ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа № 20-4/075-9/305
ПОСТАНОВА

і м е н е м     У к р а ї н и

"06" грудня 2007 р.  10:20                                                                                          м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя в складі:

судді Рибіной С. А.,

при секретарі: Городецької Н.О.,

за участю представників сторін

позивача  –Кухаренко В.М., довіреність №04-02 від 10.01.2007;

відповідача –не з’явився;

третя особа –не з’явився.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Севастопольського відділення Фонду України соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства “Спецфинстрой”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Севастопольського міського центру зайнятості, про стягнення штрафних санкцій 5654,00 грн.

Суть спору:

Севастопольське відділення Фонду України соціального захисту інвалідів звернулося до суду із позовом до Приватного підприємства “Спецфинстрой” про стягнення штрафних санкцій у розмірі 5654,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, згідно з якими для підприємств незалежно від форми власності встановлений норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної численності працюючих; за 2003 у відповідача норматив склав 2 робочих місця, фактично на підприємстві не працював жоден інвалід.

Відповідач, Приватне підприємство “Спецфинстрой”, позовні вимоги не визнав, мотивуючи свої заперечення тим, що п. 6 Указу Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” № 727/98 від 03.07.1998 звільняє суб’єктів малого підприємництва,  які сплачують єдиний податок, від внесків до Фонду соціального захисту інвалідів, а термін “штрафні санкції”, який визначений Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції Закону 2001 року, за своїм економічним змістом, потвердженню відповідача, ідентичний поняттю “відрахування у Фонд” .

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 01.12.2005 у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.01.2006 рішення господарського суду міста Севастополя від 01.12.2005 залишено без змін, а апеляційна скарга Севастопольського міського відділення фонду соціального захисту інвалідів – без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.10.2007 касаційна скарга Севастопольського міського відділення фонду соціального захисту інвалідів задоволена частково,  постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.01.2006 та рішення господарського суду міста Севастополя від 01.12.2005 у справі № 20-4/075 скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду міста Севастополя для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою від 29.10.2007 відкрито провадження по справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Севастопольський міський центр зайнятості, судовий розгляд призначений на 19.11.2007, сторони зобов’язані надати суду відповідні документи.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 19.11.2007 до 06.12.2007.

До початку судового засідання 06.12.2007 від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, враховуючи письмові пояснення (вх.№50872).

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов та витребувані судом документи не представив, про дату і час судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини другої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

При викладених обставинах, враховуючи те, що відповідач викликався в судове засідання, зобов’язувався надати необхідні для розгляду справи документи, але в суд не з’явився та не надав витребувані документи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача за наявними в ній матеріалами.

Згідно ст.ст. 27, 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України, представнику позивача роз'яснені його процесуальні права і обов'язки.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті  9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003), статті 3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 № 1771), статті  10 Закону України «Про судоустрій України»від 07.02.2002, статті  18 Закону УРСР «Про мови в УРСР» від 28.10.1989, статті  15 Кодексу адміністративного судочинства України суд задовольнив клопотання представника позивача та він давав пояснення по справі російською мовою.

Заслухавши пояснення представника позивача, та дослідивши інші докази в межах позовних вимог, суд встановив:

01.09.2005 набрав чинність Кодекс адміністративного судочинства України, яким до компетенції адміністративних судів віднесено вирішення публічно-правових спорів, у яких хоча б однією стороною є суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до пункту 6 розділу VII „Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Пункт 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначення суб'єкта владних повноважень дається в пункті сьомому статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі статтею 8 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров’я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1434 Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної  чисельності його працівників.

За змістом статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Таким чином, даний позов підлягає розгляду господарським судом в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.01.2006.

Згідно зі статтею 10 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів” фінансування роботи із соціальної захищеності інвалідів здійснюється Фондом України соціального захисту інвалідів. Виходячи з Положення про Севастопольське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів, затвердженого директором Фонду 10.06.2004, дане відділення є територіальним органом урядового органа державного управління - Фонду соціального захисту інвалідів, на яке, зокрема, покладений контроль за своєчасним і повним перерахуванням у бюджет відділення штрафних санкцій підприємствами, установами, організаціями за недотримання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, вживання заходів по стягненню штрафних санкцій у випадку їхньої несплати в судовому порядку.

Основні правила щодо працевлаштування інвалідів, зокрема, приписи стосовно органів та організацій, що мають здійснювати працевлаштування інвалідів, нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та штрафних санкцій за його невиконання, містять статті 17-20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 (зі змінами та доповненнями, далі –Закон №875).

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2003 рік, наданого відповідачем до Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів України, норматив ПП “Спецфинстрой”, на якому працює 48 чоловік, становить 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи, фактично на підприємстві в звітному періоді не працював жоден інвалід, що є порушенням зазначених норм Закону.

Відповідно до ст. 20 Закону підприємства (об'єднання), установи і організації, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від форми власності і господарювання, де   кількість   працюючих   інвалідів   менша,   ніж  установлено нормативом,  передбаченим  частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів  штрафні  санкції,  сума  яких  визначається  у  розмірі середньоїрічної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні),  в  установі,  організації  за кожне робоче місце, не зайняте   інвалідом.   Для   підприємств  (об'єднань),  установ  і організацій  незалежно  від  форми власності та господарювання, на яких  працює  від  8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце,  не  зайняте  інвалідом,  визначається  в  розмірі половини середньої  річної  заробітної  плати  на відповідному підприємстві (об'єднанні), у відповідній установі, організації.

Сума штрафних санкцій із розрахунку середньоїрічної заробітної плати по підприємству складає 5654,00 грн.

Пунктами 10-14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995, передбачено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органі соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідачем не надано суду доказів того, що на протязі 2003 він надавав зазначеним органам інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до довідки від 09.09.2005 Севастопольського міського центру зайнятості Приватне підприємство “Спецфинстрой” протягом 2003-2004 років не надавало відомості про вакансії по працевлаштування інвалідів.

З пояснень представника відповідача також впливає, що ПП “Спецфинстрой” до Севастопольського міського центру зайнятості таку інформацію не надсилали.

Перелік викладеного свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” щодо недотримання нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Твердження відповідача про те, що він, згідно з п. 6 Указу Президента України № 727 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, звільнений від внесків для Фонду соціального захисту інвалідів, не може бути підставою для звільнення його від сплати встановлених законом санкцій  з наступних підстав.

Зазначений Указ надає право підприємствам обирати спрощену систему оподаткування, що полягає в можливості замінити оплату ряду податків і зборів (обов’язкових платежів), у тому числі внесків у Фонд соціального захисту інвалідів, сплатою єдиного податку.

При цьому Указ не містить норм у частині звільнення підприємств від обов’язку оплати штрафних санкцій за невиконання забезпечення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановленого Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Положення ст.ст. 19, 20 Закону також не містять виключень у частині зобов’язання виконання підприємствами зазначених нормативів.

Разом з тим, суд вважає, що відповідач не може бути притягнутий до  господарсько-правової відповідальності у вигляді стягнення штрафних санкцій за вказані порушення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України (далі - Кодекс) учасники       господарських відносин несуть господарсько-правову  відповідальність  за  правопорушення у сфері господарювання    шляхом    застосування    до     правопорушників господарських  санкцій на підставах і в порядку,  передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч.  2, 3 ст. 217 Кодексу у сфері господарювання  застосовуються  такі  види  господарських санкцій: відшкодування збитків;  штрафні  санкції; оперативно-господарські санкції. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій,  до суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності      застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Згідно зі ст. 238 Кодексу за  порушення  встановлених  законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності  до  суб'єктів  господарювання можуть  бути  застосовані  уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції,   тобто   заходи  організаційно-правового  або  майнового характеру,  спрямовані  на  припинення   правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види   адміністративно-господарських   санкцій,  умови  та порядок  їх   застосування  визначаються   цим   Кодексом,   іншими законодавчими актами.  Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Відповідно до ст. 239 Кодексу органи державної влади та органи місцевого  самоврядування відповідно  до  своїх  повноважень та  у порядку,  встановленому законом,  можуть застосовувати до  суб'єктів господарювання  адміністративно-господарські санкції, зокрема адміністративно-господарський штраф.

Нормами ст. 241 Кодексу встановлено, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума,  що сплачується  суб'єктом  господарювання  до  відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених  правил  здійснення  господарської діяльності. Перелік  порушень,   за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення  визначаються законами, що регулюють податкові  та  інші відносини,  в яких допущено правопорушення.

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку оплати підприємствами (об’єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій у відділення Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1767 від 28.12.2001, штрафні санкції сплачуються підприємствами в доход державного бюджету самостійно не пізніше 15 квітня року, що слідує за звітним.

Згідно зі ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські  санкції    можуть  бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом  шести  місяців з дня  виявлення  порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,  передбачених законом.

Днем виявлення порушення відповідачем п. 5 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” є 15 квітня 2004, тобто день, не пізніше якого відповідач зобов’язаний був сплатити штрафні санкції за звітний 2003 рік.

Днем застосування адміністративно-господарської санкції, у даному випадку, є день прийняття судом рішення.

На день прийняття рішення по справі строк застосування санкції –1 рік з дня порушення, сплинув.

Не може бути враховані судом посилання позивача на те, що до правовідносин із стягнення адміністративно-господарської санкцій, передбачених Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не застосовуються строки, визначені ст. 250 Господарського кодексу України з тих підстав, що на момент звернення позивача з даним позовом вищезазначена норма не існувала, а була внесена до Закону значно пізніше.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          У задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня складання постанови в повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. . У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Виконавчий лист видається за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено.

Суддя                                                                                                              С. А. Рибіна

Постанова складена та підписана

в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України

11.12.2007.

Розсилка:

1.   позивач - Севастопольське міське відділення фонду соціального захисту інвалідів (м.Севастополь, вул. Гоголя,20-А);

2.  відповідач –ПП  “Спецфинстрой” (99011, м. Севастополь, вул. Костомарівська, 1/46)

3.          третя особа - Севастопольський міський центр зайнятості (99029, м. Севастополь, вул. Руднева, 40)

4.          справа.

наряд