ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 р.
№ 22/51д/07

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Козир Т.П.

суддів :
Грека Б.М.,
Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Мелітопольської міської ради

на постанову
від 12.06.2007 р. Запорізького
апеляційного господарського суду

у справі
№ 22/51д/07

за позовом
ПП “Оптіма”
(надалі –Підприємство)

до
Мелітопольської міської ради
(надалі –Рада)

про
визнання права на продовження
договору оренди та зобов’язання
укласти додаткову угоду до нього

за участю представників:

від позивача
-  Терентьєв О.Ю.

від відповідача
-  не з’явились

В С Т А Н О В И В:

В січні 2007 р. Підприємство звернулось до суду з позовом до Ради про визнання права на продовження договору оренди № 302 від 15.12.2005 р. на аналогічних умовах до 15.11.2010 р. та зобов’язання укласти додаткову угоду до цього договору, яку було надіслано відповідачу 28.11.2006 р.

В обґрунтування пред’явлених вимог Підприємство посилалось на протокол засідання комісії по передачі в оренду майна територіальної громади Управління комунальної власності Ради № 14/15 від 10.09.2005 р., відповідно до якого вирішено укласти договір оренди з позивачем строком на п’ять років. Позивач зазначав, що згідно п. 10.1 договору оренди № 302 від 15.12.2005 р. останній підлягає обов’язковому продовженню згідно протоколу засідання орендної комісії від 10.09.2005 р. № 14/15 при умові належного виконання орендарем усіх обов’язків. Підприємство належним чином виконувало свої обов’язки та звернулось до відповідача із листом про пролонгацію договору, проте Рада безпідставно відмовила у продовженні дії договору оренди та зажадала передати майно в оренду іншому підприємству.

Рада проти задоволення позову заперечувала та посилалась на неналежне виконання Підприємством своїх обов’язків за договором оренди № 302 від 15.12.2005 р., яке полягало у зайнятті більшої площі, ніж передбачено договором. Крім цього відповідач вказував на те, що нежитлові приміщення будуть використовуватися комунальним підприємством, а саме КП “Мелітопольжитлосервіс”.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.02.2007 р. (суддя Скиданова Ю.О.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 12.06.2007 р. (судді: Мойсеєнко Т.В., Колодій Н.А., Мірошниченко М.В.), позов задоволено.

Не погоджуючись з постановою, Рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, відповідно до Положення “Про передачу в оренду майна комунальної власності Мелітопольської міської ради”, яке затверджено рішенням 30 сесії 24 скликання від 26.03.2002 р. № 5/4, рішення про передачу будь-якого майна, що є комунальною власністю, в оренду приймається виключно орендною комісією.

Рішенням орендної комісії № 14/15 від 10.09.2005 р. вирішено: укласти договір оренди з Підприємством на приміщення площею 28,7 кв. м в будівлі Д1-1 по вул. Свердлова, 4 в м. Мелітополі під складські приміщення строком на п’ять років та проведення ремонтних робіт; виключено вищенаведене приміщення з договору оренди № 89 від 01.07.2001 р., укладеного з ТОВ “Мелітопольський ринок”; встановлено орендну ставку 10 %.

15 грудня 2005 р. між Радою (орендодавець) та Підприємством (орендар) укладено договір № 302 оренди нежитлового приміщення загальною площею 28,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Свердлова, 4 (надалі –Договір оренди). Вартість об'єкту визначена відповідно до експертної оцінки в розмірі 12241 грн. Майно передавалося в оренду для використання у якості складського приміщення.

В пункті 10.1 Договору оренди сторони передбачили, що останній укладено строком на 11 місяців з 15.12.2005 р. до 15.11.2006 р. Поряд з цим, Договір оренди підлягає обов'язковому продовженню, згідно протоколу засідання орендної комісії від 10.09.2005 р. № 14/15, при умові належного виконання орендарем усіх обов'язків, покладених на нього Договором оренди.

Укладений Договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приймаючи рішення та постанову суди обґрунтовано виходили з того, що орендодавець взяв на себе зобов'язання продовжити договір оренди з орендарем на умовах, визначених протоколом засідання орендної комісії від 10.09.2005р. № 14/15, тобто на п'ять років, якщо орендар належно буде виконувати всі обов'язки.

Судами досліджено, що листом № 81 від 15.11.2006 р. Підприємство звернулось до Управління комунальної власності Ради, на яке покладені повноваження управління майном комунальної власності, щодо продовження терміну дії Договору оренди.

Проте, Управління комунальної власності Ради листом № 06/2586 від 20.11.2006 р. відмовило Підприємству в продовженні терміну дії договору.

Листом від 28.11.2006 р. позивач направив відповідачу для підписання додаткову угоду до Договору оренди.

Листом № 267/1-14 від 22.12.2006 р. Рада визнавала, що на підставі рішення засідання комісії по передачі в оренду майна територіальної громади від 10.09.2005 р. № 14/15 укладено Договір оренди строком на 11 місяців з правом продовження строку його дії при умові належного виконання Підприємством його умов. Однак, на підставі скарг Асоціації приватних підприємців від 15.06.2006 р. № 6, комісією Управління комунальної власністю Ради проведено обстеження приміщення, що орендує позивач, та виявлено, що Підприємство займає не 28,7 кв. м., а фактично використовує площу 57,4 кв. м. Крім цього, до Управління комунальною власністю Ради звернулось КП “Мелітопольжитлосервіс” як орендар цілісного майнового комплексу Центрального ринку, розташованого по вул. Свердлова, 4, з проханням не переукладати договір оренди вказаного приміщення з Підприємством, оскільки останнє є складовою комплексу і необхідне для сталого функціонування ринку.

Судами першої та апеляційної інстанцій в процесі розгляду справи підставно враховано, що зобов’язання відповідача щодо продовження дії Договору оренди виникли у відповідності до п. 10.1 Договору оренди і згідно рішення засідання орендної комісії від 10.09.2005 р. № 14/15, які не скасовані та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

При цьому, умовою продовження Договору оренди сторони визначили належне виконання орендарем своїх обов'язків, покладених на нього договором.

Дослідивши зміст Договору оренди та матеріали справи, прийнявши до уваги положення ст. ст. 11, 525, 526, 629, 759, 777 ЦК України, ст. ст. 181, 188, 285 ГК України, ст. ст. 5, 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ст. ст. 33, 34 ГПК України, суди дійшли мотивованих висновків про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Радою не доведені обставини неналежного виконання Підприємством умов Договору оренди, а одностороння відмова від прийнятого згідно п. 10.1 Договору оренди зобов’язання не допускається. При цьому судами також враховано, що позивач, як добросовісний орендар, має переважне право на продовження дії Договору оренди перед іншими суб'єктами господарювання, зокрема, перед КП “Мелітопольжитлосервіс”, якому Рада мала намір передати приміщення в оренду.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку ст. ст. 43, 47, 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано задоволено позов.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду, якими спростовано обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх вимог і заперечень, ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117 ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Мелітопольської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 12.06.2007 р. у справі № 22/51д/07 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                      Т. Козир

С у д д і:                                                                                          Б. Грек

О. Подоляк