СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
УХВАЛА

23.08.07
Справа№ 29/0233

Суддя М. Синчук, розглянувши матеріали
заяви

кредитора:

Товариства з обмеженою
відповідальністю „Інфолюкс”, м. Одеса,

про:

порушення справи про банкрутство
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1), с. Ушковичі,

визнав подані матеріали
недостатніми для порушення провадження у справі про банкрутство з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 44 ГПК України до
складу судових витрат включаються витрати на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Сплата таких витрат при поданні позовної заяви у встановлених
порядку та розмірі є обов'язковою на підставі положень ст. 57 ГПК України. Як
вбачається з квитанції №60 від 31.07.2007 р., заявником сплачено 118,00 грн. на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на користь УДК м. Львова.
Однак, зазначені витрати сплачуються на користь державного підприємства
„Інформаційні судові системи”.

Таким чином, заявником не сплачено
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Відповідно до
вимог п. 10 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї
документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Крім того, суд звертає увагу
заявника на таке. Положення ч. 3 ст. 6 Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачають такі
ознаки неплатоспроможності боржника: а) грошові вимоги, які повинні складати
300 мінімальних розмірів заробітної плати; б) вимоги мають бути безспірними; в)
вимоги повинні бути не задоволені боржником протягом трьох місяців після
встановленого для їх погашення строку.

Відповідно до ст. 1 Закону України
„Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”
безспірними вимогами кредиторів визнаються вимоги кредиторів, визнані
боржником, інші вимоги кредиторів, підтверджені виконавчими документами чи
розрахунковими документами, за якими відповідно до законодавства здійснюється
списання коштів з рахунків боржника. Слід зазначити, що на момент прийняття
цієї норми закону, в Україні були чинні відповідні норми Закону Україн „Про
виконавче провадження”, які визнавали визнання претензії (визнання
заборгованості) виконавчим документом. Тому за таких обставин можна було
здійснити безспірне списання коштів з рахунків боржника.

Пунктом 1 абз. 5 ст. 7 Закону
України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом” передбачено, що заява про порушення справи про банкрутство подається
боржником або кредитором у письмовій формі та повинна містити виклад обставин,
які підтверджують неплатоспроможність боржника, із зазначенням суми боргових
вимог кредиторів, а також строку їх виконання, розміру неустойки, реквізитів
розрахункового документа про списання коштів з банківського або
кореспондентського рахунку боржника та дату його прийняття банківською
установою боржника до виконання.

Пункт 2 статті 1071 ЦК України
передбачає два випадки списання коштів з рахунка клієнта без розпорядження
клієнта:

-          на підставі рішення суду,

-          у випадках, встановлених договором
між банком і клієнтом.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ГПК
України, платіжні вимоги-доручення виконуються установами банків у порядку,
встановленому Національним банком України. Глава 5 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління
Національного банку України від 21 січня 2004 р. №22, передбачає порядок
примусового списання коштів на підставі виконавчих документів, що видані
судами. Пунктом 5.1, 5.3 Інструкції передбачено, що відповідно до статті 1071
Цивільного кодексу України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його
доручення на підставі рішення суду. Примусове списання коштів з рахунків
платників ініціюють стягувачі на підставі виконавчих документів, виданих
судами.

Крім того, акт звірки розрахунків
відповідно до вимог ст. 3 Закону України „Про виконавче провадження” не
визнається виконавчим документом, на підставі якого можна стягнути кошти
Державною виконавчою службою.

Таким чином, на підставі Цивільного
кодексу України, ст. 3 Закону України „Про виконавче провадження”, ст. 8 ГПК
України визнання суми заборгованості (чим, по суті, є акт звірки розрахунків)
втратило ознаки безспірності, на підставі такого визнання стягувач не має права
безспірного списання коштів з рахунку боржника та не може пред'являти вказаний
акт звірки ні до обслуговуючого боржника банку, ні до Державної виконавчої
служби. Для примусового стягнення визнаної боржником претензії кредитору
необхідно заявити позов до суду, і у випадку його задоволення скерувати
виконавчий документ до Державної виконавчої служби в порядку, передбаченому
Законом України „Про виконавче провадження”. За таких обставин, на думку суду,
кредитором не доведено безспірності його вимог.

Крім того, суд звертає увагу
заявника на приписи ст. 10 Конституції України, ст. 3 ГПК України, ст. 21
Закону України „Про мови в Українській РСР”.

Відповідно до ст. 3 ГПК України
мова судочинства  визначається статтею 21
Закону України "Про мови в Українській РСР". Цією нормою визначено,
що арбітражне провадження у справах з участю сторін, які знаходяться на
території Української РСР, здійснюється українською мовою.

Статтею 10 Конституції України
визначено, що Державною мовою в Україні є українська мова. Щодо вказаного
положення Конституційним судом України прийнято Рішення у справі за
конституційними поданнями 51 народного депутата України про офіційне тлумачення
положень статті 10 Конституції України щодо застосування державної мови
органами державної влади, органами місцевого самоврядування та використання її
у навчальному процесі в навчальних закладах України (справа про застосування
української мови) від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99, справа №1-6/99. Так,
судом вирішено, що положення частини першої статті 10 Конституції України, за
яким „державною мовою в Україні є українська мова”, треба розуміти так, що
українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій
території України при здійсненні повноважень органами державної влади та
органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації
тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються
законом (частина п'ята статті 10 Конституції України). Рішення Конституційного
Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не
може бути оскарженим.

Таким чином, при поданні заяв,
клопотань, інших документів до суду, слід керуватися наведеними нормами та
оформляти їх українською мовою.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 1, 6, 7 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом”,  п. 3 ст. 63,
ст. 86 ГПК України, суддя

У Х В А Л И
В:

Повернути заяву товариства з
обмеженою відповідальністю „Інфолюкс” про порушення справи про банкрутство
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 без розгляду.

Суддя
Синчук М.М.