ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22.10.2007р.
м.Київ
№ 25/226-А

За позовом  Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва

до                  1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Трейд Бізнес»

2. Малого підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

«Соляріс»

про               визнання недійсним договору та стягнення 1 513 117, 19 грн.

Суддя Морозов С.М.

Представники сторін:

від позивача           Варченко А.В. (довіреність № 8031/9/10-12 від 13.09.2005р.);

від відповідачів 1. не з’явились;

2. не з’явились;

22.10.2007р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна податкова інспекція у Оболонському районі міста Києва (надалі ДПІ у Оболонському районі міста Києва, відповідач) звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним правочину укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Трейд Бізнес»(надалі ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес», відповідач 1) та Малим підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Соляріс» (надалі МП у формі ТОВ «Соляріс», відповідач 2) шляхом обміну документами: податкова накладна № 50 від 26.04.2005р., акт приймання від 26.04.2005р. № 810095, видаткова накладна № 50 від 26.04.2005р. з підстав передбачених ч. 1 ст. 207 ГК України. Також позивач просить застосувати наслідки передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України та зобов’язати ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес»повернути МП у формі ТОВ «Соляріс»кошти, отримані за правочином в сумі 1 513 117, 19 грн. та стягнути з останнього на користь держави товар, отриманий згідно податкової накладної № 50 від 26.04.2005р. на загальну суму 1 513 117, 19 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивачем визначені посилання на наступні обставини.

На думку ДПІ у Оболонському районі міста Києва, умисел відповідача-1 на укладання угоди, з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29.03.2006р., яким були визнані недійсними  установчі документи ТОВ Фірма «Трейд Бізнес»з моменту реєстрації, свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість з 03 березня 2004р..

Відповідачем 2 позову не визнано в ході розгляду справи повідомлено суд про результати розгляду справи щодо визнання недійсними установчих документів відповідача 1 та зокрема зазначено, що 18.10.2006р. Оболонським районним судом міста Києва винесено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги та визнано недійсними установчі документи ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес»з моменту набрання рішенням законної сили. 17.01.2007р. Апеляційним судом м. Києві рішення Оболонського районного суду від 18.10.2006р. та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відповідач 1 заперечень проти позову не надав, на судовий розгляд справи не з’являвся, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 128 КАС України неприбуття в судове засідання сторін без поважних причин або неповідомлення ними про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Провадження у справі зупинялось у зв’язку з переглядом Оболонським районним судом рішення суду у справі за цивільним позовом Операйла І.М. до ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес», треті особи без самостійних вимог ДПІ у Оболонському районі міста Києва, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, ТОВ «МП Соляріс». На підставі ухвали суду від 27.09.2007р. за клопотанням відповідача 2 провадження у справі поновлено.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши наявні докази, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2005р. ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес»та МП у формі ТОВ «Соляріс»було укладено усну угоду про придбання брухту побутового ювелірного, що містить золото згідно якої останнім придбано брухту на суму 1 513 117, 19 грн..

Виконання договору підтверджується податковою та видатковою накладними № 50 від 26.04.2005р., про оплату товару свідчить виписка з банківського рахунку МП у формі ТОВ «Соляріс». Передача товару підтверджується прийомним актом № 810095 (належним чином засвідчені копії зазначених документів містяться в матеріалах справи).

Відповідно до статті 4 Перехідних положень Господарського кодексу України, Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

Згідно із п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі по тексту –ЦК України), ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

В даному випадку, враховуючи, що виконання договору відбулось в період після 01.01.2004р., підлягають застосуванню ст. 215, 203 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо  суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Правові наслідки такої угоди залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від виконання угоди обома сторонами чи однією.

Позивач, стверджуючи про наявність в діях відповідача-1 умислу, спрямованого на досягнення мети суперечної інтересам держави, вважає, що підставою для висновку про те, що відповідач 1 займався підприємницькою діяльністю з порушенням чинного законодавства України є рішення Оболонського районного суду м. Києва яким визнані недійсними установчі документи та Свідоцтво платника ПДВ ТОВ «Фірма Трейд Бізнес».

Вказане рішення скасоване ухвалою того ж суду у зв’язку із надходженням та розглядом заяви про перегляд заочного рішення (копія ухвали від 03.07.2006р. міститься в матеріалах справи).

За результатами перегляду 18.10.2006р. Оболонським районним судом міста Києва винесено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги та визнано недійсними установчі документи ТОВ «Фірма «Трейд Бізнес»з моменту набрання рішенням законної сили. 17.01.2007р. Апеляційним судом м. Києві рішення Оболонського районного суду від 18.10.2006р. та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Тобто підстави вважати недійсними установчі документи та свідоцтво про реєстрацію платником ПДВ  ТОВ «Фірма Трейд Бізнес»відсутні.

Таким чином, на сьогоднішній день рішення районного суду про визнання недійсними установчих документів ТОВ «Фірма Трейд Бізнес», яким також визнане недійсним свідоцтво про реєстрацію платником ПДВ нечинне.

На момент виконання зобов’язань за оспорюваним договором, ТОВ «Фірма Трейд Бізнес»знаходилось в Єдиному державному реєстрі, а також мало свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість. Окрім того, визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягнуло за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляло правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Чинним на момент розгляду справи Законом України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців” було встановлено, що, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними (ч.1, ч.2 ст.18 Закону).

Органи юридичної особи –це призначені або обрані посадові особи. Таким чином наявність прямого умислу та корисливої мети на ухилення від сплати податків може бути встановлено виключно у фізичних осіб. Фізична особа (посадова особа) визнається винною тільки судом загальної юрисдикції.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб’єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Законом України “Про систему оподаткування” від 25.06.1991 № 1251-XII зі змінами і доповненнями для платника податку не передбачено обов'язку (ст. 9) та не надано права (ст. 10) вимагати від іншого платника податку будь-яких відомостей (в т.ч. і щодо реєстрації в якості платника податку, ведення останнім будь-яких бухгалтерських книг, журналів тощо). Так само, Закон України “Про податок на додану вартість” не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності по податку на додану вартість іншого платника податку.

Відповідно до Закону України „Про державну податкову службу в Україні” вчинення зазначених дій є не тільки правом, а й прямим обов’язком податкових органів.

Посилання позивача на акт перевірки № 415-23-2-32824708 від 18.05.2006р. згідно якого виявлено заниження податкових зобов’язань ТОВ «Фірма «Трейд-Бізнес»у періоді в якому укладено оспорювану угоду не приймаються судом, оскільки вказані докази свідчать про порушення останнім податкового законодавства, повідомлення-рішення винесені на підставі складеного акту підтверджують донарахування податкових зобов’язань, несплачених підприємством, тобто про наявність підстав для стягнення до бюджету виявленої недоїмки. Окрім того, в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

Сама по собі угода купівлі-продажу брухту побутового ювелірного, що містить золото не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Суду не надано належних доказів на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Позивач не довів суду обставини, на які він посилається, не визначив в позовній заяві і не обгрунтував: чим саме порушено інтереси держави в цілому, які конкретні нормативні акти, що визначають соціально-економічні основи держави не дотримано; чи був намір та прямий умисел порушити вимоги закону, а якщо був, то у якої саме особи;  не визначив і не обгрунтував розмір шкоди або збитків заподіяних державі, шляхом ухилення від сплати податків та заподіяння її саме укладанням спірного договору.

Щодо застосування наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу суд відзначає наступне.

Частиною 1 статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що  вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, вказаний Кодекс містить публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст.ст.  238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

При цьому суд відзначає, що моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК України, є момент укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як підтверджено матеріалами справи, спірний договір укладено відповідачами  у квітні  2005р..

Відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 09.06.2006р., тобто більш ніж через рік після вчинення  відповідачами, як стверджує ДПІ, правопорушення, то за таких обставин суд приходить до висновку про пропущення строків для застосування до відповідача-2 адміністративної санкції у вигляді конфіскації.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які ДПІ у Оболонському районі міста Києва посилається в обґрунтування позовних вимог.

Позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, 158-163  КАС України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                 С.М. Морозов

дата складення постанови у повному обсязі 24.10.2007