ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.07 р.
Справа № 40/263пд

Суддя господарського суду Донецької
області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання
Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом Військового прокурора
Донецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганську

до відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 м. Артемівськ

про розірвання договору

за участю:

прокурора Кривошея А.В.

представників сторін:

від позивача Максименко С.Г. -
заступник начальника КЕВ м. Луганську

від відповідача ОСОБА_2 -
представник за довіреністю

Спір було вирішено у більш тривалий час, ніж передбачено частиною першою
ст. 69 ГПК України і сторонам з урахуванням вимог ст.ст. 42, 43 були створені
всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності
учасників процесу перед законом.

СУТЬ СПОРУ:

Військовий прокурор Донецького
гарнізону звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в
особі Міністерства оборони та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганську
про розірвання договору охорони військового містечка №38 від 03.08.04р.
укладеного між військовою частиною А 0621 та фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1, а також розірвання акту прийому - передачі від 7.08.04р. казарменого  житлового фонду, комунальних споруд та
обладнання, території цього військового містечка при розформуванні військової
частини А 0621 на відповідальне зберігання згідно додатків до нього.

Відповідач позовні вимоги прокурора не визнав, мотивуючи свої заперечення
наступними обставинами:

-          договір укладений між сторонами є
дійсним та виконується належним чином з боку відповідача;

-          доказів демонтажу, розкрадання майна
військового містечка та заподіяння шкоди державі, під час охорони, прокурором
не доведено;

-          постановою начальника Артемівського
РВ УМВС України в Донецької області від 24.07.06р., відмовлено у порушенні
карної справи по факту крадіжки військового містечка за ознаками частини другої
ст.6 Кримінально-процесуального кодексу України;

-          позовна заява прокурора містить дві
самостійні вимоги, розгляд яких ГПК України не передбачено, а тому слід
припинити провадження у справі за ознаками п.1-1 ст.80 ГПК України;

-          прокурором не залучено до участі у
справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору -
Красноселську селищну Раду Артемівського району Донецької області, оскільки
спірний об'єкт знаходиться на території цієї Ради і 16.04.07р. це майно визнано
безхазяйною;

-          зміст договору не забороняє
відповідачу використовувати спірні приміщення за іншим призначенням;

-          прокурором та позивачами порушені
вимоги ст.188 ГК України, що надання можливості відповідачу у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції про розірвання договору, повідомити про це
іншу сторону про результати її розгляду;

-          прокурором та позивачами не доведено
розмір шкоди заподіяної державі та її складові.

З'ясувавши  фактичні  обставини справи, докази на їх підтвердження,
надавши правову кваліфікацію  відносинам
сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову
норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи позивача,
відповідача та висновок прокурора суд встановив:

До прийняття рішення у справі прокурор уточнив свої позовні вимоги
відповідно до ст.ст. 22, 29 ГПК України та залишив за собою право розірвати
договір охорони військового містечка №38 від 03.08.04р. укладеного між
військовою частиною А 0621 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Позов прокурора мотивовано тим, що
між військовою частиною А 0621, далі Поклажодавець, та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, далі Зберігач, було укладено договір охорони військового
містечка №38 від 03.08.04р.

7 серпня 2004 р. військовою частиною А 0621 та приватним підприємцем
ОСОБА_1 був складений акт прийому - передачі казарменого житлового фонду,
комунальних споруд та обладнання, території військового містечка №38 при
розформуванні військової частини А 0621 на відповідальне зберігання останньому.

Відповідно до п. 1.2 договору
відповідач повинен був забезпечувати охорону військового містечка №38 своїми
силами і за власний рахунок.

В ході проведення прокурорської
перевірки було встановлено, що в порушення вимог п. п. 1.2, 4.3 вказаного
договору Зберігач охороною вказаного містечка не займається, а використовує
приміщення для власних потреб (цілей) розводячи в них тварину, що суперечить
умовам договору.

Прокурор підкреслює, що фактично відповідач використовує спірне майно з метою
отримання прибутку, однак орендну плату за використання військового майна у
власних цілях не сплачує.

В порушення договірних обов'язків (п.п.1.2,4.3) більшість споруд
військового містечка №38 на цей час зруйновані, будівельні матеріали демонтовані
та розкрадені.

Таким чином, прокурор вважає, що в наслідок не виконання  відповідачем договірних зобов'язань державі в
особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганську, далі КЕВ, було спричинено
шкоду в розмірі 39 642 грн., що підтверджено довідкою КЕВ згідно запиту
військового прокурору Донецького гарнізону від 12.12.06р. за № 3195.

За такими обставинами на адресу відповідача було надіслано листів за №№
157 від 31.01.07р та 1848 від 24.10.07р, з посиланням на вимоги ст.188 ГК
України про розірвання договору охорони військового містечка та відшкодування
вартості недостачі майна в сумі 39,6 тис. грн.

У якості обґрунтування своїх вимог про розірвання договору, прокурор
посилається на вимоги ст.ст. 1, 3 Закону України " Про правовий режим
майна у Збройних Силах України" № 1075-XIV від 21.09.99р., із змінами та
доповненнями, далі Закон - 1, вимоги ст.ст. 188, 193 ГК України та п. п. 1.2,
4.3 укладеного договору на охорону військового містечка №38.

Судом прийнято до уваги, що сторонами у судовому процесі є суб'єкти
господарювання в розумінні статті 55 ГК України, а тому до спірних
правовідносин слід також застосувати приписи Закону - 1 Закону України"
Про господарську діяльність у Збройних Силах України", далі Закон-2.

Згідно статті 1 Закону - 1 військове майно -   це
державне   майно, закріплене  за військовими частинами, закладами,
установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать
будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша
техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне,
аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне,
побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

У той же час відповідно до статті 3 Закону - 1 військове майно  закріплюється   за
військовими   частинами Збройних
Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей,
передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його
за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового
майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише
за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання,
списання, використання та передача військового майна здійснюються у
спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1 закону - 2 визначає поняття господарської діяльності   у Збройних
Силах  України  -  це
специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій
Збройних Сил України, пов'язана із забезпеченням їх повсякденної
життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво
продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та
нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та
спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Суд вважає доводи прокурора необґрунтовані, а підстав для розірвання
договору за законом, у спірних правовідносинах, не існує за наступними
обставинами:

Так, за своєю правовою природою між
сторонами укладено договір охорони, що знайшло своє відображення у ст.978 ЦК
України.

Вказана стаття визначає, що за
договором охорони  охоронець,   який є суб'єктом підприємницької діяльності,
зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються.
Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати
передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно
сплачувати охоронцю встановлену плату.

Приписи цієї статті визнають
договір охорони майна спеціальним видом зберігання, оскільки параграф, до якого
включена ця стаття, має заголовок "Спеціальні види зберігання".

Як до відносин щодо інших спеціальних
видів зберігання, до відносин щодо охорони майна (об'єктів) або особи
застосовуються загальні правила про зберігання, що формулюються в ст.ст.936-954
ЦК України. На це прямо зазначається в ст.955 ЦК України.

Таким чином, згідно частиною першою
ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (Поклажодавцем),і
повернути її Поклажодавцеві у схоронності.

Стаття 937 ЦК України зазначає, що договір
зберігання укладається у письмової формі у випадках, встановлених статтею 208
ЦК України.

Під суттєвими умовами договору (ч.1 ст.638 ЦК
України) слід розуміти:

-          умови про його предмет;

-          умови, які визначені за законом як
суттєві і необхідні для договору даного виду;

-          умови, відносно яких за заявою однієї
із сторін у обов'язковому порядку потрібно досягнути згоди.

Суттєвими умовами господарського
договору відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст.180 та ст. 181 ГК України є:

-          умови про предмет;

-          умови про його ціну;

-          узгодження строку дії договору.

З урахуванням вимог статті 938 ЦК України
Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі
зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі не
встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач
зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення Поклажодавцем вимоги про її
повернення.

Про те, в господарському договорі
зберігання встановлення строку є обов'язковим відповідно до вимог частини 3 ст.
180 ГК України.

Як свідчать докази у справі,
сторони досягли істотних умов договору, відносно його предмету визначених у
додатках №1 та №2 до договору та опису переданого на зберігання майна, строку
передбаченого у п. п 3.1 п.3 де встановлено, що договір набирає чинності з
3.08.04р. та діє до моменту підписання договору купівлі-продажу об'єкту.

Законом встановлено, що якщо при
здаванні майна на зберігання було зроблено його оцінку, яка зазначена у
договорі або іншому письмовому документі, виданому Зберігачу, відповідальність
Зберігача обмежується сумою оцінки, коли не доведено, що дійсна вартість
пошкодженого, втраченого майна або майна, якого не вистачає перевищує цю суму.

Якщо внаслідок пошкодження, за яке
відповідає Зберігач, якість майна змінилася настільки, що воно не може бути
використане за первісним призначенням, особа, яка задала майно на зберігання,
має право відмовитися від нього.

Судом встановлено, що на час
укладення та зберігання майна його оцінка не провадилася і акт обстеження
фактичного стану будівель та споруд розмішених на території військового
містечка №38 с. Красне Артемівського району Донецької області від 4.12.06р. не
містить такого застереження. Крім того, акт обстеження від 4.12.06р. не
підписано представником відповідача.

Прокурор посилається на вимогу про
розірвання договору охорони зазначену в листі від 31.01.07р. за №157, за яким
позивач у справі - КЕВ пропонує відповідачу у добровільному порядку
перерахувати йому вартість недостачі спірного майна та розірвати договір.

Слід зазначити, що згідно частини
першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору у добровільному
порядку допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором
або законом.

Укладений між сторонами договір не
містить умов його зміні та розірвання, тому у даному випадку сторони повинні
керуватися вимогами  закону.

У частині 2 статті 651 ЦК України
зазначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно цією нормою певним критерієм
є значна міра позбавлення другої сторони договору того, на що вона
розраховувала при укладенні договору. Втім такі поняття як "значна
міра", " істотне порушення" слід віднести до оціночних, тобто
таких , які чітко не визначені законодавством і мають встановлюватися судом у
кожному конкретному випадку з урахуванням обставин конкретної справи.

На погляд суду, вирішальне значення
для застосування частини першої статті 651 ЦК України до спірних правовідносин
має не розмір заподіяної шкоди, як такої, а її співвідношення з тим, чого мала
очікувати від договору потерпіла сторона. Тобто не лише грошовий вираз завданої
шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли сторона не може скористатися
результатами договору.

Через невизначеність у статті 188
ГК України загальних підстав щодо розірвання господарського договору слід
врахувати загальні правила  частини
другої статті 651 ЦК України.

У той же час зміна та розірвання
господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не
передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала
пропозицію, про зміну чи розірвання договору, у 20-денний строк після одержання
пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі, якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право передати спір на вирішення  суду.

Як вже зазначалося вище стаття 188
ГК України має загальний характер для усіх договорів і не містить подібних
обмежень.

Вимоги цієї статті було порушено
позивачами. Оскільки вимога про розірвання договору було надіслано на адресу
відповідача лише 24.10.07р., а саме на час розгляду справи, що порушило права
відповідача та позбавило сторін вирішити спір
у досудовому порядку.

Крім того, вина сторони, що
припустила порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки
порушення як істотного.

Матеріалами справи не доведено
демонтаж та розкрадення майна військового містечка №38 та заподіяння, з цього
приводу, шкоди державі під час охорони.

Постановою начальника Артемівського
РВ УМВС України в Донецької області від 24.07.06р., відмовлено у порушенні
карної справи на підставі ч.2 ст.6 Кримінально - процесуального кодексу України
по факту крадіжки військового містечка за ознаками ст.185 Кримінального кодексу
України. Ці факти  є обов'язковими для
господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та
ким вони вчиненні.

Зміст постанови підтверджує, що
існують факти про те, що будь-якими особами за допомогою транспортних засобів
робиться попит здійснити демонтаж будівель, споруд та майна військового
містечка, яке належить Луганської КЕВ.

Крім того, встановлено, що між
громадянином ОСОБА_3 та Луганської КЕВ було укладено договір на демонтаж
спірних об'єктів, зокрема, будівель та споруд, які знаходяться у с. Красне
Артемівського району Донецької області.

Постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи за ознаками п.2 ст.6 Кримінально-процесуального кодексу
України було надіслано на адресу прокурора Артемівського району Донецькій
області.

На час розгляду справи прокурором
не були надані суду матеріали перевірки у встановленому законом порядку, і
вимоги прокурора обмежувалися  лише
протоколом огляду міста події від 3.09.07р., що не узгоджується з вимогами
ст.19 Закону України "Про прокуратуру".

Посилання прокурора на те, що відповідач повинен сплачувати орендну
плату за використання військового майна не приймаються судом до уваги, оскільки
не ґрунтується на вимогах закону.

Так, відповідно  до  статті
7  Закону - 2 військові частини
вправі здавати закріплене за ними майно в оренду юридичним і фізичним особам.
Порядок одержання дозволу на передачу закріпленого за військовою частиною
рухомого та нерухомого майна в оренду визначено постановою Кабінету Міністрів
України від 11.05.2000 N  778.

Цієї ж статтею передбачено, що передача в оренду військового майна
здійснюється виключно на конкурсних засадах. Умови та порядок проведення
конкурсів визначається Фондом державного майна України за погодженням з
Міністерством Оборони України. Вони ж здійснюють і оцінку вартості майна за
затвердженою Кабінетом Міністрів України методикою.

За такими обставинами суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги
прокурора необґрунтовані і не підлягають задоволенню, оскільки прокурором та
позивачами не доведені підстави для розірвання договору про охорону військового
містечка№38 та істотні порушення його умов відповідачем.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог прокурора про розірвання
договору охорони військового містечка №38 від 03.08.04р. укладеного між
військовою частиною А 0621 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 слід
відмовити.

У задоволенні решти частини позовних вимог щодо розірвання акту прийому
- передачі від 7.08.04р. казарменого  житлового
фонду, комунальних споруд та обладнання, території цього військового містечка
при розформуванні військової частини А 0621 слід також відмовити як
необґрунтовано заявлених.

Питання розподілу витрат по державному миту та  забезпечення судового процесу не вирішуються,
оскільки позивачі звільненні від їх сплати в установленому законом порядку.

Предмет позову повинен відповідати способам захисту порушеного права.

Відповідно до   пункту
2   резолютивної   частини
Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99  зі справи за конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного
тлумачення положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України під
поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Господарського
процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи
орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу
виконавчої влади.

Згідно з частиною другою статті 29 ГПК України у разі прийняття
господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в
особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах,
зазначений орган набуває статусу позивача.

Посилання відповідача про припинення провадження у справі не приймаються
судом до уваги на тих підставах, що припинити провадження у справі за ознаками
п.1-1 ст. 80  ГПК України  у зв'язку з відсутністю предмету спору
можливо тільки на наступними обставинами:

-          припинення існування предмету спору(
наприклад, здійснене у встановленому порядку скасування оспорюваного акта),
якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань;

-          спір врегульовано самими сторонами
шляхом перерахування боргу( передачі майна чи усунення перешкод у користуванні
ним)після звернення кредитора з позовом за умови подання таких доказів.

Щодо залучення до участі у справі
третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, то це
вирішується судом згідно вимог ст.26 ГПК України за наявністю клопотання
зацікавленої сторони, яка повинна довести, що саме їй належить право на предмет
спору. При прийнятті позовної заяви та вступ третьої особи у справу
господарський суд виносить ухвалу.

Таких клопотань на час розгляду
спору до суду не надходило від таких третіх осіб.

Суддя може оголосити в судовому
засіданні тільки вступну та резолютивну частини рішення за наявності згоди на
це представників як позивача, так і відповідача, присутніх у засіданні.
Прокурор та представники сторін присутні у судовому засіданні надали суду згоду
на оголошення скороченого рішення у справі.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 1, 3 Закону України "
Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. ст. 1, 7 Закону
України" Про господарську діяльність у Збройних Силах України", ст.
ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 638, 651, 936, 937,
938, 955, 978 Цивільного кодексу України, ст.ст.55, 188 ГК України, ст.ст. 22,
29, 35, 44, 49, 82, 84, частиною третьою ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог
прокурора про розірвання договору охорони військового містечка №38 від
03.08.04р. укладеного між військовою частиною А 0621 та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1  відмовити.

2.У задоволенні решти частини
позовних вимог щодо розірвання акту прийому - передачі від 7.08.04р.
казарменого  житлового фонду, комунальних
споруд та обладнання, території цього військового містечка при розформуванні
військової частини А 0621  відмовити.

3.Рішення суду набирає законної
сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                         Підченко
Ю.О.

Дата
підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 ГПК
України,17.12.07р.