СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

20 грудня 2007 року
Справа № 2-7/11203-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Борисової Ю.В.,

Волкова К.В.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача:  не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дворний І.І.) від 30.10.2007 у справі № 2-7/11203-2007

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Лаковар" (вул. Хімічна, 4,Львів,79058)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим" (Північна промзона ДАК "Титан",Армянськ, Красноперекопський р-н,96012); (а/с-21, м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, 96012)

про стягнення 328202,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.10.2007 у справі № 2-7/11203-2007 позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „Лакофарбова компанія „Крим” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Лаковар” суму заборгованості у розмірі 204804,90 грн., пеню у сумі 81570,86 грн., 3 % річних у розмірі 1676,10 грн., 8036,05 грн. інфляційних втрат, збитки у розмірі 7821,85 грн., 3243,02 грн. державного мита та 116,39 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю „Лаковар” в доход Державного бюджету України державне мито в сумі 6,00 грн.

В основу рішення були покладені загальні норми господарського та цивільного права, а саме статті 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, які регулюють зобов’язальні правовідносини сторін. Також відповідно до статті 230 Господарського кодексу України та умов договору укладеного сторонами, місцевий суд стягнув з відповідача суму пені із одночасним застосуванням статті 233 Господарського кодексу України, яка передбачає право суду зменшити у певних випадках розмір належних до сплати штрафних санкцій. Крім того, суд стягнув 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та відмовив у задоволенні збитків у вигляді витрат на оплату юридичних послуг у зв’язку з відсутністю безпосереднього причинного зв’язку. Інші збитки суд стягнув на підставі статті 25 Господарського кодексу України.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду змінити.

Апеляційна скарга мотивована нормами Закону України „Про відповідальність з несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” та статтею 231 Господарського кодексу України, згідно з якими, на думку відповідача, розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ.

Крім того, відповідач просить стягнути судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Сторони у судове засідання не з'явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористались, до початку судового засідання від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також, відповідач до суду апеляційної інстанції надіслав клопотання, в якому просить розгляд справи відкласти, однак, будь-яких доказів в обґрунтування своєї заяви суду не надав.

Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності нез’явившихся представників сторін за наявними документами в матеріалах справи.

Розпорядженням заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.12.2007 суддю Гонтаря В.І. замінено на суддю Волкова К.В.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2007 між товариством з обмеженою відповідальністю „Лаковар” (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Лакофарбова компанія „Крим” (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу № 1, згідно з п. 1.1 якого Продавець зобов'язався продати Покупцю, а Покупець прийняти і оплатити лакофарбову продукції, надалі -товар, у наступному асортименті:

-          Дак ПФ-060 у кількості 40000 кг за ціною 6,30 грн. за 1 кг на загальну суму 252000,00 грн.

Поставка товару в кількості і асортименті підтверджується товарною накладною та іншими супровідними документами (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна продукції на дату укладання Договору згідно з прейскурантом цін Продавця вказана в таблиці.

Згідно з п. 2.5 Договору загальна вартість Договору становить 252000,00 грн.

Пункт 2.7 Договору передбачає, що Покупець зобов'язаний провести оплату товару протягом 90 днів з моменту поставки. Термін поставки товару - згідно заяви Покупця (п. 3.1 Договору).

Перехід права власності та ризиків за товар переходить від Продавця до Покупця в момент передачі товару по накладним в присутності уповноважених представників обох сторін, що беруть участь у даному Договорі (п. 3.3 Договору).

Обставини справи свідчать про те, що на виконання умов укладеного між сторонами договору позивачем був поставлений товар на загальну суму 223637,40 гри., що підтверджується наступними накладними:

накладна № 5 від 18.01.2007 на суму 108832,50 грн.;

накладна № 34 від 14.02.2007 на суму 114804,90 грн.

Отримання відповідачем товару підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача в зазначених накладних та довіреностями на одержання товарно-матеріальних цінностей.

Однак, вартість отриманого товару була оплачена відповідачем лише частково у сумі 18832,50 грн., у зв'язку з чим заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим" перед товариством з обмеженою відповідальністю "Лаковар" складає 204804,90 грн. та підтверджується наявним в матеріалах справи актом звірки взаємних розрахунків, підписаним обома сторонами та скріпленим печатями підприємств (а. с. 17).

Дані обставини справи перевірені апеляційною інстанцією в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України в повному обсязі, підтверджуються матеріалами справи та сторонами не заперечуються.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України та положень  статті 193 Господарського кодексу України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається,  якщо інше не встановлено договором чи законом.

Матеріали справи доказів оплати заборгованості у розмірі 204804,90 грн. не містять.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог в частині стягнення суми боргу у розмірі 204804,90 грн.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов'язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов'язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов'язань будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов'язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що в пункті 6.5 Договору сторони передбачили майнову відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а також відшкодовування понесених Продавцем збитків. Вказане положення відповідає частині 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачений принцип свободи договору, який полягає в тому, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до статей 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Господарським кодексом України визначено, що відносини у всіх сферах господарської діяльності здійснюється на основі договорів.

Відповідно до частини 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що розмір пені, передбачений сторонами в пункті 6.5 Договору купівлі-продажу № 1 від 04.01.2007, не суперечить положенням чинного Законодавства України, через що нарахування позивачем пені на заборгованість виходячи із умов договору є правовірним.

Оскільки договір купівлі-продажу був укладений після прийняття Цивільного та Господарського кодексів України якими передбачена можливість визначення розміру пені при укладання сторонами договору, то посилання відповідача на Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”, яким встановлений граничний розмір пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ є безпідставними.

Крім того, місцевий суд вірно зазначив, що спірний договір купівлі-продажу №1 від 04.01.2007 частково або повністю недійсним визнаний не був.

Згідно частині 2 статті 233 Господарського кодексу України, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічне право суду встановлено пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Враховуючи незначний строк часу прострочення основного зобов’язання та пропорційно великий розмір пені по відношенню до основної суми, судова колегія вважає правомірним зменшення господарським судом розмір пені на 20 %.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлений розмір суми інфляційних втрат, що складає 8036,05 грн. та 3 % річних у розмірі 1676,10 грн., а тому висновок про необхідність задоволення позовних вимог в цієї частині є правомірним.

Згідно статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені   стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона,   яка зазнала    збитків,   мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна   компенсація   моральної   шкоди   у   випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті  22, стаття 611, частина 1 статті 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Апеляційна інстанція вважає, що витрати на правове обслуговування суперечать закону, зокрема положенням статті 225 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов’язкового характеру і факт їх наявності та розмір не перебувають у необхідному зв’язку з оспорюваною шкодою.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до судових витрат віднесені витрати на оплату послуг адвоката, а також інші витрати, пов’язані з розглядом справи.

Відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в суді ведуть їх органи, які діють в межах повноважень, наданих їм законодавством і установчими документами через свого представника.

Вказана норма не обмежує юридичних осіб у виборі представників, що знайшло своє підтвердження у рішенні Конституційного Суду України від 16.11.2000 № 13-рп/2000.

Згідно з частиною 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України  витрати, які підлягають оплаті за послуги адвоката, визначаються в порядку, встановленому Законом України “Про адвокатуру” і дія цього закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, яка є адвокатом, зазначено у статті 2 Закону України “Про адвокатуру”.

Отже, статтею 44 Господарського процесуального кодексу України  передбачено відшкодування сум в якості судових витрат, сплачених виключно адвокатам, а не будь-якому представнику.

Таким чином, враховуючи відсутність обов’язкового характеру таких витрат та не доведеність обґрунтованості розміру сплаченої ПП Юридичній фірмі „Аміда” вартості юридичних послуг, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді 14 % річних в сумі 7821,85 грн., яку позивач розраховує, виходячи із суми процентів, яку товариство з обмеженою відповідальністю "Лаковар" могло би отримати, поклавши кошти, що мали бути оплачені відповідачем у встановлені договором строки, на депозит банку згідно депозитного договору, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача збитків у вигляді річних, позивач посилається на депозитний договір від 01.03.2007, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Лаковар" та Акціонерним банком „Банк регіонального розвитку”, за яким Банк приймає від Вкладника грошові кошти на депозит і зобов'язується виплачувати вкладнику суму депозиту і нараховані проценти на умовах і в порядку, передбачених цим Договором. Згідно з пунктом 2.3 Договору процентна ставка за користування Депозитом становить 14 % річних. Пунктом 2.2 Договору передбачено, що сума внеску на Депозит складає 200000,00 грн., та, згідно з п. п. 3.1.2 Договору, Вкладник має право за згодою Банку поповнювати Депозит.

Таки обставини свідчать про те, що позивач міг поповнити суму грошових коштів, розміщених на депозиті в банку, на суму заборгованості, та отримати відповідний дохід. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що сума заявлених позивачем до відшкодування 14 % річних в сумі 7821,85 грн. за своєю правовою природою є неодержаним прибутком (втраченою вигодою), тобто збитками є повністю обґрунтованим.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, судова колегія  вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лакофарбова компанія "Крим" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.10.2007 у справі № 2-7/11203-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді                                                                                Ю.В. Борисова

К.В. Волков