донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

18.12.2007 р.                                                                           справа №38/277

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
не з'явився,

від відповідача:
Ангелін І.І. (довіреність № 69/107 від 17.12.07р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецькоїобл.

на рішення господарського суду

Донецької області

від
30.10.2007 року

по справі
№ 38/277

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітел", м.Горлівка

про
стягнення 47 621 грн. 86 коп.

В С Т А Н О В И В:

У 2007 році позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецької обл., про стягнення  заборгованості в сумі 46 841 грн. 60 коп., пені в розмірі 657 грн. 07 коп. та 3% річних в сумі 123 грн. 19коп.

Рішенням господарського суду Донецької області від 30.10.2007р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області задоволені. Судове рішення мотивоване тим, що в порушення умов Договору та ст.692 ЦК України відповідач не розрахувався за поставлений товар та вимоги позивача щодо стягнення заборгованості в розмірі 46841 грн. 60 коп. є обґрунтованими. Також відповідно до п. 5.2 Договору та ч.2 ст. 343 ГК України відповідачу присуджена до стягнення пеня у сумі 657 грн. 07 коп. та 3% річних в розмірі 123 грн. 19 коп. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецької обл., з прийнятим рішенням не згоден, вважає його неправомірним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Донецької області від 30.10.2007р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив, своїм процесуальним правом, передбаченим ст.22 ГПК України, не скористався, ніяких клопотань з цього приводу судовій колегії не надав, відзив на апеляційну скаргу не надав. Явка сторін ухвалою суду не була визнана обов’язковою.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав свої апеляційні вимоги.

Судова  колегія  Донецького   апеляційного   господарського  суду   вважає   за  необхідне  розглянути  апеляційну  скаргу,  оскільки  для з’ясування  фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи  № 38/277, та наданих представником відповідача пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 27.09.06р. між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецької області, було укладено Договір поставки № МФ/75 (далі –Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору позивач (Постачальник) зобов’язався поставити, а відповідач (Покупець) прийняти та оплатити продукцію (далі –Товар).

Згідно пунктів 2.1, 2.2 Договору, вартість товару визначається згідно з чинним на момент поставки прайс - листом Постачальника, який  може корегуватися відповідно до економічних та законодавчих факторів. Поставка Товару здійснюється на умовах відстрочки платежу, термін якої визначається за згодою сторін у Додатковій угоді, яка є невід’ємною частиною цього Договору. Постачальник припиняє відвантаження Товару Покупцеві до погашення останнім заборгованості у  відповідному розмірі.  Покупець має право здійснити передоплату за Товар, постачання якого узгоджено сторонами. За згодою сторін розрахунки за цим Договором можуть здійснюватися і у іншій  формі, яка не заборонена чинним  законодавством.

Відповідно до умов пункту 1 Додаткової угоди № 1 від 27.09.06р. до Договору сторони домовились, що розрахунки за поставку здійснюються Покупцем згідно залишків на складі Покупця.

Пунктом 2.4 Договору, передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Датою отримання Покупцем Товару вважається дата, вказана у накладній як дата приймання. Під час отримання товару, покупець зобов’язаний підписати підготовлену постачальником видаткову товарну накладну та передати її уповноваженому представникові постачальника (п.п. 4.3, 4.5 Договору).

У разі несвоєчасної оплати Товару проти п.2.2 Договору, Покупець сплачує Постачальнику штрафну пеню в розмірі 0,5% від суми, простроченої до оплати за кожний  прострочений день, але не більше подвійної ставки  НБУ, встановленої на день виконання зобов’язання.

На виконання умов Договору позивач 27.09.06р. передав відповідачу Товар на загальну суму 71 841 грн. 60 коп., що підтверджується видатковою накладною №МФ/007-001394.

Підприємство відповідача вищезазначений Товар прийняло, але оплатило його частково лише у розмірі 25 000 грн., внаслідок чого у ТОВ «Вітел»перед ТОВ «Морефрост»утворилася заборгованість в розмірі 46 841 грн. 60 коп., у зв’язку з чим позивачем 07.08.07р. було надіслано на адресу відповідача претензію № 0208/07 з вимогою сплатити заборгованість.  Відповідачем залишено претензію без розгляду.

Заборгованість відповідача залишилась не погашеною до теперішнього часу, за цих підстав, позивач звернувся до господарського суду Донецької області за захистом своїх порушених прав з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 46 841 грн. 60 коп., пені в розмірі 657 грн. 07 коп. та 3% річних в сумі 123 грн. 19коп.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, вислухавши пояснення відповідача, судова колегія дійшла висновку, що:

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України у випадках, коли правовідносини не врегульовані ГК України.

Згідно частини 2 пункту 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 43 ГПК України сторони та  інші  особи,  які   беруть   участь   у   справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із рішенням Конституційного суду України №15-рп/2002 від 09.07.2002р. положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення передбачено право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, договором.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана  вчинити  на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов'язань згідно до вказівок закону, договору, не допускається. Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Донецький апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Морефрост», м.Дніпропетровськ Дніпропетровської області, з огляду на наступне:

Позивачем у виконання умов Договору № МФ/75 від 27.09.06р. та Додаткової угоди №1 до нього було поставлено 27.09.06р. відповідачу Товар, а саме: Сардина нат.с доб.масла, 250гр., б№6 UA1.019.X026639-05 на суму 71 841 грн. 60 коп., що підтверджується видатковою накладною № МФ/007-001394, підписаною обома сторонами.

Згідно приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений  моментом  пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги  кредитором,  якщо  обов'язок  негайного виконання  не  випливає  договору  або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 07.08.07р. було направлено відповідачу  претензію  з  вимогою  погасити заборгованість  в сумі  46 841 грн. 60 коп., яка була залишена без відповіді і задоволення.

Обов’язок відповідача здійснити оплату залишку заборгованості за поставлений Товар по Договору МФ/75 від 27.09.06р. виник у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецької обл. з моменту отримання претензії позивача від 07.08.2007р. з урахуванням семиденного терміну та поштового перебігу.

Проте, не зважаючи на вимоги погасити заборгованість в розмірі  46 841 грн. 60 коп., відповідачем взагалі не надано ані позивачу, ані суду доказів виконання зобов'язань за Договором МФ/75 від 27.09.06р.

Пунктом 2.3 Договору передбачений обов'язок Покупця (відповідача) проводити перевірку взаєморозрахунків щоквартально до 20 числа місяця, наступного за останнім місяцем кварталу. Доказів їх проведення відповідачем також не надано.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що господарський суд Донецької області правомірно дійшов висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 46 841 грн. 60 коп.

Апеляційною інстанцією не приймаються до уваги ствердження заявника апеляційної скарги щодо встановлення сторонами в Договорі строку  виконання відповідачем його зобов'язань, оскільки умова щодо реалізації товару та розрахунків за нього згідно залишків не є умовою про встановлення конкретного строку виконання відповідачем його договірного зобов'язання і застосування судом першої інстанції в даному випадку норм ч.2 ст.530 ЦК України є цілком правомірним.

Крім того, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні і це підтверджено матеріалами справи, після отримання відповідачем товару від позивача, останній не здійснив ніяких дій, передбачених Договором в частині звірки взаєморозрахунків, повідомлення позивача стосовно прийняття заходів щодо реалізації Товару або інформації щодо залишків Товару на складі Покупця. Причому ніякого іншого Товару в подальшому від позивача відповідач не отримував, а нібито нереалізований Товар не повертав позивачеві, ніяких доповнень або змін до Договору сторонами внесено не було.

Відповідно до положень ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової  суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання  господарського зобов’язання.

Договором, а саме пунктом 5.2 передбачено, що у разі несвоєчасної оплати товару проти п.2.2  Договору Покупець сплачує Постачальнику штрафну пеню в розмірі 0,5% від суми, простроченої до оплати за кожний прострочений день, але не більше подвійної ставки  НБУ, встановленої на день виконання зобов’язання.

За цих підстав, Донецький апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення пені в сумі 657 грн. 07 коп. за період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, починаючи з дня направлення позивачем письмової вимоги з урахуванням 7-денного терміну та поштового перебігу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив  виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пред'явленої претензії від 07.08.07р., термін розрахунку відповідача з позивачем мав бути 17.08.07р., тому зобов’язання відповідача сплатити грошові кошти  в погашення оплати за отриманий Товар виникло з 18.08.07р.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що господарський суд Донецької області правомірно дійшов висновку про обов’язок відповідача сплатити 3% річних в сумі 123 грн. 19 коп., як суму плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов’язання з 18.08.07р. по 18.09.07р.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки  вони не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 30.10.2007 року у справі № 38/277 ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітел», м.Горлівка Донецької обл. на рішення господарського суду Донецької області від 30.10.2007 року у справі № 38/277 залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 30.10.2007 року у справі № 38/277   –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний строк  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС