ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.12.07                                                                                           Справа№ 1/337-9/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Данко Л.С.,

При секретарі Козак І.Б.

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: Закритого акціонерного товариства Українська акціонерна страхова компанія “АСКА”, м. Київ,

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Автопорт Краковець”, смт. Краковець, Яворівського району Львівської області,

Про стягнення  50000 грн. 00 коп. заборгованості та покладення на відповідача судових витрат.

За участю представників:

Від позивача:  Шерстньова О.С. –п/к,

Від відповідача: Возна С.М. –п/к,

Представникам роз”яснено права та обов”язки встановлені статтею 22 ГПК України. Представники не настоюють на фіксації судового процесу технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за позовом Закритого акціонерного товариства Українська акціонерна страхова компанія “АСКА”, м. Київ, до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Автопорт Краковець”, смт. Краковець, Яворівського району Львівської області,

про стягнення  50000 грн. 00 коп. заборгованості  за договором № 2 від 24.09.1998р. та покладення на відповідача судових витрат.

Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовільнити та стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн. 00 коп. заборгованості  за договором № 2 від 24.09.1998р. та покласти на відповідача судові витрати, подав  належним чином незасвідчену копію факсограми договору № 2 поворотної фінансової допомоги /“возвратной финансовой помощи”) від 24 вересня 1998 року, пояснив, що оригінал цього договору втрачено, у позивача він відсутній, наявна тільки фотокопія цього договору, подав оригінальний примірник платіжного доручення № 340 від 24 вересня 1998 року на суму 50000 грн. 00 коп., подав проект акту звіряння суми боргу, який підписано тільки зі сторони позивача, пояснив, що відповідач відмовився він його оформлення, інших доказів подати не бажає .

Відповідач, подав відзив на позовну заяву, проти позову заперечує з тих підстав, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності передбачений ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963р., так і 257 ЦК України та пояснив, що позивач з заявою про поновлення пропущених ним строків позовної давності не звертався у позовній заяві про це не клопоче, відтак просить відмовити позивачу у задоволення позову з зазначених підстав, подав  оригінальний примірник Додаткової угоди /мовою оригіналу ”Дополнительное соглашение”/ до договору № 2 від 24.09.1998р. поворотної фінансової допомоги /мовою оригіналу “возвратной финансовой помощи”) від 23 вересня 1999 року та пояснив, що 24 вересня 1998р. платіжним дорученням № 340 позивач дійсно перерахував відповідачу 50000 грн. 00 коп., строк на повернення цієї фінансової допомоги наступив 24.08.2001р., що сторони погодили додатковою угодою 23 вересня 1999 року, звернувшись з позовом до суду лише 03.04.2007р. відповідач вважає пропуском строків позовної давності, оригіналу договору № 2 від 24 вересня 1998р. у нього немає, наявна тільки додаткова угода, інших доказів подати не бажає.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що між ним та відповідачем 24 вересня 1998 року був укладений договір № 2 про повернення фінансової допомоги, за яким позивач ( в даний час - Закрите акціонерне товариство Українська акціонерна страхова компанія “АСКА”, м. Київ) надало відповідачу безпроцентну фінансову допомогу у розмірі 50000 грн. 00 коп., яку перерахував платіжним дорученням № 340 від 24.09.1998р., а відповідач за цим договором зобов”язувався повернути надану йому фінансову допомогу у повному обсязі не пізніше 24 вересня 2005р., однак відповідач своїх зобов”язань за договором № 2 від 24 вересня 1998р. не повернув у передбачений договором строк: не пізніше 24 вересня 2005 року, тому просить стягнути з відповідача на свою користь 50000 грн. 00 коп. Позивач скеровував відповідачу претензію  вих № 253-ю від 18.12.2006р., яка залишена відповідачем без реагування.

Суд оглянув  подані позивачем документи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та встановив, що у позивача відсутній оригінал договору  № 2 про повернення фінансової допомоги від 24.09.1998 року, наявна тільки незасвідчена його фотокопія. В матеріалах справи знаходиться фотокопія цього договору, яка засвідчена представником позивача написом: ”Копія вірна”, підпис вед. Спеціаліста юридичного відділення О.С.Шерстньова”, цей напис засвідчено печаткою позивача. Як пояснив представник позивача, оригінал цього договору – відсутній через його втрату, наявна тільки фотокопія, яка належним чином не засвідчена, з неї було зроблено копію договору №2 від 24.09.1998р., вчинено напис, що копія вірна та долучено до позовної заяви.

Як вбачається з наданих суду позивачем фотокопій договору № 2 від 24.09.1998р., він не підписаний повноважною особою зі сторони позивача, на місці де мав бути підпис повноважної особи стоїть тільки відтиск круглої печатки “АСКА”. Зі сторони відповідача наявний і підпис особи, яка його підписала та цей підпис засвідчено печаткою відповідача.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли в 1998 році, відтак суд керувався законодавством, яке регулювало договірні правовідносини та було чинним у зазначений період, а саме: Цивільним кодексом Української РСР в редакції 1963р.

Так, статтею 153 ЦК УРСР в редакції 1963р., передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній  у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Стаття 154 ЦК УРСР в редакції 1963р., яка передбачає форму договору, встановлювала, що коли сторони  домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Частиною другої цієї статті передбачено, що якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Отже, як випливає з аналізу зазначених норм ЦК УРСР, договір, який укладений в письмовій формі, має бути  підписаний сторонами.

Подані позивачем фотокопії договору № 2 від 24 вересня 1998 року не підписані зі сторони позивача. Оригіналу цього договору суду –сторони не подали, мотивуючи тим, що оригінал  відсутній, що його втрачено.

Відповідно до статті 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Не може бути належним та допустимим доказом копія договору № 2 від 24.09.1998р., яка засвідчена представником позивача написом: ”Копія вірна”, підпис вед. спеціаліста юридичного відділення О.С.Шерстньова.”, так як ця копія договору зроблена з копії договору № 2 від 24.09.1998р./копія з копії/, сама ж фотокопія  договору № 2 від 24.09.1998р. , з якої зроблено копію, належним чином не засвідчена, не містить підпису повноважної особи позивача, відтак є неналежним та недопустимим доказом у справі, в силу статтей 33 та 34 ГПК України, так як кожна с сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Виходячи з вищенаведеного, встановлено, що подані позивачем фотокопії договору № 2 від 24.09.1998р., є неналежними та недопустимими доказами.

Позивач подав суду платіжне доручення № 340 від 24.09.1998р., з якого вбачається, що позивач 24.09.1998р. перерахував відповідачу 50000 грн. 00 коп. Призначення платежу: фінансова допомога згідно договору 2 від 24.09.98р. Кошти проведено банком 24 вересня 1998р., про засвідчено кутковим штампом Акціонерного поштово-пенсійного банку “АВАЛЬ”, м. Донецьк, Донецька обласна Дирекція, МФО № 335076 (докази у справі).

Тобто, в судовому засіданні встановлено факт перерахування 24 вересня 1998р. позивачем відповідачу 50000 грн. 00 коп. фінансової допомоги.

Щодо договору № 2 від 24.09.98р., на який вчинено посилання у цьому платіжному дорученні у розділі: призначення платежу, то оцінка договору № 2 надана вище у цьому рішенні.

Факт отримання фінансової допомоги в 1998 році у розмірі 50000 грн. 00 коп. не заперечується відповідачем.

Відповідачем надано суду Додаткову угоду (мовою документа “Дополнительное соглашение”)  від 23 вересня 1999 року,  яка  була укладена між відповідачем та позивачем, до договору №2 від 24.09.1998р.       Зазначена додаткова угода підписана представниками двох сторін та засвідчена печатками двох сторін.

Згідно з пунктом 1 даної Додаткової угоди сторони домовились викласти пункт 2.2. Договору №2 від 24.09.1998р. в наступній редакції: „2.2. ТзОВ „Автопорт Краковець" зобов'язується провести повернення грошових засобів, наданих в якості поворотної фінансової допомоги, в сумі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень на рахунок АТЗТ „УАСК „АСКА" в термін не пізніше 24 вересня 2001 року. Відповідно до пункту 2 додаткової угоди від 23.09.1999р., вона вступає в силу з моменту підписання і являється невід'ємною частиною Договору №2 від 24.09.1998р.

Так як зазначена додаткова угода, була укладена між сторонами 23 вересня 1999р., то суд керувався законодавством, яке було чинним на час її укладення.

Як зазначено вище у цьому рішенні, статтею 153 ЦК УРСР в редакції 1963р., передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній  у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Стаття 154 ЦК УРСР встановлювала, що коли сторони  домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Частиною другої цієї статті передбачено, що якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Зазначена додаткова угода підписана представником позивачем, тобто, стороною, яка її надіслала відповідачу, та представником відповідача, стороною, яка отримала цей договір. Підписи осіб, які підписали цю додаткову угоду, скріплено печатками сторін (оригінал оглянуто в судовому засіданні, знаходиться в матеріалах справи).

Виходячи з вимог частини 2 статті 154 ЦК УРСР, форма цієї додаткової угоди не суперечить вимогам зазначеної норми.

Відповідно до п. 2.2. додаткової угоди від 23.09.1999р. строк повернення грошових коштів в сумі 50000 грн. 00 коп. на рахунок позивача –не пізніше 24 вересня 2001 року.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 50000 грн. 00 коп. –03.04.2007 року (вхідний № 2965).

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу України в редакції від 18.07.1963р., та ст.257 ЦК України в редакції від 01.01.2004р. - загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 76 ЦК України в редакції від 18.07.1963р., та ст.261 ЦК України в редакції від 01.01.2004р., перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.

Згідно з умовами пункту 1 Додаткової угоди від 24.09.1999р. до договору №2 від 24.09.1998р. термін позовної давності звернення позивача до суду по даному спору закінчився 24 вересня 2004 року. Підстав для зупинення перебігу строків позовної давності, чи переривання перебігу позовної давності, передбачених ст.ст. 78, 79 ЦК України в редакції від 18.07.1963р., та ст.ст. 263, 264 ЦК України в редакції від 01.01.2004р., у позивача немає.

Також позивач не звертався до господарського суду Львівської області з заявою про продовження терміну позовної давності.

Оскільки за додаткової угодою від 24.09.1999р. загальний трирічний строк позовної давності сплив –24.09.2004р., на час чинності ЦК України, який вступив в дію з 01.01.2004р., то  відповідно до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Така заява викладена відповідачем у відзиві на позовну заяву Вих. № 05/7 від 23.05.2007р. (вх. № 11107 від 30.05.07р.) та підтримана представником відповідача в судовому засіданні.

Відтак, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач в судовому засіданні просить позов задовільнити, посилаючись на ту обставину, що судом встановлено факт  отримання відповідачем фінансової допомоги в 1998 році у розмірі 50000 грн. 00 коп., яка була перерахована позивачем відповідачу 24 вересня 1998р., що підтверджує платіжним дорученням № 340 та зазначає, що факт отримання коштів не заперечується відповідачем.

Дійсно, позивач 24.09.1998р. перерахував відповідачу 50000 грн. 00 коп. фінансової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням № 340. Оглянувши та оцінивши вказаний доказ, встановлено, що у цьому платіжному дорученні відсутнє посилання на строк повернення перерахованих коштів.

Відповідно до вимог статті 165 ЦК УРСР, яка була чинною на час перерахування коштів за вказаним платіжним дорученням, якщо строк виконання зобов”язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.

Боржник повинен виконати таке зобов”язання в семиденний строк з дня пред”явлення вимоги кредитором, якщо обов”язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов”язання.

Позивач не надав суду жодних доказів, що ним у період чинності ЦК УРСР,  до 01.01.2004р. була відповідачу направлена  будь-яка вимога. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

01.01.2004р. вступив в дію ЦК України. Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов”язку не встановлений або визначений моментом пред”явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов”язок у семиденний строк від дня пред”явлення вимоги, якщо обов”язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач теж не подав суду доказів, що ним відповідно до ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004р., була  пред”явлена  відповідачу  вимога, обов”язковість якої встановлена ч. 2 статті 530 ЦК України.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними і допустимими доказами.

Позивач в судовому засіданні не довів та не подав доказів, що зазначена платіжна вимога № 340, не пов”язана з договором № 2 від 24.09.1998р., оригінал якого втрачено, а матеріалах справи знаходяться його неналежним чином засвідчені копії, про що вказано вище,  оскільки підставою для проведення оплати 50000 грн. 00 коп. був договір, про що зазначено у платіжному документі у розділі: Призначення платежу, та додатковою угодою від 23.09.1999р., оцінка якій надана вище у цьому рішенні.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними і допустимими доказами.

Суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, оглянув та дослідив подані сторонами докази, оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, відмовити позивачу в задоволенні позову повністю у зв”язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.

Судові витрати покласти на позивача відповідно до статті 49 ГПК України.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР,  ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, статтями 22, 29, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 69, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

За згодою представників сторін 30.05.2007р. оголошено вступну і резолютивну частини рішення. Мотивувальна частина рішення оформлена відповідно до статті 84 ГПК України та підписана 01.06.2007 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені статтями 91-93 ГПК України. Рішення набирає законної сили в порядку статті 85 ГПК України, після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Суддя                                                                                             Данко Л.С.