ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007 р.
№ 1/884-14/236

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії –Львівського обласного управління, м. Львів,

на рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2007

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2007

зі справи № 1/884-14/236

за позовом відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівського обласного управління (далі –Товариство)

до Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі –Відділення), м. Львів,

про визнання недійсним розпорядження,

за участю представників сторін:

позивача –Романової Н.В., Ткача А.В.,

відповідача –Оленюка С.Л.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Львівської області з позовом про визнання недійсним розпорядження адміністративної колегії Відділення від 20.04.2006 № 21р "Про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" (далі –Розпорядження).

Рішенням господарського суду Львівської області від 12.03.2007 (суддя Судова-Хомюк Н.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2007 (колегія суддів у складі: Кузь В.Л. –головуючий, судді Юркевич М.В., Городечна М.І.), у задоволенні позовних вимог відмовлено. Прийняті судові рішення мотивовано тим, що оскаржуване розпорядження не порушує прав та охоронюваних законом інтересів Товариства.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить судові рішення зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відділення подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною другою статті 4 цього ж Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. В свою чергу, статтею 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлено, що рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду. Отже, спір у даній справі підвідомчий господарським судам та має бути розглянутий за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України). Таку ж правову позицію викладено в інформаційному листі Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- 20.04.2006 адміністративною колегією Відділення видано Розпорядження в зв'язку з наявністю в діях Товариства ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним становищем шляхом встановлення таких умов реалізації товару, які неможливо було б встановити за умови існування звичайної конкуренції на регіональному ринку послуг з розшуку вкладів по рахунках (вкладах) Ощадбанку СРСР або Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України (за грошовими заощадженнями, вкладеними до 02.01.1992), що призвело до ущемлення інтересів споживачів;

- видання Розпорядження не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності підстав для визнання Розпорядження недійсним.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” зазначено: “Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації –позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.”

З установлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин даної справи не вбачається порушення прав та/або охоронюваних законом інтересів Товариства у зв’язку з виданням Відділенням оспорюваного Розпорядження.

Саме по собі здійснення розгляду органом Антимонопольного комітету України відповідної справи не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, і останнім не зазначено, в чому конкретно він вбачає таке порушення. Якщо за результатами розгляду справи не доведено вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначений розгляд підлягає закриттю (стаття 49 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Всебічне, повне і об’єктивне з’ясування всіх обставин справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Відділенням згідно з пунктами 21, 23 Правил розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (затверджені розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5 в редакції розпорядження від 29.06.1998 № 169-р) проводиться службовцями названого Комітету після початку розгляду відповідної справи.

Правові наслідки, передбачені статтями 41, 43, 44, 47 Закону України "Про захист економічної конкуренції", оформлюються окремими розпорядчими актами (постановою чи розпорядженням), і їх прийняття має виключно імовірний характер, тобто за результатами здійснення розслідування по справі в залежності від її обставин такі акти може бути й не прийнято.

За таких обставин попередні судові інстанції, встановивши факт видання Розпорядження без порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, обґрунтовано відмовили в задоволенні даного позову.

Водночас посилання скаржника на те, що Відділенням розпочато розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції відносно філії - Львівського обласного управління - відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", яка не є юридичною особою, спростовуються встановленим попередніми судовими інстанціями фактом про винесення Розпорядження відносно юридичної особи - відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (в особі його Львівського обласного управління).

Інші доводи касаційної скарги також не можуть бути підставами для її задоволення, оскільки не спростовують викладеного та стосуються дослідження й оцінки фактичних обставин справи, тоді як відповідно до статті 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти  докази.

Отже, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2007 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2007 зі справи № 1/884-14/236 залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі його Львівського обласного управління - без задоволення.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя                                                                                                Б.Львов