ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.

№ 2-10921/03

Вищий
господарський  суду  України
в складі колегії

суддів:

Грейц К.В. - головуючого,
Бакуліної С.В., Глос О.І.,

розглянувши касаційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу

від 15.01.2004

Апеляційного суду Хмельницької
області

та рішення                                          від
22.10.2003 у справі Хмельницького міського суду № 2-10921/03

за позовом

ОСОБА_1

до

ВАТ “Хмельницька спеціалізована
пересувна механізована колона  № 525”

про

повернення вартості вкладу в
майно підприємства

за участю представників:
- позивача

ОСОБА_1

- відповідача

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

30.05.2003 громадянин ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до ВАТ “Хмельницька спеціалізована пересувна
механізована колона № 525” про повернення вартості вкладу в майно підприємство.

Позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтовував тим, що, перебуваючи з відповідачем в трудових відносинах,
прийняв участь у приватизації, придбавши 4284 акції підприємства, однак,
припинивши трудові відносини з відповідачем, має право на вихід з товариства з
виплатою йому реальної вартості його частки в майні підприємства. Законодавчими
підставами своїх вимог позивач  зазначив
норми ст. 24 Конституції України, ст. ст. 20, 21, 23 Закону України “Про
власність”, ст. 10 Закону України “Про господарські товариства”, п. 90 Закону
України “Про державну програму приватизації”.

Рішенням Хмельницького міського
суду від 22.10.2003 (суддя Лисяк Г.І.), залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Хмельницької області від 15.01.2004 (колегія суддів у складі головуючого
судді Ніколаєвої В.М., суддів Ніколової В.М., Гуменюк Н.І.), в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Рішення та ухвала мотивовані тим,
що чинним законодавством  України не
передбачена можливість оплати вартості акцій особі, що бажає припинити своє
членство у відкритому акціонерному товаристві.

ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням
та ухвалою у справі, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, позовні
вимоги задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує
тим, що, за його переконанням, судами попередніх інстанцій невірно застосовані
норми статей 10, 12, 21 Закону України “Про господарські товариства”, п. 4.2
Статуту товариства, а також не застосовані норми п. 90 Закону України “Про
державну програму приватизації” від 12.02.1998, ст. ст. 2, 20, 21, 23 Закону
України “Про власність”, ст. 358 ЦК України.

Представник відповідача своїм
процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не
скористались.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки в ухвалі апеляційного та рішенні місцевого
судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що на базі
Хмельницької СПМК-525 в 1995 році було створене Відкрите акціонерне товариство
“Хмельницька спеціалізована пересувна механізована колона № 525”.

Позивач, перебуваючи на момент
створення вказаного підприємства у трудових відносинах з ним, придбав 4284
акцій, а припинивши ці правовідносини в 2003 році, вимагає від акціонерного
товариства проведення оцінки вартості майна підприємства та виплати реальної
вартості належних йому акцій.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій керувались приписами ст. 10 Закону України
“Про господарські товариства” та розділу 7 Статуту ВАТ “Хмельницька спеціалізована
пересувна механізована колона № 525”, затвердженого загальними зборами
акціонерів ВАТ 22.02.2001, за змістом яких учасник товариства, який бажає в
установленому порядку вийти з товариства, вправі без обмежень розпоряджатись
акціями товариства, зокрема, продавати чи іншим чином відчужувати їх на користь
інших юридичних та фізичних осіб, при цьому, товариство не має обов'язку
проведення оцінки вартості майна та виплати реальної вартості акцій, належних
учаснику, який бажає вийти з товариства.

Беручи до уваги встановлені судами
попередніх інстанцій обставини справи та унормовані статтею 1117 ГПК
України межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів
погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог та вважає доводи касаційної скарги такими, що
не спростовують цих висновків.

Колегія суддів зазначає, що чинним
законодавством України не встановлено порядку відокремлення частки майна
акціонерного товариства в разі бажання учасника товариства припинити свою
участь у товаристві, як не встановлено і примусового обов'язку товариства викупити
у такому випадку акції у акціонера, так само це не передбачено і Статутом ВАТ
“Хмельницька спеціалізована пересувна механізована колона  № 525”. Проте, акціонер, не позбавлений
можливості реалізувати своє право власності на акції і здійснити їх відчуження
на користь інших юридичних та фізичних осіб шляхом їх продажу, обміну,
дарування тощо.

Як правильно зазначив суд
апеляційної інстанції, члену акціонерного товариства належить право на
відповідну кількість акцій, та на прибуток від цих акцій, а не на частину майна
товариства, відповідну його частці у статутному фонді.

Так, відповідно до приписів ст. ст.
4, 5 Закону України “Про цінні папери і фондову біржу” (в редакції, що діяла на
момент подання позову) акція -цінний папір, що засвідчує дольову участь у
статутному фонді акціонерного товариства, підтверджує членство в акціонерному
товаристві та право на участь в управлінні ним, дає право його власникові на
одержання частини прибутку (дивіденди), а також на участь у розподілі майна при
ліквідації акціонерного товариства.

Аналогічні приписи містяться у
пунктах 4.2, 12.5 Статуту ВАТ, відповідно до яких акціонери ВАТ мають право,
зокрема, одержувати частину вартості майна товариства у випадку його ліквідації
пропорційно вартості належних їм акцій товариства, що також узгоджується з
нормою ст. 21 Закону України “Про господарські товариства”, якою врегульовано
розподіл коштів товариства при його ліквідації.

При цьому, згідно ст. 12 Закону
України “Про господарські товариства” та розділу 6 Статуту власником майна,
переданого засновниками і учасниками, виробленої в результаті господарської
діяльності продукції, одержаних доходів і іншого майна, набутого на підставах
не заборонених законом, є саме товариство.

Отже, виходячи з системного аналізу
зазначених норм і приписів Статуту, акціонер (учасник) товариства є власником
акцій, а не майна товариства, можливість же отримати частину вартості
майна товариства пропорційно вартості належних йому акцій товариства
пов'язується з випадком ліквідації товариства.

Таким чином, праву акціонера
(учасника) акціонерного товариства припинити свою участь у товаристві не
кореспондує обов'язок товариства виплатити акціонеру частину вартості майна
товариства пропорційно вартості належних йому акцій товариства, в зв'язку з чим
вимоги позивача про зобов'язання товариства проведення оцінки вартості майна
підприємства та виплати реальної вартості належних йому акцій є безпідставними.

Посилання скаржника на
незастосування судами попередніх інстанцій норми п. 90 Закону України “Про
державну програму приватизації” від 12.02.1998 № 124/98-ВР, відповідно до якої
ВАТ зобов'язане здійснити оцінку, виходячи з балансової вартості активів
товариства, та викуп акцій акціонерів, які вимагають цього у випадку, коли ці
акціонери голосували проти прийняття загальними зборами рішень, зокрема, про
реорганізацію ВАТ, не приймається до уваги колегії суддів, оскільки цей Закон
на момент пред'явлення позову втратив чинність з прийняттям Закону України “Про
державну програму приватизації” від 18.05.2000 № 1723-Ш, до того ж, позивач не
доводив належними і допустимими доказами, що загальними зборами приймалось
рішення про реорганізацію ВАТ “Хмельницька спеціалізована пересувна
механізована колона  № 525” і  він голосував проти, в зв'язку з чим
відповідна норма п. 145  Закону України
“Про державну програму приватизації” від 18.05.2000 № 1723-Ш, якою встановлено
обов'язок ВАТ викупити акції акціонерів, які голосували проти прийняття
загальними зборами рішення про реорганізацію ВАТ, не могла бути застосована
судами попередніх інстанцій за їх власною ініціативою.

Щодо доводів скаржники про
незастосування судами норм ст. ст. 2, 20, 21, 23 Закону України “Про
власність”, колегія суддів зазначає, що цей Закон регулює правовідносини
власності, зокрема, право колективної власності, суб'єктами якого, в тому
числі, є і акціонерні товариства, втім, як вірно вказав суд першої інстанції,
акціонерне товариство не є колективним підприємством, адже, об'єкти права
власності акціонерного товариства зазначені в ст. 25 Закону, статтею ж 23 цього
Закону, на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог, визначено
об'єкти права власності колективного підприємства.

Звернення позивача в касаційній
скарзі до норми ст. 358 ЦК України є помилковим, оскільки на час подання позову
цей Кодекс ще не діяв.

Наведене свідчить про те, що під
час прийняття рішення та ухвали у справі, суди попередніх інстанцій не
припустились порушення або неправильного застосування норм чинного
матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування
або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України,
Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області
від 15.01.2004 у справі Хмельницького міського суду № 2-10921/03 залишити без
змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Головуючий суддя
К.Грейц

Судді
С.Бакуліна

О.Глос