ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 р.
№ 3/138

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Михайлюка М.В.,

Ковтонюк Л.В.,

Дунаєвської Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Державного підприємства "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16 травня 2007 року у справі № 3/138 Господарського суду Закарпатської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Алекс", м. Львів, до Державного підприємства "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області", м. Ужгород, про стягнення 175 246 грн. заборгованості за отриманий товар,

за участю представників сторін:

позивача –ТОВ "Компанія Алекс" –Дзеньдзюра С.М. (дов. від 26.11.07 р.);

відповідача –ДП "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" –Сакалоша Ю.Ю. (дов. № 129 від 23.11.07 р.);

встановив:

У серпні 2006 року позивач –Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Алекс" пред'явив у господарському суді позов до відповідача –Державного підприємства "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" про стягнення 175 246 грн. заборгованості за отриманий товар.

Вказував, що 29 серпня 2003 року та 1 вересня 2003 року між ним (продавцем) та Державним підприємством "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" (покупцем) укладено договори купівлі-продажу, відповідно до умов яких, позивач зобов'язався замовити, доставити і передати у власність покупця автомобілі марки Skoda у кількості 2 шт. а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити поставлений товар.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на усну домовленість між сторонами щодо купівлі-продажу автомобілів, згідно умов якої продавець передав відповідачу автомобілі марки: 1)Oktavia Elegance 1/8/110 kw-8711532 вартістю 79 134,17 грн., 2) Skoda Oktavia Elegance 1/8і/110 kw-8711615 вартістю 79 134,17 грн., 3) Skoda Superb Elegance 1/8і/110 kw-9041474 вартістю 118 186,66 грн. загальною вартістю 331 746 грн. разом з ПДВ.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за отриманий товар, позивач просив стягнути з відповідача 175 246 грн. боргу.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 8 листопада 2006 року (суддя Мокану В.В.) позов задоволено.

Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 175 246 грн. боргу, 1 752,46 грн. витрат на державне мито та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 19 жовтня 2006 року повернуто без розгляду.

Рішення мотивоване наявністю підстав до задоволення позовних вимог на підставі ст.ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, оскільки на підставі укладеної між сторонами господарсько-правової угоди у відповідача виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару.

Відмовляючи у задоволені заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що згідно з вимогами ч. 2 ст. 22 ГПК України під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено в позовній заяві, збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 травня 2007 року (колегія суддів у складі: Д. Новосад –головуючого, О. Михалюк, Г. Мельник) рішення місцевого суду скасовано в частині повернення заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог без розгляду. В решті рішення залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що нараховані позивачем інфляційні на суму 59 274 грн. та 16 885 грн. 3 % річних на основну суму заборгованості не є збільшенням розміру позовних вимог шляхом пред'явлення додаткових позовних вимог, оскільки в даному випадку вимоги про стягнення суми інфляційного нарахування та 3% річних безпосередньо пов’язані з вимогою про стягнення суми основної заборгованості і виникають з одних спільних правовідносин.

У касаційній скарзі ДП "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, а саме ст.ст. 526, 509, 623 ЦК України та ст.ст. 193, 224, 225 ГК України, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі видаткової накладної № АЛ-0000325 від 2 жовтня 2003 року представником відповідача отримано автомобілі: 1)Oktavia Elegance 1/8/110 kw-8711532 вартістю 79 134,17 грн., 2) Skoda Oktavia Elegance 1/8і/110 kw-8711615 вартістю 79 134,17 грн., 3) Skoda Superb Elegance 1/8і/110 kw-9041474 вартістю 118 186,66 грн., всього на суму 331 746 грн.

На відпущені автомобілі видано податкові накладні від 30 вересня 2003 року № АЛС-02619 на суму 26 000 грн. та від 15 жовтня 2003 року № 0000004 на суму 331 746 грн.

Зобов'язання з оплати переданого товару виконані відповідачем лише частково в сумі 156 500 грн., у зв'язку з чим заборгованість відповідача склала 175 246 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Вирішуючи спір у даній справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на підставі укладеної між сторонами господарсько-правової угоди, щодо купівлі-продажу автомобілів, у відповідача виникло зобов'язання по оплаті отриманого за угодою товару.

Як встановлено місцевим судом, заборгованість відповідача перед позивачем на момент звернення позивача до суду становила 175 246 грн., доказів сплати цієї заборгованості на момент винесення рішення сторонами не надано.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині повернення заяви позивача від 19 жовтня 2006 року про збільшення розміру позовних вимог без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до суду із вказаною заявою збільшував розмір своїх позовних вимог не шляхом пред'явлення додаткових позовних вимог, а шляхом збільшення основної суми заборгованості внаслідок врахування при її визначенні індексу інфляції за час прострочення та трьох процентів річних, що передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, погодитися з такими висновком місцевого та апеляційного господарських судів в повній мірі не можна, оскільки суди дійшли них без повного та всебічного з’ясування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення справи та можуть вплинути на результати вирішення спору.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всупереч зазначених вимог судами попередніх інстанцій не надано належного обґрунтування доводів відповідача щодо укладеності договорів купівлі-продажу від 29 серпня 2003 року та 1 вересня 2003 року та не надано належної правової оцінки тій обставині, що спірні правовідносини між сторонами почалися і закінчилися у 2003 році, оскільки дія зазначених договорів припинилася 8 жовтня 2003 року.

Також судами попередніх інстанцій залишено поза увагою посилання відповідача на ту обставину, що передача та оплата за отриманий товар проводилася на підставі договору, а не на підставі усної домовленості, а тому зобов'язання у відповідача щодо сплати вартості автомобілів могли виникнути лише на підставі зазначених договорів.

Отже, висновки місцевого господарського суду, як і апеляційного суду про те, що правовідносини сторін, з яких виник спір, непов’язані з умовами договорів купівлі-продажу від 29 серпня 2003 року та 1 вересня 2003 року, зроблено без урахування зазначених обставин, які є суттєвими та такими, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому місцевому суду слід їх повно й об’єктивно дослідити та надати вірну правову оцінку.

Враховуючи порушення судом першої та апеляційної інстанцій ст.ст. 47, 43 ГПК України, які не можуть бути усунуті касаційною інстанцією, в межах перегляду справи у касаційній інстанції, визначених ст. 1117 ГПК України, прийняті у справі рішення підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, звернути увагу на доводи та заперечення сторін, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно визначити норми матеріального права, що підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів у Закарпатській області" задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16 травня 2007 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 8 листопада 2006 року у справі № 3/138 скасувати.

Справу № 3/138 передати на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області в іншому складі.

Судді:                                                                              М.В. Михайлюк

Л.В. Ковтонюк

Н.Г. Дунаєвська