ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ                РІШЕННЯ
"28" вересня 2007 р.                                                             Справа №  13/3996
Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Скиби Г.М., секретаря судового засідання Бордунос Л.І., в приміщенні господарського суду в м. Черкаси  розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву  м. Київ, вул. Пушкінська, 28
до ВАТ "Корсунь-Шевченківський верстатобудівний завод ім. Б.Хмельницького"  м. Корсунь-Шевченківський, вул. Чапаєва, 83
про спонукання до вчинення дій та стягнення  1 851 041,42 грн.   штрафу
за участю представників сторін:
від позивача: Роздольський І.О. - за довіреністю  №2/6671 від 05.12.2006 р. В засіданні 28.09.2007 р. участі не брав;
Висотенко І.М. –за довіреністю від 28.11.2006 р.;
від відповідача: Біленко А.І.  -  ген.директор - за посадою.
Справа розглядається на підставі наявних доказів та матеріалів відповідно до вимог ст. 75 ГПК України.
Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,  господарський  суд   В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить зобов’язати відповідача повернути   до мобілізаційного  резерву матеріальні цінності та  стягнути  з  відповідача  штрафні санкції  в сумі  1851041 грн. 42 коп.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач  посилається на наступне:
Державний комітет України з державного матеріального резерву є центральним органом виконавчої влади, основним завданням якого, відповідно до Закону України „Про державний матеріальний резерв" від 24.01.1997 № 51/97-ВР та постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву" від 08.06.2006 № 810, є управління державним резервом.
На відповідальному зберіганні у відповідача мають знаходитись матеріальні цінності державного матеріального резерву, які є державною власністю та перебувають в оперативному управлінні Державного комітету України з державного матеріального резерву.
Факт зберігання підтверджується номенклатурою накопичення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (має граф „ДСК") та річним звітом за формою 12-мр, яке підприємство надіслало до Держкомрезерву. Розбронювання матеріальних цінностей мобрезерву проводилось згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.06.2003 № 309-р. відпуск матеріальних цінностей мобрезерву проводився на підставі нарядів Держкомрезерву України. Розброньовані та відпущені матеріальні цінності мобрезерву зазначені в таблиці № 1 акту від 23.02.2007.
Згідно з ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №100-03 від 29.01.1998р. „Положення про особливості формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями мобрезерву", Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого постановою ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 29.09.1969 (має гриф „таємно") - мобілізаційний резерв матеріальних цінностей створюється підприємствами в мирний час відповідно до встановлених мобілізаційних завдань. Норми накопичення матеріальних цінностей встановлюється за номенклатурами та обсягами, визначеними міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади.
На підставі службового завдання Держкомрезерву України (припис від 08.02.2007 № 64/п) Контрольно-ревізійним департаментом Держкомрезерву України була проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей державного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні у Відповідача, на підставі чого складено акт від 23.02.2007 (акт попередньої перевірки - від 20.10.2005). Перевірка проводилась з відома посадових осіб підприємства, які з актом були ознайомлені, але підписати його відмовились. За результатами перевірки підтвердився факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей мобрезерву, а саме - самовільне відчуження, який був виявлений попередньою перевіркою 20.10.2005.
Факт незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву свідчить про неналежне виконання Відповідачем зобов'язань, передбачених ст.ст. 936, 942, 949 Цивільного кодексу України та ст.ст. 11, 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".
За неналежне виконання зобов'язань ст. 230 Господарського Кодексу України передбачає відповідальність у вигляді неустойки (штраф, пеня). Оскільки відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України сплата неустойки в даному випадку регулюється законом, то відповідно до ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" Відповідач несе відповідальність за операції з матеріальними цінностями державного резерву, передбачену п. 10 даної статті.
Згідно п. 10 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100% вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей.
Листом Міністерства економіки України від 28.01.2004 р. № 53-10/108 дозволено Держкомрезерву України при визначенні цін використовувати інформацію позабіржового ринку. Відповідно до п. 21 "Порядку формування розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129, ціни на матеріальні цінності, що закладаються та відпускаються з державного резерву, визначаються Позивачем виходячи з оптових цін, що діють на час закладання або відпуску кон'юктури ринку, термінів зберігання, якості продукції.
Отже, ціни встановлюються Позивачем самостійно, виходячи з ринкових цін. В даному випадку ціни встановлюються на момент виявлення факту неналежного зберігання, тобто станом на 20.10.2005 (цінова довідка додається) - на момент попередньої перевірки, якою було виявлено незабезпечення збереження тих же матеріальних цінностей в тій же кількості.
Вартість матеріальних цінностей державного резерву, стосовно яких виявлені факти незабезпечення збереження, за твердженням позивача становить 1 427 096,13 грн.:
Сталь середньосортна
Сталь сортова конструкційна
Сталь сортова інструментальна
Сталь тонколистова 1,0-1,8 мм
Сталь листова конструкційна гарячекатана
Труби катані загального призначення
Труби тягнені зального призначення
Труби зварні водогазопровідні
Олово, вкл. вторинне
Всього 1 427 096,13 грн.
Оскільки вартість матеріальних цінностей, стосовно яких виявлені факти незабезпечення збереження становить 1 427 096,13 грн., то 100 % штрафу відповідно, становить 1 427 096,13 грн.
Товарно - матеріальні цінності, щодо яких був встановлений факт незабезпечення збереження, до державного резерву в зазначений в акті строк повернуті не були.
За розрахунками позивача, пеня за період з 20.10.2005 по 23.07.2007р. становить
Дата початку розрахунку
Дата закінчення розрахунку
Всього 423 945,29 грн.
Пеня нарахована відповідно до п. 16 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", яким передбачено, що розмір пені, передбачений пунктом 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
Згідно з п. З ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів законодавства. Відповідно до п. З та п.4 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Отже підприємства зберігають матеріальні цінності мобілізаційного резерву (в даному випадку мобілізаційне завдання виступає адміністративним актом, на підставі якого виникають правовідносини, які хоч і містять цивільно-правовий характер але являються специфічними правовідносинами в силу специфіки мобілізаційного резерву) на основі мобілізаційного завдання, яке доводиться до підприємства.
Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, договір може бути укладеним шляхом прийняття до виконання замовлення, а також вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його  зміст зафіксований у одному або декількох документах,  у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до Постанови Верховної Ради від 12.09.1991 року „Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" - „до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України".
Згідно постанови Кабінету Міністрів України №100-03 від 29.01.1998р. "Положення про особливості формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями мобілізаційного резерву", Положення про мобілізаційний резерв, затверджене постановою ЦК КПРС та Радою Міністрів СРСР від 29.09.1969 р. (має гриф "ДСК)"- мобілізаційний резерв матеріальних цінностей створюється підприємствами в мирний час відповідно до встановлених мобілізаційних завдань. Норми накопичення матеріальних цінностей встановлюються за номенклатурами та обсягами, визначеними міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади.
Згідно з Указом Президента України №1039/95 від 14.11.1995 р. "Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України" (має гриф "ДСК") визначено, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначене їм мобілізаційне завдання.
Згідно з ст. 234 Господарського кодексу України сплата неустойки не звільняє боржника від виконання зобов'язання в натурі. З договірних зобов'язань   зі   схову   випливає   обов'язок  Відповідача   зберігати   майно, передане йому другою стороною, і повернути це майно в цілості, отже, відповідно до ст. ст. 949 та 954 Цивільного кодексу України Відповідач має відшкодувати Позивачу нестачу матеріальних цінностей аналогічними матеріальними цінностями.
Державним замовником на поставку матеріальних цінностей до державного резерву є центральний орган виконавчої влади (п.3 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв"), яким являється Державний комітет України з державного матеріального резерву (Указ Президента України № 603/2001 від 07.08.2001р. "Про Державний комітет України з державного матеріального резерву", Указ Президента України № 996/2001 від 20.10.2001р. "Про Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву").
Згідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву" затвердженого постановою КМУ №1129 від 08.10.1997р. на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів, тощо. Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.
Крім того, підприємство відповідно до п. 19 Постанови КМУ від 29.01.98 №100-03 повинно щорічно подавати до Держкомрезерву річний звіт по формі 12-мр, яким підтверджується закладення і зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.
З урахуванням того, що закладення матеріальних цінностей відбувалось ще за часів СРСР, а термін зберігання актів по формі №1 -3 роки, ці документи в більшості випадків були знищені у зв'язку з закінченням строку зберігання на підставі висновків експертної комісії. Зокрема, як передбачено п. 315 наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року №41 „Про затвердження Переліку типових документів" первинні документи і додатки до них, в тому числі акти про приймання ТМЦ (акти по формі №1) зберігаються 3 роки.
В той же час, підтвердженням закладання та зберігання є річні звіти по формі 12-мр, які також є належними доказами. Відповідач прийняв до виконання мобілізаційне завдання, що підтверджується формою 12 та номенклатурою накопичення.
Представник відповідача вимоги заперечив та вказує, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про державну таємницю»державна таємниця - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.
До державної таємниці у порядку, встановленому цим Законом, відноситься інформація у сфері економіки, науки і техніки, а саме:
-  про мобілізаційні плани і мобілізаційні потужності господарства України, запаси та обсяги постачання стратегічних видів сировини і матеріалів, а також зведені  відомості  про  номенклатуру та  рівні  накопичення,  про  загальні  обсяги поставок,    відпуску,    закладення,    освіження,    розміщення    і    фактичні    запаси державного резерву.
Статтею 16 ГПК України встановлено виключну підсудність справ. Як зазначено в ч.4 зазначеної статті, справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються господарським судом міста Києва.
Що стосується позовних вимог державного комітету України з державного ма теріального резерву, то позивачем не надано доказів, які доводять їх обґрунтованість. Це підтверджується тим фактом, що аналогічний позов розглядався господарським судом міста Києва. Ухвалою від 16.08.2006р. позов державного комітету України з державного матеріального резерву залишення без розгляду у зв'язку з тим, що департаментом не надано доказів, які підтверджують позовні вимоги, в тому числі не було надано:
-  звіт Державного комітету України з державного матеріального резерву по формі Ф-12 з додатками;
-  розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.06.2003р. №309 та наряди на відпуск матеріальних цінностей;
-  докази закладення матеріальних цінностей на зберігання ВАТ «Корсунь-Шевчен ківський верстатобудівний завод ім. Б.Хмельницького».
На вимогу суду позивач не надав первинних доказів передачі позивачем відповідачу матеріальних цінностей мобрезерву на зберігання. Позивач не довів, що він є правонаступником Міністерства станкоінструментальної та інструментальної промисловості СРСР, чи Українського територіального управління Держкомрезерву СРСР.
Державним комітетом України з державного матеріального резерву не доведено обґрунтованість своїх вимог, як то передбачено ст. 33 ГПК України. навпаки, відповідачем надано звіт станом на 1 січня 2003 року про наявність цінностей матеріального резерву, де в примітках вказані підстави, а також періоди використання матеріалів, в тому числі за плату ще при існуванні Радянського союзу –1991 рік. Вказані документи не спростовані позивачем.
Вимоги позивача безпідставні, не ґрунтуються на нормах права, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог.
В задоволенні позову належить відмовити.
Згідно ст. 49 ГПК  України, судові витрати належить покласти на позивача та не стягувати.
Керуючись ст.ст. 49, 82, 84 ГПК України, господарський суд -
В задоволенні  позову відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Черкаської області.

Суддя                                           Г.М.Скиба