ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.

№ 5/167-06

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В., Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної
скарги

ПП ОСОБА_1

на ухвалу

господарського суду
Дніпропетровської області від 26.06.2006 року

у справі господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

ВАТ “Монфарм”

до  3-тя особа

ВАТ “Дніпрофарм”, Обласного
комунального підприємства “Фармація”, ПП ОСОБА_1.

про

заборону користування майном,

в судове засідання прибули  представники сторін:

позивача:

Шевченко В.Є.,

відповідача:

ОСОБА_2.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2006 року ВАТ “Монфарм”
звернулось до господарського суду з позовом до ВАТ “Дніпрофарм” про заборону
користування майном, яке було передане на відповідальне зберігання по накладній
№ 1 від 11.04.2006 року. Водночас, позивачем було подане клопотання про
забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 26.06.2006 року клопотання позивача про
забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на майно ВАТ “Монфарм”
в межах суми 2499840,03 грн., яке передане за накладною № 1 від 11.04.2006 року
на зберігання ВАТ “Дніпрофарм”. Відмовлено в забезпеченні позову заходом
заборони ВАТ “Дніпрофарм” користуватися та розпоряджатися майном ВАТ “Монфарм”.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою
ПП ОСОБА_1. подав касаційну скаргу, в якій просить ухвалу місцевого
господарського суду від 26.06.2006 року скасувати, справу повернути до суду
першої інстанції для подальшого розгляду справи.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
посилається на те, що судом
неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що
призвело до винесення незаконної ухвали.

Судова колегія, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та поданої до суду позовної заяви, позивач просить заборонити ВАТ “Дніпрофарм”
та іншим особам передавати та користуватися майном, яке було передане на
відповідальне зберігання по накладній № 1 від 11.04.2006 року; зобов'язати
відповідача усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні майном;
зобов'язати відповідача повернути майно ВАТ “Монфарм”, яке було передане на
зберігання за накладною № 1 від 11.11.2006 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач в порушення умов договору зберігання № 13-юр, укладеного між ВАТ
“Монфарм” (поклажодавець) та ВАТ “Дніпрофарм” (зберігач) 11.04.2006 року, на
вимогу поклажодавця не повертає майно, яке було передано на підставі договору
на зберігання по накладній № 1 від 11.11.2006 року на загальну суму 2499840,03
грн.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається на будь-якій
стадії провадження по справі, якщо невжиття таких заходів може ускладнити чи
зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно ст. 67 ГПК України позов
забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим
особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору; зупиненням стягнення на
підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.

У вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд має здійснювати оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням
такого: наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможній такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також
інших учасників судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, а також
заявлені позовні вимоги про усунення відповідачем перешкод у користуванні та
розпорядженні позивачем майном переданого на зберігання, а також про повернення
цього майна, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського
суду про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення
арешту на передане відповідачу по накладній майно, оскільки такий захід
забезпечення позову є співрозмірним із заявленим позовом та може забезпечити
виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Щодо доводів скаржника наведених у
касаційній скарзі, зокрема про можливість накладення арешту тільки на майно,
яке належить відповідачу, то вони є необґрунтованими та не спростовують
висновків суду, оскільки заходи по забезпеченню позову спрямовані на реальне
виконання рішення господарського суду, а норми процесуального права не містять
прямої заборони суду, з метою забезпечення позову, накладати арешт на майно
позивача.

На підставі вищевикладеного,
оскаржувана ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2006
року є законною та обґрунтованою, а тому судова колегія приходить до висновку
про залишення її без змін.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111,
11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 26.06.2006 року у справі № 5/167-06 залишити без
змін.

Справу повернути до господарського
суду Дніпропетровської області.

Головуючий, суддя                                                          Н. Кочерова

Судді:
В. Рибак

М. Черкащенко