ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2007 р.
№ 19/23

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Державної інспекції з контролю за цінами в Донецькій області, м. Донецьк (далі –Інспекція)

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.06.2006

зі справи  № 19/23

за позовом Інспекції

до  державного підприємства "Донецька залізниця", м. Донецьк (далі –ДП "Донецька залізниця")

про стягнення 30 331,59 грн.

та зустрічним позовом ДП "Донецька залізниця"

до Інспекції

про визнання недійсним рішення.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

Інспекції –не з’яв.,

ДП "Донецька залізниця" –Криворучка В.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

У січні 2006 року Інспекція звернулася до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ДП "Донецька залізниця" 30 331,59 грн. економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін.

ДП "Донецька залізниця" подало зустрічний позов про визнання недійсним рішення Інспекції від 14.12.2005 № 135 про застосування економічних санкцій.

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.04.2006 (суддя                Дучал Н.М.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.06.2006 (колегія суддів у складі: суддя Старовойтова Г.Я. –головуючий, судді Калантай М.В., Кондратьєва С.І.), первісний та зустрічний позови задоволено частково: з ДП "Донецька залізниця" стягнуто економічні санкції в сумі 5 797,59 грн., оспорюване рішення Інспекції визнано недійсним у частині стягнення 8 178 грн. безпідставно отриманої виручки та 16 356 грн. штрафу; в решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено. Судові рішення мотивовано тим, що названим Підприємством у наданні послуг зі збереження вантажу по-різному застосовувались тарифи на супроводження та охорону вантажів особовим складом і засобами відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті України, які включені до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого Наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999 № 551.

Інспекція звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги первісного позову та визнати дійсним рішення Інспекції в частині стягнення 8 178 грн. безпідставно отриманої виручки та     16 356 грн. штрафу, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, статей 13 та 14 Закону України "Про ціни і ціноутворення" (далі –Закон).

У відзиві на касаційну скаргу ДП "Донецька залізниця" заперечує проти доводів скарги і просить залишити постанову апеляційної інстанції зі справи без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 17.07.2006 касаційну скаргу Інспекції разом з матеріалами даної справи передано до Вищого адміністративного суду України за підсудністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.08.2007 Інспекції відмовлено у відкриті касаційного провадження у справі, а касаційну скаргу повернуто до Вищого господарського суду України з мотивів відсутності у Вищого адміністративного суду України повноважень з перегляду в касаційному порядку рішень, постановлених не за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС  України).

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Статтею 4 Закону визначено, що Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін (тарифів), а також по контролю за цінами (тарифами).

Таким органом відповідно до Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2000 № 1819 (далі –Положення), є Державна інспекція з контролю за цінами (далі –Держцінінспекція). Вона є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінекономіки і підпорядковуються останньому.

Згідно з пунктом 11 Положення Держцінінспекція має територіальні органи –державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які становлять єдину систему органів державного контролю за цінами і мають права, передбачені пунктами 5, 6 Положення.

За змістом абзацу третього пункту 4 Положення Держцінінспекція відповідно до покладених на неї завдань у межах своєї компетенції здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення і застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування.

Відповідно до пункту 5 Положення Держцінінспекція, зокрема, має право проводити в органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, підприємствах, установах та організаціях незалежно від форми власності  перевірки бухгалтерських документів, книг, звітів, калькуляцій та інших документів, пов’язаних з форсуванням, встановленням і застосуванням цін і тарифів.

Згідно з Інструкцією про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, затвердженою  наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України від 03.12.2001 № 298/519, прийняття рішень про застосування економічних або фінансових (штрафних) санкцій  за фактами порушення державної дисципліни цін покладено на Держцініспекцію та відповідні державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, Державна інспекція, приймаючи рішення про застосування санкцій за порушення державної дисципліни цін, діє як орган  державної влади у здійсненні управлінських функцій і, відповідно, як суб’єкт владних повноважень.

Отже, даний спір є публічно-правовим і на нього згідно зі статтями 4, 17 КАС України поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 зі справи № 13/189, від 24.01.2006 зі справи № 11/268 та інших.

Абзацами першим та другим пункту 6 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" (в редакції Закону України від 06.10.2005 № 2953-IV) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Проте даний спір, який має публічно-правовий характер, місцевим і апеляційним господарськими судами на порушення вимог статей 1, 12 ГПК України після набрання чинності КАС України вирішено в порядку господарського судочинства.

Водночас Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду судових рішень  з публічно-правових спорів по суті, що знайшло відображення й у постановах Верховного Суду України від 24.01.2006 зі справ №№ 1/5-90, 1/4-89, 1/2-87, 07/296, від 21.02.2006 № 5/334-18/559 та інших.

Таким чином, розгляд господарськими судами першої та апеляційної інстанцій справи з публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятих ними рішень зі справи в порядку адміністративного судочинства, внаслідок чого зазначені судові рішення підлягають скасуванню згідно зі статтею 11110 ГПК України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ                      № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

У свою чергу, згідно з абзацом третім пункту 6 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" КАС України після початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні позови, подані до відповідних місцевих господарських судів у справах, що підсудні окружному адміністративному суду, передаються цими судами до окружного адміністративного суду, якщо провадження у справі ще не відкрито.

За повідомленням Державної судової адміністрації України (газета "Урядовий кур’єр" за 18.05.2007 № 86) Донецький окружний адміністративний суд розпочав свою діяльність з 21.05.2007.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної інспекції з контролю за цінами в Донецькій області задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Донецької області від 10.04.2006 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.06.2006 зі справи № 19/23 скасувати.

Справу передати до господарського суду Донецької області для виконання вимог розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                  В. Селіваненко

Суддя                                                                                                  І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                  Б. Львов