ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.
№ 20-12/270

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
суддів:
Добролюбової Т.В.
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Міністерства оборони Російської Федерації

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.06.07

у справі
№20-12/270

за позовом
Севастопольського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Державного управління охорони навколишнього природного середовища в місті Севастополі

до

про

1)Міністерства оборони Російської Федерації
2) Військової частини 34258

відшкодування шкоди, заподіяної самовільним використанням водних ресурсів у розмірі 63318,38 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду справи;

від прокурора: Сахно Н.В. - старший прокурор Генеральної прокуратури України, посвідчення №99;

від відповідача-1: Осіпов В.В.- за дов. №1733 від 12.07.07;

від відповідача-2:Белякова А.О.- за дов. №15 від 17.10.07.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Севастопольським міжрайонним природоохоронним прокурором  у листопаді 2006 року заявлений позов в особі Державного управління охорони навколишнього природного середовища в місті Севастополі до Міністерства оборони Російської Федерації та Військової частини 34258 про відшкодування шкоди, заподіяної самовільним використанням водних  ресурсів  у  розмірі  63318,38 грн. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви прокурор зазначав, що в ході здійснення перевірки Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в місті Севастополі виявлено, що військовою частиною 34258 упродовж тривалого часу здійснювався забір підземних вод із каптажів без  дозволу на спеціальне водокористування та дозволу на користування надрами. При цьому, прокурор вказував, що 21.04.06 на адресу начальника штабу Чорноморського флоту Російської Федерації надіслано лист-претензію, в якому запропоновано відшкодувати заподіяні державі збитки за використання природних ресурсів без відповідного дозволу. У відповіді на цей лист відповідач-1 з посиланням на статті 1, 5 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації з питань забезпечення екологічної безпеки та екологічного контролю в місцях базування Чорноморського флоту Російської Федерації та території України (надалі –Угода)  та зазначив, що платежі за використання каптажів та відшкодування екологічної шкоди входять у склад щорічних компенсаційних виплат Російською Федерацією Україні. На думку прокурора, посилання відповідача –1 на приписи вказаних статей Угоди є помилковим через порушення правил застосування міжнародних договорів.  При цьому, прокурор посилався на приписи статей 9, 13, 92 Конституції України, статті 42, 49, 112 Водного кодексу України, статтю 68 Кодексу України “Про надра” та статтю 1 Угоди.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 10.04.07, ухваленим суддею Харченко І.А., позовні вимоги задоволені шляхом стягнення з Міністерства оборони Російської Федерації на користь  Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Севастополі  збитків на суму               63 318,38 грн. Місцевий суд посилаючись на статтю 9 Конституції України, статі 42, 49, 112 Водного кодексу України,  статтю 68 Кодексу України “Про надра”, статтю 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації з питань забезпечення екологічної безпеки та екологічного контролю в місцях базування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України, частину 4 статті 68 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” визнав доведеним факт самовільного використання відповідачем водних ресурсів. Також, суд встановив відсутність у Військової частини 34258 статусу юридичної особи, що є підставою для припинення провадження у справі, в порядку пункту 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України,  в частині стягнення з останнього заявленої суми збитків

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Котлярової О.Л.- головуючого, Антонової І.В., Видашенко Т.С., постановою від 11.06.07, перевірене рішення господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Міністерство оборони Російської Федерації звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, та просить в задоволенні позовних вимог відмовити шляхом припинення провадження у справі. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги заявник вказує на неправильне застосування судами  норм матеріального права в частині тлумачення положень міждержавних угод, укладених Російською Федерацією і Україною.  Скаржник зауважує на тому, що воїнські частини Чорноморського флоту не мають статусу воїнських формувань, філіалів, представництв та підрозділів Міністерства оборони Російської Федерації, а  їх приналежність слід визначати виходячи із положень міжнародної угоди, про що зазначено в Постанові Верховного суду України від 26.11.02 у справі №3-1290к02.   Крім того, заявник зазначає, що і Чорноморський флот не входить до служби Міністерства оборони Російської Федерації. Заявник наголошує на відсутності у Міністерства оборони Російської Федерації  нерухомого майна в Україні, що свідчить про відсутність у відповідача-1 місцезнаходження в Україні на день звернення з позовом.  Таким чином, на думку скаржника, до даних правовідносин не може застосовуватись Угода урядів держав-учасників СНД про порядок вирішення спорів, пов’язаних зі здійсненням господарської діяльності, тому, дана справа не відноситься до компетенції господарського суду міста Севастополя, а Міністерство оборони Російської Федерації не може бути відповідачем у цій справі. Скаржник також стверджує про те, що відповідно до Роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 27.06.01 №02-5/744 спори у галузі охорони навколишнього природного середовища, що виникають між підприємствами України та підприємствами інших країн, підлягають вирішенню спеціальними комісіями і не підвідомчі господарському суду.  При цьому, на думку заявника, заявлена до стягнення сума збитків відноситься до поняття екологічної шкоди, яка згідно статті 1 Угоди входить до складу компенсаційних виплат Російської Федерації Україні. Скаржник стверджує, що даний спір має вирішуватись Урядом Російської Федерації і Кабінетом міністрів України або Змішаною комісією у відповідності зі статтею 24 Угоди. Разом з цим, заявник вказує на те, що каптажі є  складовою інфраструктури та  використовуються військовою частиною 34258  на правах оренди.  Водночас, заявник вважає безпідставними доводи позивача відносно порушень вимог постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 “Про методику розрахунків і порядку використання плати за оренду державного майна”, оскільки вони не розповсюджуються на відносини зі сплати економічної шкоди Чорноморським флотом, адже Фонд державного майна України не виступає орендодавцем у спірному договорі.

Від Військової частини 34258, Севастопольського міжрайонного природоохоронного прокурора, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в місті Севастополі відзивів на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  Господарський  суд  України  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В.,  пояснення представників учасників процесу, переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність  застосування  судами  приписів  чинного   законодавства,  відзначає  наступне.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі господарськими судами. Згідно з приписами частини 2 статті 1117 Господарського  процесуального  кодексу  України  до  юрисдикції  касаційної  інстанції  не  відноситься  повторна  оцінка  доказів  та  встановлення  обставин  відхилених  господарським  судом  при  розгляді  спору.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 31.08.2005 Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Севастополі проведена перевірка військової частини 34258 з питань дотримання останнім вимог природоохоронного законодавства. Перевіркою встановлено що у  військової частини 34258 відсутні дозволи на спеціальне водокористування та на користування надрами при здійсненні забору підземних вод із каптажів. Судами попередніх інстанцій також установлено та підтверджено матеріалами справи, що за результатами перевірки складено акт в якому встановлено факт самовільного видобування військовою частиною 34258 у 2005 році  98,55 тис. м3 підземних вод, чим заподіяно державі збитків. Вимога позивача від 21.04.2006 про відшкодування заподіяних державі збитків, залишена без задоволення  з огляду на те, що платежі за використання каптажів та відшкодування екологічної шкоди входять до складу щорічних компенсаційних виплат Російською Федерацією Україні.  Предметом позову у даній справі є вимога Севастопольського міжрайонного природоохоронного прокурора в особі Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Севастополі  до Міністерства оборони Російської Федерації,  Військової частині 34258 про відшкодування шкоди, заподіяної самовільним використанням водних ресурсів у розмірі  63318,38 грн. Задовольняючи  позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про доведеність заподіяння збитків державі через використання відповідачем водних ресурсів без відповідного дозволу. Відносини в галузі навколишнього природного середовища в Україні регулюються Конституцією України, Міжнародними угодами України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", а також, відповідно до нього земельним, водним, законодавством про надра та іншим спеціальними нормами. Державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснює Кабінет Міністрів України, Ради та їх виконавчі та розпорядчі органи, а також спеціально уповноважені на те державні органи з охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів, зокрема, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в місті Севастополі. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення” підземні води є корисною копалиною загальнодержавного значення. Пунктом 1.5.4 Інструкції із застосування Класифікації запасів і ресурсів корисних копалин державного фонду надр унормовано, що до родовищ питних та технічних підземних вод належать каптажі, які є водозабірною спорудою для забору підземних вод. Статтею 42 Водного кодексу України унормовано, що  водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства. Згідно пункту 9 статті 44 названого Кодексу України водокористувачі зобов'язані здійснювати спеціальне водокористування лише за наявності дозволу. Відповідно до статті 48 Водного кодексу України спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами. Приписами статті 49 цього Кодексу передбачено, що спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Судами установлено, що дозвіл на спеціальне водокористування  каптажами №13, 14-60, відповідачем отримано лише 31.08.06. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Вказаний конституційний принцип реалізується через приписи статті 4 Господарського процесуального кодексу України, в силу яких, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, ГПК України, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Згідно із статтею 112 Водного кодексу України якщо міжнародним договором, в якому бере участь Україна, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені водним законодавством України  та законодавством України про надра, застосовуються норми міжнародного договору. Дана норма кореспондує з приписами статті  68 Кодексу України про надра. Отже, передумовою застосування правил міжнародних договорів зі зазначених питань є наявність в них інших, ніж передбачених законами України норм використання природних ресурсів. З положень статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації з питань забезпечення екологічної безпеки та екологічного контролю в місцях базування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 18.12.1998 (надалі –Угода) вбачається, що Російська сторона забезпечує дотримання Чорноморським флотом Російської Федерації вимог чинного законодавства України у сфері охорони навколишнього природного середовища і раціонального використання природних ресурсів. Цією Угодою визначено, що до складу компенсаційних виплат Російської Федерацією входять платежі за викиди, скиди забруднюючих речовин, розміщення відходів військовими формуваннями, суднами, підприємствами, організаціями та установами Чорноморського флоту Російської Федерації і відшкодування екологічної школи, крім аварійних випадків, пов’язаної з перебуванням Чорноморського флоту Російської Федерації на території України. З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій стосовно того, що  відшкодування збитків заподіяних самовільним видобутком підземних вод не передбачені у складі компенсаційних виплат за Угодою.  Відповідно до норм статті 111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.  Відповідно до приписів пункту 6 частини 3 статті 110 Водного кодексу України відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, зокрема, винні у недотриманні умов дозволу або порушенні правил спеціального водокористування. Приписами частини 4 статті 68  Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" унормовано, що підприємства, установи,  організації та громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Наказом Державного комітету України з водного господарства від 29.12.2001 №290 затверджена Методика розрахунку розмірів відшкодування шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення правил охорони водних ресурсів на землях водного фонду, пошкодження водогосподарських споруд та улаштувань, порушень правил їх експлуатації             ( надалі - Методика). Господарськими судами встановлено, що розмір заподіяних державі збитків у розмірі 63318,38 грн. обчислено, виходячи з вимог названої Методики. Застосовуючи таку міру відповідальності як стягнення збитків (шкоди) суди встановили всі елементи складу цивільного правопорушення: протиправну поведінку, розмір збитків, причинний зв’язок між протиправною поведінкою і збитками, вину. Факт заподіяння збитків відповідачем встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, а обов'язок відшкодовувати збитки (шкоду), заподіяні внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, встановлено чинним природоохоронним законодавством. Водночас, відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій, якщо місцезнаходженням філії, представництва, іншого відособленого підрозділу іноземного підприємства чи організації є територія України. Господарськими судами установлено, що військова частина 34258 не є юридичною особою, а тому відповідно до приписів статей 1, 21 Господарського процесуального кодексу України не може бути стороною у цій справі. При цьому, судом апеляційної інстанції установлено, що військові частини, які розташовані у місті Севастополі, є підрозділами Чорноморського флоту Російської Федерації, котрий, як військове об’єднання, підпорядкований Міністерству оборони Російської Федерації. Сам командувач Чорноморського флоту Російської Федерації діє на підставі доручення Міністерства оборони Російської Федерації. Положення про Міністерство оборони не містить виключень стосовно повноважень Міністерства оборони Російської Федерації відносно Чорноморського флоту Російської Федерації та визначає повноваження Міністерства оборони Російської Федерації щодо організації діяльності, управління, координації, системи управління збройних сил та військових формувань. Окрім цього, у судовому засіданні касаційної інстанції відповідач -1 не навів іншої юридичної особи до складу якої   відноситься військова частина 34258.  Отже, довід скаржника про те, що даний спір не підвідомчій господарським судам визнається колегією суддів необґрунтованим, оскільки спростовується  встановленим судами попередніх інстанцій. Не підтверджені матеріалами справи і інші доводи касаційної скарги.  За  таких встановлених обставин  не  вбачається  правових  підстав  для  скасування  переглянутої  постанови  у  справі.

Враховуючи викладене та керуючись  статтями 1115, 1117 –1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.06.07 у справі № 20-12/270 залишити без змін.

Касаційну скаргу Міністерства оборони Російської Федерації залишити без задоволення.

Головуючий     суддя                                                                Т.  Добролюбова

С у д д і                                                                                         Т. Гоголь

В.Швець