ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

справа №

За позовом:          Товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „Лікком”

(99038, м. Севастополь, пр. Жовтневої Революції, 40, корп.8, кв.52)

(99053, м. Севастополь, вул. Вакуленчука, 29-415)

до відповідача:          Державного комунального підприємства

„Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 19”

(99006, м. Севастополь, вул. Т. Шевченко, 11)

про          визнання недійсним розділу 3 Договору № 42 та Додатку до Договору про порядок роботи ТРК „Лікком” на об’єктах комунальної власності, укладеного 19.03.2004 між позивачем та відповідачем,

Суддя Г.П. Ілюхіна

Представники сторін:

Від позивача:          - не з'явився

Від відповідача:          - Сморчков В.В., представник, довіреність № 689 від 26.09.2007;

Суть спору:

27.07.2007 (вх.№1884) Товариство з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „Лікком” звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до Державного комунального підприємства „Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 19” про визнання недійсним розділу 3 Договору № 42 та Додатку до Договору про порядок роботи ТРК „Лікком” на об’єктах комунальної власності, укладеного 19.03.2004 між позивачем та відповідачем, з посиланням на статті 203, 208, 215, 382, 384, 651-654 Цивільного кодексу України, статті 188, 202, 207 Господарського кодексу України (арк.с.3-5).

Ухвалою суду від 31.07.2007 порушено провадження по справі (арк.с.1-2).

Позивач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, вимоги ухвал суду від 31.07.2007, 23.08.2007, 18.09.2007, 04.10.2007 не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно.

Відповідач в відзиві та додатковому відзиві на позов (вх№43258, 49673) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких полягають в тому, що Договір № 42 не є договором оренди, так як не передбачає передачу будь-яких об’єктів в строкове та платне володіння та користування позивача та не містить всіх істотних умов, які є обов’язковими для цього виду договорів згідно діючого законодавства України; відповідач не є власником житлових будинків, тому не має права передавати ні будинки в цілому, ні їх структурні частини в оренду;  відповідач виступає як балансоутримувач житлових будинків та забезпечує їх утримання, експлуатацію та ремонт; між відповідачем та житлово-будівельними кооперативами, до фонду яких відносяться житлові будинки, укладені договори по обслуговуванню будинків, надавши копії цих договорів, договір не суперечить основним принципам цивільного законодавства України і відповідає принципу свободи договору, з посиланням на статті 24, 181 Житлового кодексу України, статті 3, 6, 203, 215, 627, 759, 760 Цивільного кодексу України, статті 283, 284 Господарського кодексу України; просить в задоволенні позову відмовити (арк.с.92-94, 107).

Строк вирішення спору по справі продовжувався, розгляд справи відкладався, в порядку статей  69, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Справа розглядається за наявними матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутність представника позивача не перешкоджає розгляду спору по суті, так як матеріали справи в достатній мірі характеризують правовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши представника відповідача, суд  -

в с т а н о в и в:

З'ясовані наступні обставини:

19.03.2004 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „Лікком” та Державним комунальним підприємством „Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 19” укладено Договір № 42 про порядок роботи ТРК „Лікком” на об’єктах комунальної власності, згідно з яким сторони уклали цей договір з метою задоволення потреб громадян в інформаційному забезпеченні шляхом послуг кабельного телебачення, дотримання належного утримання житлового фонду, та забезпечення відшкодування заподіяної шкоди житловому будинку в цілому (арк.с.26).

До зазначеного вище Договору Сторонами укладено Додаток №1  „Дислокація житлових будинків, що обслуговуються Державним комунальним підприємством „Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 19”, на яких використані електроканали для прокладення мережі кабельного телебачення (арк.с.27).

10.08.1999, 01.12.2000, 01.01.2001, 01.02.2001, 20.05.2003, 28.05.2003, 03.01.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „Лікком” та Житлово-будівельними кооперативами №№ 107, 106, 108, 100, 77, 80, 83, відповідно укладались Договори №№ 1, 46, 2, 7, 45, 62, 48, б/н, відповідно, про співробітництво, згідно з якими Товариство з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „Лікком” зобов’язується повідомляти інших сторін про всі роботи, що плануються при прокладуванні нових кабелів та в процесі експлуатації старих (арк.с.28-35).

29.12.1999, 22.12.2006 між Державним комунальним підприємством „Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 19” та Житлово-будівельними кооперативами №№ 106, 108, 105, 83, 80, 110, 100, 103, 107, 77 укладались Договори №№ 8/2000, 14/2000, 15/2000, 4/2000, 5/2000, 12/2000, 6/РЕП-19, 9/2000, 13/2000, 3/2000 на обслуговування будинку ЖБК та експлуатаційне обслуговування, які продовжувались в установленому порядку (арк.с.61-83).

05.02.2007 рішенням господарського суду м. Севастополя по справі № 20-9/221 за позовом Державного комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 19 Управління житлового господарства  міста Севастополя до Товариства з обмеженою відповідальністю “Телерадіокомпанія “Ликком” про  стягнення 8526,00 грн., позов задоволено повністю, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Телерадіокомпанія “Ликком” на користь Державного комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 19 Управління житлового господарства  міста Севастополя 8746,00 грн., з яких: сума основного боргу в розмірі 8526,00 грн., витрати по сплаті державного мита в сумі  102,00 грн. і витрати на  інформаційно-технічне забезпечення  судового процесу в  розмірі 118,00 грн. (арк.с.110).

28.03.2007 постановою Севастопольського апеляційного господарського суду рішення господарського суду м. Севастополя по справі № 20-9/221 від 05.02.2007  залишено без змін (арк.с.111-113).

19.06.2007 постановою Вищого господарського суду України рішення господарського суду м. Севастополя від 05.02.2007 та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 по справі № 20-9/221 скасовано, справу передано на новий розгляд (арк.с.50-51).

Ухвалою господарського суду м. Севастополя від 13.07.2007 справу прийнято до розгляду суддею Дмитрієвим В.Є., справі привласнено № 20-9/221-11/324 (арк.с.114).

Ухвалою господарського суду м. Севастополя від 14.08.2007 справу прийнято до розгляду суддею Шевчук Н.Г., справі привласнено № 20-9/221-11/324-2/314 (арк.с.49).

Ухвалою господарського суду м. Севастополя від 28.08.2007 провадження  по справі №20-9/224-11/324-2/314 зупинено до вирішення спору по справі №20-7/210 за позовом ТОВ “ТРК “Ликком” до ДК РЕП № 19 про визнання недійсним розділу 3 Договору № 42 від 19.03.2004 та додатку до Договору про порядок роботи ТРК „Лікком” на об’єктах комунальної власності (арк.с.52).

Спір між сторонами виник в зв`язку з тим, що позивач вважає, що Договір № 42 від 19.03.2004 по суті є договором оренди, але не містить всіх істотних умов, які є обов’язковими для цього виду договорів згідно діючого законодавства України, тому є недійсним.

Правовідносини сторін регулюються статтями 3, 6, 13, 203, 204, 215, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України, статтями 202, 207 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтями 3, 6 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є:

- неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;

- неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

- свобода договору;

- свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

- судовий захист цивільного права та інтересу;

- справедливість, добросовісність та розумність.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Статтями 627, 628, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Спірний Договір повністю відповідає діючому законодавству України та укладений у відповідності з вимогами чинного законодавства, суд не встановив наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною.

Згідно зі статтями 203, 204 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, згідно частини першої статті 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Вирішуючи спір про визнання недійсним розділу 3 Договору № 42 та Додатку до Договору про порядок роботи ТРК „Лікком” на об’єктах комунальної власності, укладеного 19.03.2004 між позивачем та відповідачем суд повинен встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказано у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3, зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 №13 та від 25.05.1998 №15 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд не встановив умов та порушень при укладенні договору № 42 від 19.03.2004, які б могли бути підставою для визнання його недійсним, позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують його вимоги.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи, мотиви і обґрунтування позивача, викладені в позовній заяві спростовуються доказами, що знаходяться в матеріалах справи.

Заперечення відповідача обґрунтовані і правомірні.

Все вищеперелічене дає суду право для висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6, 13, 203, 204, 215, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України, статтями 202, 207 Господарського кодексу України, статтями 22, 33, 34, 69, 75,  77, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                                                                 Г.П. Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано

в порядку статті 84 ГПК України

12.11.2007