ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23.11.2007

№ 33/438

За позовом     Акціонерної енергопостачальної компанії „Київенерго”

до                     до Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по  роботі з

великими платниками податків

про                  про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

Суддя Хрипун О.О.

Секретар судового засідання Проніна М.О.

Представники

Пр

від позивача
Третьякова О.І. –предст., Мельник Е.О. –нач.від.,
Загородня Д.М. –предст.

від відповідача

Шемяткін М.О.-гол.держ.под.інсп.,
Чуйко Л.Ю. –гол.держ.под.інсп.,
Припіяло С.В.  –гол.держ.под.інсп.,
Сунцова Ю.В. –гол.держ.под.інсп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерна енергопостачальна компанія “Київенерго” звернулася з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків від 14.07.2004 №/0.

Заявою про уточнення позовних вимог від 15.11.2007 (в справі) позивач змінив предмет позову. Відповідно до  вказаної заяви позивачем вимагається визнати недійсним податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.07.2004№/0 на загальну суму 13240548,24 грн., з яких  податку на прибуток  - 6620274,12 грн. та  нарахованих штрафних санкцій по податку на прибуток -  6620274,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення -рішення, не відповідають фактичним обставинам та чинному законодавству, оскільки позивачем не було занижено податкових зобов’язань зі сплати податку на прибуток.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2004, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2004 та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2005, провадження у справі було зупинено у зв’язку з призначенням у справі  судово-бухгалтерської експертизи, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Після надходження до суду матеріалів справи  та висновку проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи від 14.03.2007 №9863 ухвалою від 23.03.2007 провадження у справі поновлено.

Відповідач позовні вимоги заперечує, посилаючись на те, що факти порушень позивачем податкового законодавства зафіксовані актом перевірки.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.07.2004 Спеціалізованою державною податковою інспекцією у м. Києві по роботі з великими платниками податків видане податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з п.п. “б” п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4, п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та цільовими фондами”, п.5.1 ст.5, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5, п.п.5.4.8 п.5.4 ст.5, п.п.5.4.9 п.5.4 ст. 5, п.п.5.4.10 п.5.4 ст.5, п.5.9 ст5, п.п.8.1.4 п.8.1, п.п.8.2.2 п.8.2, п.п.8.3.1 п.8.3 ст.8; п.п.8.4.5 п.8.4 ст.8, п.п.8.7.1, п.8.7 ст.8, п.22.4 ст.22 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” позивачу визначено суму податкового зобов’язання з податку на прибуток у загальній сумі 13244200,00 грн., в тому числі 6622100,00грн. –основний платіж, 6622100,00грн. –штрафні санкції.

Спірне повідомлення-рішення прийняте на підставі зведеного акта №460/16-4/00131305 від 12.07.2004 “Про результати планової комплексної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства України Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” () за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002р.”.

Як слідує з акта перевірки, податкові зобов’язання з податку на прибуток визначені позивачу у зв’язку з тим, що:

- позивачем завищено валові витрати на 1716667,03 грн. внаслідок включення до їх складу вартості придбаних філіалом “Енергоавтотранс” паливно-мастильних матеріалів, які використовувались для надання автотранспортних послуг;

- позивачем завищено валові витрати в 2002 році на 30371,09 грн. внаслідок віднесення   до   їх   складу   заробітної   плати   педагогічного   та   медичного персоналу,  який  працює  на  об'єктах,  що  знаходяться  на  балансі філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго” (туристичних баз та баз відпочинку);

- позивачем завищено валові витрати в 2002 р. на суму 130339,00 грн. внаслідок віднесення до їх складу витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів (туристичних баз та баз відпочинку),  що  знаходяться на балансі  філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго”;

- позивачем завищено суму амортизаційних відрахувань за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002 р. в сумі 154150,67 грн. внаслідок нарахування амортизації на основні фонди (бази відпочинку та туристичні бази), що знаходяться на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”;

- позивачем завищені валові витрати на 14054504,30 грн. у зв’язку з включенням до їх складу витрат, нарахованих (сплачених) у зв’язку з виробництвом електроенергії, яка була втрачена при транспортуванні понад законодавчо встановлені нормативи;

- позивачем завищені амортизаційні відрахування на суму 3640,01 грн., які нараховувались на витрати з придбання холодильника;

- позивачем завищені амортизаційні відрахування з витрат на основні фонди в сумі 100484,23 грн.  та їх поліпшення (капітальний ремонт) в сумі 32307,81 грн., які були виведені з експлуатації (будівля по вулиці Новокостянтинівській, 1а);

- позивачем завищено валові витрати  в ІІІ кварталі 2001 року внаслідок включення до їх складу 1650 грн. вартості сервісного обслуговування  VIP- залу аеропорту “Бориспіль”;

- позивачем завищено валові витрати по обліку товарно-матеріальних цінностей на суму 415 700 грн.

- позивачем завищено валові витрати на суму 5437500 грн. у зв’язку з безпідставним використанням пільги щодо граничного розміру суми витрат на поліпшення основних фондів, які можуть бути віднесені до валових витрат.

При вирішенні питання про обґрунтованість позову та правомірність визначення позивачу до сплати сум податкових зобов’язань суд виходить із наступного.

1. В акті перевірки зазначено, що філіалом „Енергоавтотранс” в порушення пп. 5.4.10 п.5.4 ст.5 Закону України від 22.05.1997 №283/97-ВР „Про оподаткування прибутку підприємств” із змінами та доповненнями до складу валових витрат віднесено вартість пально-мастильних матеріалів, що використовувались легковим автотранспортом при наданні автотранспортних послуг на загальну суму 1716667,03 грн.

Позиція відповідача обґрунтовується тим, що з метою віднесення до складу валових витрат витрат на експлуатацію легкових автомобілів, зокрема, і витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів, необхідно наявність двох умов: основною діяльністю платника податків є послуги з транспортного обслуговування; послуги з транспортного обслуговування мають надаватись стороннім особам по відношенню до платника податків.

Відповідач зазначає, що надання транспортних послуг не є основною діяльністю позивача, транспортні послуги надавались філіалом в межах однієї юридичної особи –позивача, а тому підстав для включення витрат на паливно-мастильні матеріали до складу валових витрат у позивача підстав не було.

З висновками відповідача суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно з Положенням про філіал „Енергоавтотранс” АЕК „Київенерго”, затвердженим загальними зборами акціонерів АЕК „Київенерго” (протокол 1/98 від 20.04.1998) та зареєстрованим Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва від 15.06.1998 за №02796 філіал „Енергоавтотранс” є відокремленим підрозділом АК „Київенерго”. Філіал „Енергоавтотранс” включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, про що видано довідку № 14883, згідно якої основним видом діяльності філіалу є надання транспортно-експедиційних послуг. Дані послуги філіал „Енергоавтотранс” здійснював на підставі ліцензії серії АА №0099223 з надання послуг по перевезенню.

Філіалом „Енергоавтотранс” придбавались паливно-мастильні матеріали, які використовувались для надання автотранспортних послуг. Вартість паливно-мастильних матеріалів відносилась до складу валових витрат.

Згідно положення про філіал „Енергоавтотранс” складає внутрішній баланс, який є складовою частиною єдиного балансу АЕК „Київенерго”.

Філіал по закінченню звітного місяця формував Реєстри із зазначенням державного реєстраційного номера автотранспортного засобу, пробігу, марки та кількості пального, використаного автомобілями та суми доходу отриманого від наданих послуг.

Відповідно до облікової політики АЕК „Київенерго” до складу валових доходів філіалу віднесено вартість автотранспортних послуг, в тому числі наданих іншим філіалам АК „Київенерго”.

Згідно п.п.5.4.10 п.5.4 ст.5 Закону України від 22.05.1997 №283/97-ВР „Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат платника податку відносяться витрати на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності (крім тих, що підлягають амортизації) легкових автомобілів, побутових літальних апаратів, моторних човнів, катерів і яхт, призначених для відпочинку, що належать платникам податку, основною діяльністю яких є надання платних послуг з транспортного чи туристичного обслуговування сторонніх громадян або організацій.

Відповідно пп.5.2.1. п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в якому зазначено, що до валових витрат відноситься суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

З урахуванням наведеного суд вважає, що філіалом „Енергоавтотранс” правомірно віднесено до складу валових витрат вартість  паливно-мастильних матеріалів, які придбавались для надання автотранспортних послуг, у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням господарської діяльності, у відповідності до п.п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємства”.

Зазначене підтверджується і висновком проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи від 14.03.2007 №9863, в якому зазначено, що висновки акта перевірки про порушення позивачем п.п.5.4.10 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” документально та нормативно не підтверджуються.

Суд також відзначає, що при визначенні валового доходу позивача до його складу перевіряючими було враховано доходи філіалу, отримані від надання автотранспортних послуг, в тому числі наданих іншим філіалам АК “Київенерго”.

2. В акті перевірки зазначено, що філіалом „Енергосервіс” АЕК „Київенерго” за період, що перевірявся, неправомірно віднесено до складу валових витрат суму, пов’язану з забезпеченням основної діяльності баз відпочинку та туристичних баз, а саме:

- завищено валові витрати в 2002 році на 30371,09 грн. внаслідок

віднесення   до   їх   складу   заробітної   плати   педагогічного   та медичного персоналу,  який працює  на  об'єктах,  що знаходяться  на  балансі  філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго” (туристичних баз та баз відпочинку);

- завищено валові витрати в 2002 р. на суму 130339,00 грн. внаслідок

віднесення до їх складу витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів (туристичних  баз та баз  відпочинку),  що  знаходяться  на балансі  філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго”;

- завищено суму амортизаційних відрахувань за період з 01.04.2001р.

по 31.12.2002 р. в сумі 154150,67 грн. внаслідок нарахування амортизації на основні фонди (бази відпочинку та туристичні бази), що знаходяться на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”.

На думку відповідача, вказані витрати не пов’язані з господарською діяльністю позивача. В акті перевірки порушення обґрунтовується тим, що туристичні бази та бази відпочинку, які перебувають на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”, відносяться до об’єктів соціальної інфраструктури. Відповідач зазначає, що вичерпний перелік об’єктів соціальної інфраструктури, витрати на утримання та експлуатацію яких відносяться до складу валових витрат, встановлено п.п. 5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, і до вказаного переліку не відносяться будинки відпочинку та туристичні бази.

Також відповідач вказує, що  відповідно до п.п. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” амортизації підлягають лише витрати на ті основні фонди, які придбаваються для власного виробничого використання. Оскільки основною діяльністю позивача є виробництво та розподілення електроенергії та тепла, а не надання послуг оздоровчих закладів відпочинку, то нарахування амортизації на утримання баз відпочинку відповідачем визнано неправомірним. З цих же підстав відповідач вважає необґрунтованим включення до складу валових витрат витрат, здійснених на поліпшення баз відпочинку.

Крім цього, відповідачем вказується про порушення АК “Київенерго” положень ст. 12 Закону України “Про туризм” від 15.09.1995 №324/95-ВР у зв’язку з відсутністю у позивача відповідної ліцензії на провадження туристичної діяльності.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

У відповідності до п.5.1 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” (в редакції закону, що була чинною в період, який перевірявся) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п. 1.32 ст. 1 цього Закону господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті (п.п.5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону).

Як встановлюється п.п.5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат відносяться витрати платника податку на утримання та експлуатацію таких об'єктів соціальної інфраструктури, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок такого платника податку на момент набрання чинності цим Законом (крім капітальних затрат, які підлягають амортизації):

дитячих ясел або садків;

закладів середньої та середньої професійно-технічної освіти та закладів підвищення кваліфікації працівників такого платника податку;

дитячих, музичних та художніх шкіл, шкіл мистецтв, у разі якщо вони не надають платних послуг та не займаються іншою комерційною діяльністю;

закладів охорони здоров'я, пунктів безоплатного медичного обстеження, профілактики та допомоги працівникам;

спортивних залів і площадок, що використовуються безоплатно для фізичного оздоровлення та психологічного відтворення працівників, клубів і будинків культури, в разі якщо вони не використовуються для надання платних послуг та іншої комерційної діяльності (крім будинків відпочинку, туристичних баз та інших подібних закладів);

приміщень, що використовуються платником податку для організації харчування працівників такого платника податку;

багатоквартирного житлового фонду, включаючи гуртожитки, одноквартирного житлового фонду в сільській місцевості та об'єктів житлово-комунального господарства, які перебувають на балансі юридичних осіб, щодо яких платником податку прийнято документально оформлене рішення про передачу на баланс місцевих рад;

дитячих таборів відпочинку за умови, що вони не здаються в оренду, не використовуються для надання платних послуг або іншої комерційної діяльності.

До основних видів діяльності Філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго”, як випливає з Положення про його утворення та довідок органів статистики про включення філіалу до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, віднесено:

-          діяльність їдалень на підприємствах і установах;

-          здавання в піднайом власної та державної нерухомості невиробничого

призначення;

-          надання   місця   для   короткотермінового   проживання   в   літніх

будиночках, котеджах, квартирах, які здаються під час відпускного періоду;

-          дошкільна освіта;

-          роздрібна торгівля;

-          інші.

Як встановлено проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою на балансі АК „Київенерго” до набрання чинності Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” рахувались об'єкти соціальної інфраструктури - база відпочинку, дитячий садок та санаторій.

Вказані об'єкти передано в користування філії „Енергосервіс”. Основними видами діяльності філії, як вже зазначалось, є організація та надання послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку.

В акті перевірки наведено структуру формування доходів АЕК „Київенерго”, до яких віднесено доходи від реалізації наступних товарів (робіт, послуг): відшкодування послуг по утриманню дитячого садка, реалізації путівок. Отже, зазначені об'єкти не відносяться до об'єктів соціальної сфери, а враховуються на балансі як основні фонди, які використовуються в господарській діяльності АЕК „Київенерго”, а саме: філії „Енергосервіс”, і доходи, отримані від такої діяльності, відносяться до валових доходів компанії.

Таким чином, основні фонди, які знаходяться на балансі філіалу, призначені для здійснення його основної діяльності, а саме надання послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, і не є об'єктами соціальної інфраструктури.

Вищевикладене підтверджується даними декларацій про прибуток підприємства АЕК „Київенерго” за 2001 та 2002 роки, в яких по рядку 22 “Витрати на утримання та експлуатацію об'єктів соціальної інфраструктури” наведено нульові значення.

Враховуючи те, що витрати, пов'язані із організацією та наданням послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, які знаходяться на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”, в тому числі і на оплату заробітної плати медичному та педагогічному персоналу, які є працівниками філіалу, та без яких не можливе проведення основної діяльності філіалу,  є витратами, пов'язаними із власною господарською діяльністю, їх віднесення до складу валових витрат відповідного періоду повністю відповідає вимогам п. 5.1 та п.п. 5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Стосовно посилань відповідача на порушення позивачем вимог Закону України “Про туризм” у зв’язку з відсутністю у позивача відповідної ліцензії на провадження туристичної діяльності, суд відзначає, що повноваження щодо державного нагляду за додержанням вимог законодавства у сфері ліцензування покладено Законом України “Про ліцензування певних видів підприємницької діяльності” на спеціально уповноважений орган з питань ліцензування шляхом проведення планових та позапланових перевірок (ст. 20, п. 2 ст. 22).

Доказів застосування компетентним органом по відношенню до позивача фінансових санкцій за провадження господарської діяльності без ліцензії суду не надано.

Відповідно до вимог пп.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” амортизації підлягають витрати на придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання.

Підпунктом 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 цього Закону  платнику податку надано право протягом звітного року віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, у сумі, що не перевищує п'ять відсотків сукупної балансової вартості груп основних фондів на початок звітного року.

Оскільки вищезазначені об’єкти, призначені для здійснення основної діяльності філіалу щодо надання  послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, не є об’єктами соціальної інфраструктури, і враховуються на балансі філіалу як основні фонди, то судом визнається, що нарахування амортизації на балансову вартість туристичних баз та баз відпочинку, які належать до виробничих фондів, здійснено у відповідності до п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

З наведених вище підстав суд вважає обґрунтованим і включення  філіалом „Енергосервіс” АК „Київенерго” відповідно до п.п.8.7.1 п.8.7 ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів (туристичних  баз та баз  відпочинку),  що  знаходяться  на балансі філіалу.

Зазначене підтверджується і висновком проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи від 14.03.2007 №9863, в якому зазначено, що порушення позивачем порядку оподаткування податком на прибуток витрат на утримання та експлуатацію оздоровчих закладів та закладів відпочинку документально та нормативно не підтверджується.

3. В акті перевірки стверджується, що позивачем в порушення  п.5.1 ст.5, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” віднесено витрати на транспортування електричної енергії понад законодавчо затверджені нормативи до складу валових витрат у загальній сумі 14054504,30 грн.

На думку відповідача, зазначені витрати не пов'язані із господарською діяльністю позивача, в тому не повинні включатись до валових витрат підприємства.

З висновками відповідач суд не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статуту АЕК “Київенерго” від 15.06.1998 (реєстраційний № 02796) предметом діяльності позивача є виробництво, транспортування, передача, розподіл та постачання електричної і теплової енергії на основі відповідних ліцензій.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про електроенергетику” постачання електричної енергії споживачу проводиться за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору.

Передача енергії проводиться шляхом транспортування енергії за допомогою мереж.

Специфіка постачання електроенергії полягає в тому, що при її транспортуванні за допомогою електромереж виникають втрати електроенергії, які є суто фізичним явищем і залежать від природних факторів.

Пунктом 3.7.1 Умов та правил здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, що затверджені постановою НКРЕ від 13.06.1996  №15/1, зареєстрованою  в Міністерстві юстиції України 08.08.1996 за №433/1458, визначено, що ліцензіат, тобто суб'єкт підприємницької діяльності, зареєстрований у встановленому порядку, який отримав ліцензію на постачання електричної енергії за регульованим тарифом та зобов'язаний дотримуватися ліцензійних умов і  виконувати рішення  НКРЕ,  має право одержувати від споживачів, яким він постачає електричну енергію, плату за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з вимогами п. 3.7.4.

Відповідно до пункту 3.7.4 роздрібний тариф на спожиту споживачами електроенергію розраховується виходячи з наступних показників:

- групи споживачів у відповідності до нормативних методик (документів), затверджених НКРЕ;

- класу споживачів у відповідності до нормативних методик (документів), затверджених НКРЕ;

- класу напруги електромереж, через які пройшла електрична енергія до кінцевого споживача;

- прогнозованої середньої закупівельної ціни електроенергії на розрахунковий місяць, на який визначаються роздрібні тарифи на електроенергію, грн./МВт.год.;

- економічного коефіцієнту нормативних технологічних витрат електроенергії на першому класі напруги;

- тарифу на передачу електроенергії місцевими (локальними) електромережами, грн./МВт.год.;

- тарифу на постачання електроенергії, грн./МВт.год.

Порядком формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом, що затверджений постановою НКРЕ від 22.01.2001 № 47, передбачений місячний розрахунковий період.

Формула для розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію, що вказана в Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом, містить такі ж чинники, які передбачені в Умовах та правилах здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом.

При цьому ні Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, ні Порядком формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом не передбачено, що при розрахунку роздрібного тарифу на електроенергію враховуються понаднормативні втрати.

Постановою від 19.04.2002 № 398 НКРЕ затверджено Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію  це Положення поширюється на всіх ліцензіатів з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, які розраховують роздрібні тарифи на електричну енергію відповідно до постанови НКРЕ від 22.01.2001 № 47 “Про затвердження “Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом” (із змінами та доповненнями) та виконують хоча б одну із таких умов:

а) виконують поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП “Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх двох місяців при першому поданні документів на розгляд НКРЕ та протягом шести останніх місяців при наступних звертаннях;

б) взяли зобов'язання щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії   протягом   року   та   подали   інвестиційну   програму   на поточний рік.

В пункті 1.4 Положення про порядок врахування частки понаднормативних   витрат   електроенергії   при   формуванні   роздрібних тарифів на електричну енергію вказано, що ліцензіати, які виконують одну із умов пункту 1.2, мають право подати до НКРЕ заяву про врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів для споживачів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію право враховувати протягом наступних шести місяців при розрахунку роздрібних тарифів економічний коефіцієнт технологічних витрат електроенергії ліцензіат отримував лише у випадку, якщо він виконував поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на Оптовому ринку електричної енергії та у разу прийняття Національною Комісією Регулювання Електроенергетики України позитивного рішення з даного питання.

Згідно з пунктом 1.3 даного Положення понаднормативні технологічні витрати електроенергії - це різниця між звітними технологічними витратами електроенергії і нормативними значеннями технологічних витрат електроенергії.

Технологічними витратами електроенергії називається сума втрат електроенергії в елементах електричних мереж, витрат електроенергії на власні потреби підстанцій та витрат електроенергії на плавлення ожеледі.

Нормативне значення технологічних витрат електроенергії на передачу електричними мережами - це сума значень технічних розрахункових втрат в елементах електричних мереж та нормативних витрат електроенергії на власні потреби підстанцій.

Нормативне значення технологічних витрат електроенергії АЕК „Київенерго” залежить від розрахункових значень витрат та узагальнює витрати у значній кількості різноманітного обладнання. Окрім цього, розрахунки передбачають використання номінальних (паспортних) характеристик обладнання. На практиці термін експлуатації та режими навантаження створюють умови для суто природного старіння електрообладнання, характеристики якого з часом суттєво погіршуються, викликаючи збільшення втрат електричної енергії. Враховуючи значну кількість електрообладнання у АЕК „Київенерго”, втрати електричної енергії у мережах значно впливають на загальне значення втрат та обумовлюють різницю між нормативним та фактичним значенням втрат. Значною додатковою складовою понаднормативних втрат у мережах є відхилення схеми мереж від нормального режиму, за яким розраховуються нормативні втрати. Причинами відхилення є пошкодження обладнання або створення ремонтних схем для проведення профілактичних та планово-ремонтних робіт.

Виходячи з вищевикладеного, втрати електроенергії, в тому числі як в межах нормативних   значень   технологічних   втрат   електроенергії,   так   і   понаднормативні  технологічні втрати, є втратами, які супроводжують процеси  передання електричної  енергії.

При  цьому законодавством не визначені обсяги нормативних значень технологічних втрат електроенергії.

Суд відзначає, що Постановою НКРЕ від 15.01.2003 № 23 внесені зміни до Постанови „Про затвердження Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних   тарифів на електричну енергію”, відповідно до яких збільшилися вимоги до ліцензіата, дотримання яких надає право ліцензіату враховувати частку понаднормативних втрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію.

Так, в пункті 1.2 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію із змінами, внесеними 15.01.2003, вказано, що Положення поширюється на всіх ліцензіатів з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, які розраховують роздрібні тарифи на електричну енергію відповідно до постанови НКРЕ від 22.01.2001 № 47 „Про затвердження Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім  населення  і  населених  пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом”, виконують поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП „Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх шести місяців та взяли на себе зобов'язання щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії протягом року за умови повної оплати електроенергії протягом періоду врахування частки понаднормативних   технологічних   витрат   при   формуванні   роздрібних   тарифів на електричну енергію.

В окремих випадках, за відсутності повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП „Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх шести місяців, НКРЕ має право врахувати частку понаднормативних витрат при розрахунку економічного коефіцієнта нормативних технологічних витрат електроенергії на передачу місцевими локальними електромережами 2 класу, згідно з п. 2 цього Порядку під зобов'язання ліцензіата щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії протягом року та здійснення оплати купованої на Оптовому ринку електричної енергії не нижче рівня, встановленого НКРЕ.

Відповідно   до   п.   5.1   ст.   5   Закону  України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу –це сума, будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Матеріалами справи встановлено, що виробництво, транспортування, передача, розподіл та постачання електричної і теплової енергії є основним видом діяльності позивача. Метою цієї діяльності є отримання підприємством прибутку.

Нормами Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” не передбачено необхідності доказування платником податку  безпосереднього зв’язку здійснених ним витрат саме у зв'язку із підготовкою, організацією,   веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. Тобто наперед вважається, що всі витрати платника податку є прямо пов'язані із такою підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. На це вказує п. 5.11 ст. 5 вказаного Закону, яким визначено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

З   урахуванням   наведеного   суд   вважає,   що   оскільки   при   купівлі-продажу електроенергії передача електричної енергії проводиться за допомогою електричних мереж, і втрати електроенергії,   в   тому числі   як в межах   нормативних значень технологічних   втрат електроенергії, так і понаднормативні технологічні втрати, є втратами, які супроводжують процеси передавання електричної енергії, то дані втрати є такими, що об'єктивно пов'язані з веденням господарської діяльності і відносяться до складу валових витрат.

Також суд враховує, що проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою висновки відповідача про порушення позивачем п.5.1 ст.5, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” у зв’язку з віднесенням до складу валових витрат нарахувань в зв’язку з підготовкою, виробництвом, продажем електроенергії, яку було втрачено при транспортуванні, в сумі 14054504,30 грн., документально та нормативно не підтверджено.

Тому твердження відповідача щодо порушення позивачем п.5.1 ст.5, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та  неправомірного віднесення витрат на транспортування електричної енергії понад законодавчо затверджені нормативи до складу валових витрат у загальній сумі 14054504,30грн. судом визнаються помилковими.

4. В акті перевірки зазначено, що АЕК „Київенерго” в ІV кварталі 2001р. в порушення вимог п.п.8.7.1 п.8.7 ст. 8 та п.22.4 ст.22 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат віднесено витрати в сумі 5437,5тис.грн., пов'язані з поліпшенням основних фондів.

В акті перевірки зазначено, що АЕК „Київенерго” при розрахунку балансової вартості основних фондів в цілому по Компанії станом на 01.01.2001р. не було враховано балансову вартість основних фондів філіалу „Енергосервіс” на суму 12005,20тис. грн. Філіалом „Енергосервіс” у І кварталі 2001 року не проводилося нарахування амортизації на основні фонди. У II кв. 2001 року філіалом „Енергосервіс” відкоригована сума амортизаційних відрахувань та проведено нарахування амортизації за І та II квартали одночасно, що знайшло відображення в Декларації Компанії. Правомірність проведення зазначеного коригування підтверджено дійсною перевіркою. Таким чином, дійсною перевіркою балансову вартість груп основних фондів на початок звітного періоду (станом на 01.01.2001р.) збільшено на вартість груп основних фондів, що перебували на балансі філіалу „Енергосервіс” станом на 01.01.2001 р. та використовувалися в господарській діяльності, на суму 12005,20 тис. грн.

Граничний розмір суми поліпшення основних фондів, визначеної перевіряючими, яку можливо віднести до складу валових витрат звітного періоду, становить 58355,55 тис. грн. (421879,0тис. грн.*9% + 407727,8тис. грн.*5%).

Відповідно до вимог п.8.7.1. п.8.7. ст.8. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” платники податків мають протягом звітного року віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів (у сумі, що не перевищує п'ять відсотків балансової вартості груп основних фондів на початок звітного року).

Згідно з п.22.4 ст.22 Закону, до 1 січня 2003 року платники податку - підприємства виробники електричної та теплової енергії на балансі яких перебувають введені в експлуатацію до 1 січня 1993 року основні фонди, що використовуються для здійснення господарської діяльності, мають право відносити до складу валових витрат звітного (податкового) року витрати на проведення поліпшень таких основних фондів у розмірі, що не перевищує дев'ять відсотків від балансової вартості групи 1 та 3 таких основних фондів на початок звітного (податкового) року. Зазначені основні фонди групи 3 виділяються в окрему підгрупу групи 3 основних фондів, по якій ведеться окремий облік.

У вказаній нормі надається додаткова пільга, якою збільшується граничний розмір витрат на поліпшення основних фондів, які платник податків має право віднести до валових витрат за умови, що такі основні фонди були введені в експлуатацію до 01.01.1993р.

До суду позивач надав докази, що підтверджують правильність віднесення до складу валових витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів, що використовуються в господарській діяльності позивача. Згідно додатку “М” до декларації по податку на прибуток та відомостей обліку основних засобів, на підставі яких визначено балансову вартість основних фондів, введених в експлуатацію до 1993 р. та після, позивач правомірно розрахував граничний розмір витрат на поліпшення основних фондів, які платник податків має право віднести до валових витрат.

Відповідач вказує, що позивач застосував вищезазначену пільгу незалежно від дати введення основних фондів в експлуатацію, внаслідок чого перевищив граничний розмір витрат на поліпшення основних фондів, які включаються до валових витрат.

Однак, посилань на відповідні первинні документи, які б підтвердили ці обставини, в акті перевірки не наведено, що свідчить про порушення відповідачем чинного на час здійснення перевірки Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами підприємницької діяльності –юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом ДПА України від 16.09.2002 № 429. Пунктом 1.7 зазначеного Порядку визначається, що факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства викладаються в акті документальної перевірки чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. З урахуванням викладеного, судом визнається, що факт  завищення позивачем валових витрат за цим епізодом є недоведеним.

5. В акті документальної перевірки зазначається про порушення Виконавчою дирекцією АК „Київенерго” п.п. 8.1.4 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” внаслідок здійснення амортизаційних відрахувань на витрати з придбання тумби з холодильником та баром на суму 3640,01 грн.

Відповідач зазначає, що амортизації підлягають лише витрати на придбання активів для виробничого використання, в той час як тумба з вбудованим холодильником та баром є невиробничим фондом.

Згідно акту перевірки, у листопаді 2001 року Виконавчою дирекцією АК „Київенерго” у складі амортизаційних відрахувань неправомірно нараховано суму амортизаційних нарахувань на балансову вартість тумби з холодильником та баром в розмірі 3640,01грн.грн., в тому числі поквартально:І квартал 2002 року - 999,90грн.; II квартал 2002 року - 937,40грн.; III квартал 2002 року - 878,82грн; ІV квартал 2002 року - 823,89грн.

Судом встановлено, що згідно накладної №21-10-01 від 21.10.2001, податкової накладної №18 від 15.11.2001, складених підприємством „Базис- М”, АЕК „Київенерго” було придбано комплект офісних меблів загальною вартістю 322796,00 грн., в тому числі ПДВ 53799,33грн., які зараховано позивачем до складу основних фондів.

Таким чином, тумба з вбудованим холодильником та баром вартістю 15998,00 грн., яка є частиною комплекту офісних меблів і використовується в господарській діяльності філіалу “Виконавча дирекція” АЕК „Київенерго”, належить до основних фондів і підлягає амортизації відповідно до п.п.8.1.2, п.8.1. ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, де зазначено, що амортизації підлягають витрати на придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання. Тому нарахування амортизації на вартість тумби проведено позивачем відповідно до вимог Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, і висновки акта перевірки в цій частині судом визнаються помилковими.

Зазначені обставини підтверджуються і проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою, у висновку №9863 якої вказано, що нарахування амортизації на вартість тумби проведено позивачем правомірно.

6. В акті перевірки зазначено, що до складу валових витрат філіалом „Виконавча дирекція” неправомірно віднесено оплату послуг сервісного обслуговування VІР-залу аеропорту „Бориспіль” на суму  1650 грн.

На обґрунтування цього висновку відповідач вказує, що вищевказані витрати безпосередньо не пов’язані з проїздом (перельотом) осіб, які відряджені, тому не можуть визнаватись валовими витратами у розумінні п.п. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

У відповідності до п.п. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо. Не включається до складу витрат платника податку готівка, витрачена на цілі, визначені підпунктами 5.3.1 та 5.4.4 цієї статті, а також на цілі, не пов'язані з відшкодуванням особистих витрат фізичної особи, яка перебуває у відрядженні.

Той факт, що здійснені позивачем витрати підтверджені документально, відповідачем не заперечується. Матеріалами справи підтверджується, що документи, які містяться в авансових звітах №206, №207, №208 від 11.09.2001 підтверджують фактичне отримання послуг, пов'язаних з перебуванням фізичних осіб у відрядженні. Перельоти літаком VІР-класу передбачають також надання (отримання) VІР-послуг в аеропорту відправлення та приземлення, які входять до загальної вартості перельоту, отже за своїм змістом є витратами, пов’язаними з перебуванням працівників позивача у відрядженні.

Оскільки витрати позивача підтверджені належним чином оформленими авансовими звітами осіб, які перебували у відрядженні, і за своїм змістом є витратами на відрядження, віднесення даних витрат до складу валових витрат відповідає п.п.5.4.8 п.5.4 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Відсутність порушень позивачем порядку формування валових витрат за цим епізодом підтверджено і проведеною у справі  судово-бухгалтерською експертизою, у висновку №9863 якої зазначено, що порушення філією „Виконавча дирекція” п.п.5.4.8 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” внаслідок віднесення витрат на оплату послуг сервісного обслуговування VІР-залу аеропорту „Бориспіль”  до складу валових витрат підприємства документально та нормативно не підтверджується.

7. В акті перевірки стверджується, що філіалом „Енергосервіс” допущено порушення п.5.9 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в результаті чого Компанією було занижено оподаткований прибуток на загальну суму 415700,00 грн.

Відповідач вказує, що на підставі даних головної книги, філіалом „Енергосервіс” відображено вартість придбаних малоцінних та швидкозношуваних предметів (далі - МШП) по рахунку 153 “Придбання (виготовлення) малоцінних необоротних матеріальних активів”, які списано відразу на виробництво, і сальдо по цьому рахунку враховано при розрахунку приросту (убутку) по рядку 13 “Приріст (убуток) балансової вартості покупних товарів” в декларації, чим порушено п. 5.9 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно якого платник податку веде облік приросту (убутку) балансової вартості покупних товарів (крім активів, що підлягають амортизації, цінних паперів та деривативів), матеріалів, сировини, комплектуючих виробів та напівфабрикатів на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного кварталу перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного кварталу різниця вираховується з суми валових витрат платника податку у такому звітному кварталі. В результаті вказаного порушення філією “Енергосервіс” за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002р. до складу валових витрат віднесено 500700 грн., та не віднесено 85000 грн.

З позицією відповідача суд не погоджується з наступних підстав.

Філіалом „Енергосервіс” вартість придбаних МШП повинна відображатись відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №9 “Запаси”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 №246 та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999№291. МШП повинні розподілятись на малоцінні необоротні матеріальні активи, які обліковуються на рахунку 112 „Малоцінні необоротні матеріальні активи” (строк експлуатації більше 1 року) і списуються через амортизаційні нарахування, та МШП, строк експлуатації яких менше 1 року, і які повинні обліковуватись на рахунку 22 „ Малоцінні та швидкозношувані предмети” і списуються при видачі предмету в експлуатацію.

Як випливає з акта перевірки, висновок відповідача про порушення позивачем порядку обліку балансової вартості покупних товарів зроблений без проведення аналізу по рахунках бухгалтерського обліку 112 „Малоцінні необоротні матеріальні активи”, 22 „Малоцінні та швидкозношувані предмети”, 153 „Придбання (виготовлення) малоцінних необоротних матеріальних активів”, а тому вказане порушення є документально необґрунтованим.

Суд також відзначає, що у відповідності до ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999 №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено п. 1.4 Порядку складання декларації про прибуток дані, наведені у декларації, повинні підтверджуватись первинними документами, даними бухгалтерського обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Таким чином, при донарахуванні податкових зобовязань з податку на прибуток використання лише даних регістрів бухгалтерського обліку не є достатнім. Такі дані, в обовязковому порядку повинні бути підтверджені даними податкового обліку.

Крім того, приймаючи до уваги той факт, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є дані саме первинних документів (які фіксують та підтверджують факти їх здійснення), а регістри бухгалтерського обліку призначені для узагальнення та систематизації такої інформації, необхідною умовою використання їх даних (для перевірки результатів фінансово-господарської діяльності) можливе лише в разі, коли дані записів по бухгалтерським регістрам відповідають даним первинним документів на підставі яких такі записи були здійснені; в облікових регістрах за певний звітний період знайшли своє відображення всі первинні документи, що фіксують факти здійснення господарських операцій за  відповідний період; відсутні факти повторного включення даних одних і тих самих первинних документів до таких облікових регістрів, або ж включення даних первинних документів за інші звітні періоди; дані первинних документів відображені по відповідних рахунках (субрахунках) обліку, тобто, щ при перенесенні даних із первинних документів до облікових регістрів були дотримані вимоги щодо застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку, передбачені положеннями однойменної Інструкції.

Лише за умови дотримання всіх (перерахованих вище) вимог данні регістрів бухгалтерського обліку можна вважати такими, що базуються на даних первинних документів та відображають реальні результати фінансово-господарської діяльності певного суб'єкта господарювання.

Також судом враховується, що висновком проведеної у справі  судово-бухгалтерської експертизи порушення позивачем п.5.9 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” за розглянутим епізодом не підтверджено.

8. Згідно акту перевірки, філією „Енергоналадка” за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002р. в порушення вимог п.п.8.4.5 п.8.4 ст.8 Закону у складі амортизаційних відрахувань неправомірно нараховано амортизаційні відрахування в сумі 100484,23 грн. на балансову вартість будівлі (з врахуванням поліпшення), розташованої по вул. Новокостянтинівська, 1а, яку філією не було виведено з експлуатації в зв'язку з проведенням капітального ремонту.

Крім того, перевіряючими встановлено, що філією „Енергоналадка” за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002р. в порушення п.п.8.4.5 п.8.4 ст.8 Закону у складі амортизаційних відрахувань неправомірно нараховано амортизаційні відрахування в сумі 32307,81грн. на вартість капітального ремонту будівлі, розташованої по вул. Новокостянтинівська, 1 а, проведеного в 2001 році, що перевищила 5% сукупної балансової вартості груп основних фондів на початок звітного року. В обґрунтування свого висновку відповідач зазначає, що в ході перевірки позивачем не було надано доказів про фактичне використання (експлуатацію) цієї будівлі під час капітального ремонту.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно п.п.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, під терміном „амортизація” основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Відповідно п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону, амортизації підлягають витрати на:

- придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної   худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення;

- самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих

потреб, включаючи  витрати  на  виплату  заробітної  плати працівникам,  які  були зайняті на виготовленні таких основних фондів;

- проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших

видів поліпшення основних фондів.

Як встановлено актом перевірки та не заперечується сторонами, позивачем згідно п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” нараховано амортизацію на балансову вартість будівлі, розташованої по вул. Новокостянтинівська, 1 а, (з урахуванням витрат на проведений ремонт).

Згідно листа Державного комітету України з будівництва та архітектури „Щодо віднесення ремонтно-будівельних робіт до капітального та поточного ремонтів” від 30.04.2003 № 7/7-401 капітальний ремонт будівлі - це комплекс ремонтно-будівельних, робіт, який передбачає заміну, відновлювання та модернізацію конструкцій і обладнання будівель в зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також покращання планування будівлі і благоустрою території без зміни будівельних габаритів об'єкта. Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації будівлі в цілому або її частин (за умови їх автономності).

Отже, здійснення капітального ремонту будівлі не передбачає її обов'язкове виведення з експлуатації на час проведення робіт.

Виведення з експлуатації окремого об’єкта основних фондів 1 групи в зв’язку з капітальним ремонтом, як випливає з п.п. 8.4.5 п. 8.4 ст. 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, здійснюється за рішенням платника податку.

В акті перевірки відсутні посилання на будь-які документи, якими підтверджується виведення з експлуатації на час проведення капітального ремонту будівлі по вул. Новокостянтинівська, 1а (накази про переведення працівників для виконання своїх службових обов'язків до інших приміщень, переміщення обладнання підприємства тощо).

Відсутність порушень з боку позивача за цим епізодом підтверджується і висновком проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи, в якому зазначено, що висновки акта перевірки щодо неправомірного нарахування позивачем амортизації в сумі 100484,23 грн. на балансову вартість будівлі, розташованої по вул. Новокостянтинівська, 1а, та порушення вимог п.п.8.4.5 п.8.4 ст.8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” документально не підтверджується.

Решта висновків акта перевірки, які зумовили донарахування позивачу податкових зобов’язань по податку на прибуток, позивачем не оскаржується. Податок на прибуток в сумі 1825,88 грн. та штрафні санкції в розмірі 1825,88 грн. внесені позивачем до бюджету, що підтверджується наявними в справі платіжними дорученнями від 14.11.2007 №10205, №10207, №10209, №10211

Згідно з п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” визначається, що штрафні санкції накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, за порушення податкового законодавства.

Оскільки суд визнав відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача за розглянутими епізодами, то, відповідно, відсутні і підстави для застосування до позивача  відповідних  штрафних санкцій,  визначених спірним податковим повідомленням-рішенням відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна  сторона повинна довести  ті  обставини,  на яких  ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно   з   ч.   2   ст.   71   Кодексу   адміністративного   судочинства   України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних   повноважень обов'язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч   наведеним   вимогам   відповідач,   як   суб'єкт   владних   повноважень правомірності своїх рішень в частині, яка оспорюється позивачем (6620274,12 грн. основного платежу  та 6620274,12 грн. штрафних санкцій) суду не довів.

За таких обставин позов (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) підлягає задоволенню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання спірного податкового повідомлення - рішення відповідача недійсним, то суд відзначає наступне. Статтями 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може містити вимоги про визнання рішення суб'єкта владних повноважень нечинним, а суд приймає відповідне рішення. Водночас ч. 4 ст. 105, абзаца 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші вимоги на захист прав свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Можливість захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади передбачена ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України. З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги норми п. 6 Прикінцевих і перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Згідно з пп. 2 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розмір судового збору, розмір цього збору за подання позовів немайнового характеру визначається відповідно до пп. “б” п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, тобто –3, 40 грн.

У зв’язку з задоволенням позову судові витрати в розмірі 3,40 грн. судового збору та витрати на проведення судово-бухгалтерської експертизи в сумі 2880 грн. відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Понесені позивачем витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. відшкодуванню позивачу не підлягають, оскільки їх сплата Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена.

Керуючись  ст. ст. 71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків від 14.07.2004 №/0 в частині визначення Акціонерній енергопостачальній компанії “Київенерго” податкових зобов’язань по податку на прибуток на загальну суму 13240548,24 грн., в тому числі податок на прибуток -  6620274,12 грн., штрафні санкції по податку на прибуток -6620274,12 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код  00131305, рахунок 1 в АБ “Енергобанк” м. Київ, код банку 300272) 3,40 грн. судового збору та 2880 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя
О.О.Хрипун