ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  13/152

10.12.07

За позовом          Закритого акціонерного товариства транспортно-експедиційний  комбінат «Західукртранс»

До                    Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ВІК»

Про                         стягнення боргу в сумі 17 860,00 грн.

Суддя   Т.Ю.Трофименко

Представники:

Від позивача          Білинський М.О. по довіреності № 07/05-211-21

від 28.05.2007р.

Від відповідача          не з’явився

В засіданні приймали участь

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Закритого акціонерного товариства транспортно-експедиційний комбінат «Західукртранс»про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ВІК»17 860,00 грн., з яких 17 568,00 грн. –борг за здійснене перевезення вантажу згідно СМR накладних за № А125956/1 та № А126956/2, 140,00 грн. –інфляційних нарахувань, 152,00 грн. –3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2007р. порушено провадження у справі № 13/152, розгляд справи призначено на 27.06.2007р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2007р. розгляд справи було відкладено до 31.07.2007 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2007р. розгляд справи було відкладено до 09.10.2007р.

Розпорядженням Заступника Голови Господарського суду міста Києва Іванової Л.Б. від 26.10.2007р. «Про передачу справ на розгляд іншому судді», справу № 13/152 в зв’язку з тим, що суддя Євдокимов О.В. перебуває на лікарняному, з метою уникнення затягування розгляду зазначеної справи  передано для подальшого розгляду судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2007р. суддею Трофименко Т.Ю. справу № 13/152 прийнято до свого провадження, розгляд справи призначений на 28.11.2007р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2007р., у зв’язку з неявкою представника відповідача, на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 10.12.2007р.

Відповідач у письмовому відзиві на позов проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що між ним та позивачем договорів про співробітництво не існує. Крім того, відповідач зазначає, що Конвенція про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах від 19.05.1956р., на яку посилається позивач, набрав чинності для України лише 17.05.2007р., що значно пізніше дати складання товаротранспортних накладних (24.10.2005р.).

В судовому засіданні 10.12.2007р. представник позивача позов підтримав в повному обсязі і просив суд задовольнити його.

Відповідач представника в судове засідання, призначене на 10.12.2007р., не направив.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві. (роз’яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України»).

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. № 01-8/675 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року» (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році»зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала суду направлялась на адресу  відповідача, що зазначена в позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Про поважні причини неявки в судове засідання повноважного представника відповідача суд не повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи відповідач суду не надав.

На підставі ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва –

Встановив:

На підставі заявки Приватного підприємства «ТРАНС-ЕЛІТ»№ 416 від 20.10.2005р. Закрите акціонерне товариство транспортно-експедиційний комбінат «Західукртранс»(далі –позивач) здійснило перевезення вантажу за СMR-накладними № А126956/1 та № А126956/2. Отримувачем у вказаних накладних зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК ВІК»(далі –відповідач). Згідно наданої заявки місцем завантаження було визначено фірму «FULGAR», Італія, але автомобіль позивача було завантажено TRADEX HOLDINGS LLC OF AMERICA STATE OF ARKANSAS 1331 AIROPORT ROAD SUITE J, PMB 152, HOT SPRINGS, ARKANSAS 71913, для вантажоотримувача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ВІК».

За виконання транспортних послуг позивач виставив Приватному підприємству «ТРАНС-ЕЛІТ»рахунок № 11/197 від 30.11.2005р. на суму 17 568,00 грн.

Згідно Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК ВІК» основним видом його діяльності є зовнішньоекономічна діяльність шляхом здійснення експортно-імпортних операцій.

01 серпня 2005 року між відповідачем та Компанією «TRADEX HOLDINGS LLC»було укладено контракт № ТН08/05, згідно з п. 3.3 якого поставки товарів здійснюються на умовах, передбачених правилами «ІНКОТЕРМС-90».

Відповідно до п. 3.6 контракту конкретні умови поставки узгоджуються сторонами відносно кожної партії товару, і вказуються в товарно-супровідних документах на товар, або встановлюються сторонами в додаткових угодах до цього контракту.

В СMR-накладних № А126956/1 та № А126956/2 та інвойсах № 845 від 30.09.2005р., № 5791А від 20.10.2005р. було вказано конкретні умови поставки –СІР-КИЇВ.

Зі змісту п. А.1. Міжнародних правил по тлумаченню термінів «ІНКОТЕРМС»продавець зобов’язаний поставити товар і торговий рахунок-фактуру або еквівалентне електронне повідомлення згідно договору купівлі-продажу, а також будь-яке інше свідоцтво відповідності, яке може бути потрібним за договором.

Згідно з п. А.3. Міжнародних правил по тлумаченню термінів «ІНКОТЕРМС»продавець зобов’язаний укласти на звичайних умовах і за свій рахунок договір перевезення товару до погодженого пункту в зазначеному місці призначення за звичайно прийнятим напрямом і звичайним способом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Нормами статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 статті 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем перебував в договірних відносинах з Приватним підприємством «ТРАНС-ЕЛІТ», належних та допустимих доказів того, що між позивачем і відповідачем існували договірні відносини суду не надано.

Оскільки відносини між позивачем і відповідачем виникли не з договору, а з замовлення іншої юридичної особи –Приватного підприємства «ТРАНС-ЕЛІТ», тому неукладений договір не існує як юридичний факт, тому в суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 17 568,00 грн. оплати за виконання транспортних послуг, 140,00 грн. інфляційних втрат, 152,00 грн. 3 % річних.

З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги положення статті 1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача є необгрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають.

Cудові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України,  суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого у відповідності до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                                        Трофименко Т.Ю.