені.

А тому суд приймає відмову позивача від позову про розірвання договору що є підставою для припинення провадження у справі в цій частині.

В ході розгляду справи позивач за первісним позовом відмовився від своїх заяв від 15.10.07 про залишення первісного позову без розгляду та припинення провадження у справі за цим же позовом. Вказані відмови не порушують права сторін, відповідають законодавству, а тому прийняті судом.

Відповідач за зустрічним позовом позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що оспорюваний договір відповідає вимогам закону. Додаткові підстави заперечення позову викладені ним же в письмових поясненнях, наданих суду 31.10.07.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін суд встановив наступне.

ВАТ „Будіндустрія” є власником під”їздних залізничних колій на станції Чернігів Південно-Західної залізниці № 1-5 загальною довжиною 2552,0 м., що підтверджується актом прийому –передачі нерухомого державного майна цілісного майнового комплексу ВАТ „Будіндустрія” від 04.08.98, технічним паспортом під”їздних залізничних колій.

Сировину для виробництва –рідкий капролактам, який належить до небезпечних вантажів, ВАТ „Чернігівське хімволокно” отримує залізничним транспортом, вагони з сировиною надходять через під”їздні залізничні колії, які належать ВАТ „Будіндустрія”, що підтверджується листом ВАТ „Азот” від 22.10.07, розпорядженням Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.08.07 і цей факт не заперечується сторонами.

В силу приписів п. 73 Статуту залізниць  ВАТ „Чернігівське хімволокно” не має права на користування вказаною залізничною колією  без укладання відповідного договору про порядок її використання з  власником.

Згідно з наданою копією платіжного доручення № 2696 від 27.04.07 оплату за користування вказаною залізничною колією за період з 2002 по 2005 роки ВАТ „Чернігівське хімволокно” здійснило лише 27.04.07, витребуваних ухвалою суду від 24.10.07 доказів про укладення договорів в 2002-2006 роках та про оплату за користування в цей період не надало.

З посиланням ВАТ „Чернігівське хімволокно” у письмових поясненнях від 01.11.07 на те, що вказані докази не мають відношення до розгляду справи суд не погоджується, оскільки вони дають змогу встановити відповідність дій ВАТ „Будіндустрія” щодо заборони користування залізничною колією ст.19 Цивільного кодексу України.

06.03.07 ВАТ „Будіндустрія” направило вимогу ВАТ „Чернігівське хімволокно” про заборону використовувати залізничні під”їздні колії на станції Чернігів,  попередження про припинення з 15.03.07 експлуатації цієї колії до завершення ремонтних робіт, а 16.03.07 заборону користуватися належною товариству під”їздною колією до укладення договорів з користувачами колій.

Заборона підтверджується також і телефонограмами станції Чернігів від 15.03.07, 16.04.07.

Листом від 22.03.07 ВАТ „Чернігівське хімволокно” запропонували укласти договір про порядок використання залізничною колією за наведеними у листі тарифами, а листом від 29.03.07 прохало надати письмову згоду на підписання договору згідно викладених у листі тарифів. В останньому листі, зокрема, зазначено про готовність керівництва ВАТ „Будіндустрія” перенести дату заборони на більш пізній строк при баченні готовності контрагентів  до підписання договору.

Вказані дії ВАТ „Будіндустрія” спрямовані на самозахист права власності -  усунення порушень щодо користуванням під”їздними залізничними коліями без укладення договору, а тому не підтверджують, що спірний договір було укладено під впливом тяжкої обставини відносно ВАТ „Чернігівське хімволокно”, доказів про те, що застосування цих дій загрожувало зупиненням виробництва на підприємстві суду не надано.

19.04.07 між ВАТ „Будіндустрія” ( Підприємство за договором ) та ВАТ „Чернігівське хімволокно” ( Контрагент за договором ) укладено договір про порядок використання під”їздних залізничних колій ВАТ „Будіндустрія”.

В договорі сторони погодили, що Підприємство зобов”язане надати Контрагенту право користування залізничними під”їздними коліями на станції Чернігів в зазначених у договорі межах, а останній зобов”язався сплачувати за користування по встановленому у договорі тарифу –169 грн. за кожний вагон, який надходить на адресу Контрагента або ним відправлений ( п.3.3 договору ); по всіх питаннях, які виникають при виконанні умов договору і які ним не врегульовані Сторони керуються нормами глави 32 Цивільного кодексу України ( п. 6.5 договору ).

Зміст договору відповідає вимогам ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України за якою сторони мають право укладати договір,  в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ).

Фактично предметом спору по справі є відповідність встановленого договором тарифу волевиявленню сторін та чинному законодавству.

Загальний порядок укладання господарських договорів встановлений ст.181 Господарського кодексу України, якою, зокрема, передбачено, що у разі наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірника протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Доказів про наявність заперечень стосовно встановленого в договорі тарифу на час укладення договору ВАТ „Чернігівське хімволокно” суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 189 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни.

В силу ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України” „Про ціни і ціноутворення” державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Частиною 1 ст. 191 Господарського кодексу України  також визначено, що державні фіксовані та регульовані ціни встановлюються на ресурси, що справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, а також на продукцію та послуги, що мають суттєве соціальне значення для населення. Перелік зазначених ресурсів, продукції, послуг затверджує Кабінет Міністрів України.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що відповідно до закону державні ціни встановлюються також на продукцію (послуги) суб'єктів господарювання - природних монополістів. Переліки видів продукції (послуг) зазначених суб'єктів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Нормативним документом, який визначає соціально значущі товари та послуги є постанова Кабінету Міністрів України від 13 червня 2002 року № 803 «Про заходи щодо проведення моніторингу цін і тарифів на споживчому ринку». Цією ж постановою затверджено перелік соціально значущих товарів і послуг, за якими проводитиметься постійний моніторинг цін і тарифів на споживчому ринку регіонів. В переліку послуг, що мають вирішальне соціальне значення  відсутні послуги з користування під’їзними залізничними коліями.

Що стосується регулювання ціноутворення  послуг монопольних утворень,  слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1995 року № 135  затверджене Положення про державне регулювання цін (тарифів) на продукцію виробничо-технічного призначення, товари народного споживання, роботи і послуги монопольних утворень. Відповідно до вказаного Положення  рішення про запровадження державного регулювання цін на продукцію монопольних утворень приймається: на загальнодержавних ринках –Мінекономіки разом з Антимонопольним комітетом; на регіональних –Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями разом з відповідними органами Антимонопольного комітету. Враховуючи відсутність відповідного рішення відносно ВАТ „Будіндустрія”  суд доходить висновку, що ціна (тариф) за користування під`їзною залізничною колією яка є власністю  ВАТ «Будіндустрія»не підлягає державному регулюванню.

Оскільки правові  підстави для державного регулювання  ціни (тарифу)  за користування під’їзною залізничною колією,  яка належить ВАТ „Будіндустрія”,  відсутні,  сторони   правомірно визначили в оспорюваній угоді  ціну  на підставі  статті 632 Цивільного кодексу України відповідно  до якої ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін і лише у  випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого

самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

А тому суд відхиляє посилання позивача на те, що застосовані у договорі тарифи перевищують ті, що прийняті ДП „Укрзалізниця”, як підставу визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 30 Господарського кодексу України неправомірними угодами між суб”єктами господарювання визнаються угоди або погоджені дії, спрямовані, зокрема, на встановлення ( підтримання ) монопольних цін ( тарифів ), знижок, надбавок ( доплат ), націнок.

Розпорядженням Чернігівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.08.07 розпочато розгляд справи проти ВАТ „Будіндустрія” за ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції яке кваліфікується як зловживання монопольними становищем на ринку шляхом застосування різних цін до рівнозначних угод із суб”єктами господарювання без об”єктивно виправданих на те причин, що не підтверджує факт зловживання монопольним становищем при укладення спірного договору, оскільки розгляд справи ще не закінчено.

Частиною 2 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов”язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов”язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: допускають односторонню відмову від зобов”язання з боку виконавця та односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару ( послуги ) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції до виконавця.

Отже, закон встановлює можливість визнання недійсною нікчемну умову господарського зобов”язання, а не недійсність угоди, як на це посилається позивач за зустрічним позовом.

За пунктом 2.1.2 договору ВАТ „Будіндустрія” зобов”язане письмово повідомляти Контрагента про зміну тарифів за користування залізничною під”їздною колією, що не надає йому права в односторонньому порядку змінювати цей тариф.

Пункт 2.1.3 договору зобов”язує ВАТ „Будіндустрія” повідомлять Контрагента про зміну нормативних документів, які визначають взаємовідносини з ним що також не надає йому права в односторонньому порядку змінювати умови договору.

Пунктом 2.2.1 договору ВАТ „Будіндустрія” надано право обмежувати або припиняти право користування залізничною колією Контрагентом у передбачених в цьому пункті випадках, а тому не надає право ВАТ „Будіндустрія” припиняти право користування залізничною під”їздною колією в любий момент як на це посилається позивач за зустрічним позовом.

В розділі 4 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе договірних зобов”язань, яка передбачена діючим законодавством України.

Пункти 4.2 та 4.3 договору встановлюють відповідальність ВАТ „Чернігівське хімволокно” у випадку прострочення виконання грошового зобов”язання –пеня у розмірі 0,5% від суми, яка належить до оплати за кожен день прострочення платежу, та користування залізничною коліть без згоди власника –штраф у розмірі 5 кратної вартості права користування залізничною колією за період користування.

Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів про те, що встановлена до нього спірним договором штраф та пеня є непропорційно велика, що вказаний договір укладено з метою незаконного заволодіння майном юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач за зустрічним позовом не довів обставин, з якими закон пов’язує визнання правочину недійсним, а тому у зустрічному позові слід відмовити повністю.

Керуючись  ст..44, 49, 82-85, 80 ч. 1 п. 4 Господарського процесуального кодексу України , суд

В И Р І Ш И В:

Прийняти відмову Відкритого акціонерного товариства „Будіндустрія” від позову.

Припинити провадження у справі про розірвання договору про порядок використання під”їздних залізничних колій ВАТ „Будіндустрія” від 19.04.2007 р.

В зустрічному позові про визнання недійсним договору  про порядок використання під”їздних залізничних колій ВАТ „Будіндустрія” від 19.04.2007 р. відмовити повністю.

Рішення підписане 05.11.2007 р.

Суддя                                                                                                            Ю.В.Федоренко

06.11.07