КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2007                                                                                           № 22/297

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Лосєва  А.М.

суддів:                                          Гарник Л.Л.

Зубець Л.П.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача Гафаров С.І. (довіреність від 09.01.2007р. № 2);

від відповідача Саратов О.Ю. (довіреність від 01.06.2007р. № 97);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ВАТ "Страхова компанія "Астарта"

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.02.2007

у справі № 22/297 (Шкурат А.М.)

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Кримопт"

до                                                   ВАТ "Страхова компанія "Астарта"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 28007,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2007р. у справі № 22/297 позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» задоволено частково;  з Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» стягнуто безпідставно збережені кошти в сумі 25 870,00 грн., три проценти річних - 531,58 грн., витрати по сплаті державного мита – 264,02 грн., витрати на  інформаційно-технічне забезпечення судового процесу – 111,24 грн.; у задоволенні решти  позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням господарського суду, Відкрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Астарта» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення   та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Скарга мотивована неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права.  На думку позивача, місцевий господарський суд не надав оцінки умовам договору обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб від 04.03.2002р. № 08 про термін дії цього договору й умови здійснення страхової виплати та прийняв рішення всупереч приписів частини 4 статті 37 Закону України „Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, статті 536,               частини 2 статті 625, частини 1 статті 1212,  частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України, тощо.

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Кримопт» у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу -   без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» висловився за задоволення апеляційної скарги, а представник Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» - за її відхилення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом  при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Кримопт» (далі по тексту – позивач) пред’явлено позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» (далі по тексту – відповідач) 28 007,00 грн., в тому числі 26 852,00 грн. на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України й трьох процентів річних в сумі 1 155 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного сторонами договору обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб від 04.03.2002р. № 08 відповідач зобов’язаний був відшкодувати потерпілим особам шкоду, завдану внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія позивача. Ту обставину, що згідно вироку Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим позивач самостійно відшкодував потерпілим особам шкоду в сумі 44 845,00 грн., позивач розглядає в якості підстави виникнення у нього права вимоги у відповідача повернення безпідставно збережених за його рахунок коштів в сумі 26 852,00 грн., розрахованих як різниця між сумою фактично сплаченої потерпілим та франшизою, сумою перевищення щодо одного з потерпілих над страховою сумою та загальною сумою присудженої до стягнення моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення безпідставно збережених грошових коштів в сумі 25 870,00 грн., місцевий господарський суд встановив,  що відповідач повинен був в межах страхової суми, встановленої договором на рівні 25 500,00 грн., за вирахуванням франшизи, здійснити компенсацію витрат позивача на відшкодування шкоди потерпілим, розмір якої встановлений судом відповідно до чинного законодавства. Відповідач таку компенсацію не здійснив та у цьому зв’язку безпідставно зберіг за рахунок позивача кошти в сумі 25 870,00 грн., які підлягають поверненню на підставі припису частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене й ту обставину, що відповідач листом від 24.03.2005р.  вих. № 36 відмовив позивачу у відшкодуванні витрат на оплату вимог осіб, потерпілих від дорожньо-транспортної пригоди, місцевий господарський суд, посилаючись на норми частини 2 статті 1212 й частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, задовольнив позовні вимоги про стягнення 3 % річних, нарахованих на суму боргу -  25 870,00 грн., протягом періоду з 24.03.2005р. по 01.12.2005р.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає,                                що оскаржуване судове рішення прийняте без здійснення  належної оцінки тих обставин, які були встановлені судом.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 04.03.2002р. Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Кримопт» (страхувальник) й Республіканська страхова компанія ”Крим-Оранта” (страховик) уклали договір обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб № 08, предметом регулювання якого стали відносини сторін з приводу страхування цивільної відповідальності володільця транспортних засобів за шкоду, заподіяну життю й здоров’ю третіх осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (пункт 1.1); строк дії договору –  три місяці (пункт 9.1).

На виконання пункту 3.1 договору страхувальник надав страховику список транспортних засобів, які підлягають страхуванню, до переліку яких увійшов автотранспортний засіб ЗИЛ-433102 державний № 08276 КО (а.с. 11).

Правильність зазначення відомостей у списку транспортних засобів відповідачем не заперечується і з цього приводу спір між сторонами відсутній.

Факт виконання позивачем умов договору страхування в частині здійснення страхового платежу підтверджується платіжним дорученням від 06.03.2002р. № 503  (а.с. 12).

Листом від 16.04.2002р. позивач повідомив відповідача про настання                   страхового випадку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13.04.2002р.  за участю автотранспортного засобу ЗИЛ-433102 державний № 08276 КО (а.с. 13).

Згідно вироку Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим                         від 26.09.2003р. у справі № 1-19 Мунтян Валентина Івановича визнано винним у скоєні передбаченого  частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України злочину внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13.04.2002р. під час керування  ним автомобілем ЗИЛ-43102 державний № 082-76 КО; за наслідками розгляду цивільних позовів до Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта»  про стягнення шкоди, заподіяної злочинними діями Мунтян Валентина Івановича фізичним особам, на користь останніх присуджено до стягнення   44 845,00 грн.

Позивач як власник автотранспортного засобу, яким керував Мунтян Валентин Іванович, у ході виконавчого провадження, відкритого Державною виконавчою службою Білогірського районного управління юстиції з приводу виконання вироку суду в частині відшкодування шкоди, сплатив на користь потерпілих осіб загалом 44 995,29 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 26-28).

Листом від 24.03.2005р. вих. № 36 Відкрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Астарта» (згідно пункту 1.2 статуту - правонаступник Республіканської страхової компанії ”Крим-Оранта”) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю фірму «Кримопт» про те, що третя особа, наділена правом вимоги страхового відшкодування, цим правом не скористалася (а.с. 29).

В контексті викладеного місцевий господарський суд дійшов висновку про те,  що відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у відшкодуванні витрат на оплату вимог потерпілих, не взявши до уваги:

- положення пункту 37.4 Закону України „Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, згідно якого страховик має право відмовити у компенсації витрат, здійснених страхувальником  без попереднього погодження зі страховиком, або зменшити їх розмір з урахуванням вимог законодавства України про порядок відшкодування такої шкоди;

- положення пункту 2 частини 1 статті 20 Закону України „Про страхування”, яким передбачений обов’язок страховика вжити заходи щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування;

- Положення про порядок і умови проведення обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996р. № 1175,  яке не передбачає обов’язок страховика надати страхувальнику документи, на підставі яких здійснюється виплата страхового відшкодування.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд встановив наявність                               у відповідача обов’язку компенсувати відповідачу витрати, здійснені ним у зв’язку з відшкодуванням третім особам заподіяної дорожньо-транспортною пригодою шкоди,  та застосував до спірних відносин сторін положення частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Проте з таким висновком погодитись не можна з наступних підстав.

Наявні матеріали справи свідчать про те, що позивач звернувся до відповідача  із заявою про виплату страхового відшкодування в межах триденного терміну, визначеного договором обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб від 04.03.2002р. № 08 (підпункт „д” пункту 6.4.3).

Разом з тим, місцевий господарський суд встановив, що позивач не надав відповідачу документи, на підставі яких здійснюється виплата страхового відшкодування.  Докази зворотного в матеріалах справи відсутні й, згідно пояснень позивача, таких немає взагалі.

З цього приводу в оскарженому рішенні зазначено, що згідно пункту 2                             частини 1 статті 20 Закону України „Про страхування” обов’язок вжиття заходів                        щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування покладається на страховика.

Втім, така юридична оцінка факту відсутності у відповідача документів, на підставі яких повинна здійснюватися виплата страхового відшкодування, суперечить  пункту 7.1 договору обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб від 04.03.2002р. № 08, згідно якого страхова виплата здійснюється страховиком третій особі або її спадкоємцям протягом 15 робочих днів з дня отримання заяви про виплату страхового відшкодування, довідки органів внутрішніх справ про дорожньо-транспортну пригоду та довідки медичного закладу  про термін тимчасової непрацездатності за формою 094/”О” при відшкодуванні шкоди здоров’ю, довідки спеціалізованої установи  про встановлення інвалідності  при виникненні інвалідності,  копії свідоцтва про смерть (для загиблих під час  дорожньо-транспортної пригоди або померлих внаслідок цієї пригоди) та документа про правонаступництво для спадкоємців.

Наведене положення договору викладене у контексті аналогічної за змістом норми абзаців 3-8 пункту 9 чинного на той час Положення про порядок і умови проведення обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996р. № 1175.

Місцевий господарський суд зазначене не врахував, так само як і ті обставини, що:

- зміст повідомлення позивача про настання страхового випадку не містить вимогу про виплату страхового відшкодування та даних про осіб, яким заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

- позивач всупереч підпункту „г” пункту 6.4.3 договору обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів юридичних осіб від 04.03.2002р. № 08 не надав третім особам необхідну інформацію для ідентифікації страховика, на користь чого свідчить та обставина, що відшкодування заподіяної потерпілим особам шкоди на вимогу останніх здійснене не страховою організацією у визначеному порядку, а позивачем – в порядку виконавчого провадження.

На таких підставах колегія суддів доходить висновку про те, що відповідач- страховик не мав достатніх правових підстав для здійснення в установленому порядку виплати страхового відшкодування третім особам, у зв’язку з чим факт здійснення позивачем відшкодування заподіяної цим особам шкоди не може розглядатися в якості безумовної підстави вважати, що відповідач безпідставно зберігає за рахунок позивача відповідну суму коштів.

Згідно частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття  або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого,  нших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття або збереження майна є одним з видів  недоговірних зобов'язань, які регулюються положеннями глави 83 ЦК України. Обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте чи збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином.

Наведеним обставинам апеляційний суд належної оцінки не надав та у цьому зв’язку дійшов помилкового висновку про доведеність факту безпідставного збереження відповідачем коштів за рахунок позивача.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов про захист свого порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Юридична заінтересованість позивача у судовому процесі зобов’язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту суб’єктивну обставину, що його права порушені і на відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом або умовах договору підставах.

Наявні в матеріалах справи докази всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України не підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а відтак - не дають достатніх правових підстав для задоволення позову.

При таких обставинах, коли позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів заявлено без надання переконливих та достатніх доказів, які б свідчили про їх обґрунтованість і законність, підстав для задоволення цих вимог та похідних від них вимог про стягнення трьох процентів річних, нарахованих на суму грошових коштів, необґрунтовано визначених як безпідставно збережене майно, у місцевого господарського суду не було.

В силу положень частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України можливість нарахування процентів за користування грошима повязується із фактом їх безпідставного одержання чи збереження.

За таких обставин рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2007р. у справі № 22/297 в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» підлягає скасуванню з прийняттям відповідно  до вимог пункту 2 статті 103 Господарського процесуального кодексу України  в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 14.02.2007р. у справі № 22/297 скасувати частково.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» до Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» в частині  стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 25 870,00 грн., трьох процентів річних - 531,58 грн., витрат по сплаті державного мита – 264,02 грн., витрат на  інформаційно-технічне забезпечення судового процесу – 111,24 грн., відмовити.

В іншій частині апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» залишити без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 14.02.2007р. у справі № 22/297 - без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» (97600 Автономна Республіка Крим, м. Білогірськ, вул. Індустріальна, 16, п/р 260044231 в КРД АППБ „Аваль” м. Сімферополь, МФО 3246533, ід. код 24865331) на користь Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Астарта» (03150 м. Київ, вул. Тверська, 6, п/р 5410 в КРФ АКБ „Укрсоцбанк” м. Сімферополь, МФО 324010,  ід. код 02308021) 134,00 грн. (сто тридцять чотири грн. 00 коп.) витрат з оплати державного мита за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Кримопт» (97600 Автономна Республіка Крим, м. Білогірськ, вул. Індустріальна, 16, п/р 260044231 в КРД АППБ „Аваль” м. Сімферополь, МФО 3246533, ід. код 24865331) до Державного бюджету України недоплачене державне мито за розгляд апеляційної скарги в сумі                  6,04 грн. (шість грн. 04 коп.).

Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

Справу № 22/297 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Лосєв  А.М.

Судді                                                                                          Гарник Л.Л.

Зубець Л.П.

22.06.07 (відправлено)