ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"26" липня 2007 р.                                                           Справа № 4/222-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Ємленінової З.І. при секретарі Сокуренко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Бериславського районного центру зайнятості м. Берислав

Херсонської області

до відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Бериславського центру електрозв'язку № 4 Херсонської філії відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" м. Берислав Херсонської області

про  стягнення    495 грн. 84 коп.

за участю   представників сторін:

від  позивача  -   головний спеціаліст  Вороненко О.Ю.

від  відповідача   - юрист Литовченко І.А.

в с т а н о в и в:

Позивач   звернувся з  позовом про відшкодування 495грн.84коп. витрат   понесених ним у зв'язку з  перенавчанням  вивільненого  працівника  відповідача.

Він  зазначає, що  працевлаштувати  вивільненого  працівника без  перепідготовки  неможливо  через  те, що  протягом 2 років перед  вивільненням   працівник не  мав можливості  підвищити  свою  кваліфікацію і не  одержав суміжної  професії, тому відповідно до  ст. 26  Закону України «Про  зайнятість  населення»  відповідач  повинен  відшкодувати  витрати  позивача  понесені на  його  перепідготовку.

Відповідач позовні вимоги  не  визнає. Він  посилається на те, що Ліннік Т.В. була вивільнена  наказом №73-к від 06.07.2006року з  посади  прибиральниці виробничих приміщень. Перепідготовку за іншою  професією перед  вивільненням  вона не  проходила через  відсутність на підприємстві  інших  вакантних  місць, які необхідно  їй надати  у разі перепідготовки  відповідно до  ст. 205, 206 Кодексу Законів про  працю  України.

Крім  того, відповідач вважає, що  при  працевлаштуванні вивільненого  працівника позивач порушив вимоги  ч.2 ст.7  та ч.1 ст. 24 Закону України «Про  зайнятість  населення»  та не  довів, що  працівник потребував зміни  професії. Професія прибиральника згідно з  Довідником  кваліфікаційних  характеристик  відноситься до категорії  професій робітників, тобто некваліфікованих  працівників, а тому  не  потребувала отримання нової  професії.

Справа розглядалася з  перервою, яка  оголошувалася в засіданні суду  10.07.2007року за клопотанням  сторін.

Дослідивши матеріали   справи, заслухавши  представників сторін, суд  дійшов до  висновку про  те, що  позовні вимоги задоволенню  не  підлягають з  урахуванням  наступного.

Позивачем було  зареєстровано  безробітну Ліннік  Т.В., яка  вивільнена відповідачем  з посади  прибиральниці виробничих  приміщень відповідно до  наказу  №73-к від 06.07.2006року на підставі  п.1 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на неможливість  працевлаштування вивільненого  відповідачем працівника за набутою  професією та необхідність  направлення його  на   перенавчання, позивач просить  відшкодувати  йому за рахунок відповідача  витрати  в сумі 495грн.84коп. понесені  на перенавчання працівника.

Відносини  зайнятості  в Україні регулюються  Законом України «Про  зайнятість  населення» від  01.03.1991року №803-ХП ( з  відповідними змінами ) та іншими  законодавчими  актами  України, прийнятими  на підставі цього  закону.

Відповідно до ч.4 ст. 26 зазначеного  Закону  якщо  протягом  двох  років, які  передують  вивільненню  працівник не  мав  можливості  підвищити  свою кваліфікацію чи  одержати  суміжну професію за попереднім місцем роботи, і якщо  при  працевлаштуванні йому необхідно підвищити кваліфікацію або  пройти  професійну перепідготовку, то  витрати  на ці  заходи провадяться  за рахунок  підприємства, установи, організації, з  яких  вивільнено  працівника.

При цьому, ч. 1 статті  24 Закону   встановлює, що  професійна  підготовка   підвищення кваліфікації  осіб, зареєстрованих  в службі зайнятості може проводитися у випадках  неможливості підібрати  підходящу  роботу  саме через  відсутність  у громадянина  необхідної   професійної  кваліфікації та необхідності  змінити  кваліфікацію у зв'язку з  відсутністю роботи, яка  відповідає  професійним навичкам.

Згідно  з  ч.1 ст. 7 зазначеного  Закону   для громадян, які втратили  роботу і заробіток, підходящою  є  робота, що  відповідає  освіті, професії (спеціальності), кваліфікації  працівника і надається в тій же місцевості, де він  проживає.

Частиною 2 зазначеної  норми   передбачено, що  у разі  неможливості надання  громадянинові роботи  за професією (спеціальністю)  протягом шести  місяців безробіття, підходящою  вважається робота, яка  потребує  зміни  професії (спеціальності) з  урахуванням  здібностей, здоров'я громадянина і колишнього досвіду, доступних  для нього  видів навчання та потреб ринку праці у цій професії (спеціальності).

При цьому підходящою вважається робота як за новою, так і за попередньою  професією  (спеціальністю)  за останнім  місцем роботи.

При  зверненні з  позовом, позивач просив   стягнути затрати  на  підвищення кваліфікації вивільненого  працівника  відповідача, посилаючись на те, що протягом 2 років перед  вивільненням  працівник не  мав можливості  підвищити  свою  кваліфікацію чи  одержати  суміжну професію за попереднім  місцем роботи  та необхідність  для нього  підвищення   кваліфікації.

Однак документального  підтвердження   необхідності підвищення кваліфікації  вивільненого  відповідачем працівника саме через те, що  протягом 2 років перед  вивільненням він  не підвищив свою  кваліфікацію суду не  було  надано.

Крім  того, відповідно до  ч.1 ст.7 Закону підходящою  вважається робота, що  відповідає  освіті, професії, кваліфікації  працівника. Професійна ж підготовка відповідно до  ч.2 зазначеної  статті  може провадитись у разі  неможливості  підібрати  саме підходящу роботу  за професією (спеціальністю)  протягом шести  місяців і яка  потребує  зміни  професії (спеціальності).

Документального  підтвердження того, що  протягом 6 місяців  безробіття  позивач не  зміг   підібрати  вивільненому працівнику підходящу роботу за  професією, отриманою за попередньою  роботою, позивач суду не  надав, та уже через 3 місяці і 13 днів після її  вивільнення уклав договір  №325 від 19.10.2006року з  приватним вищим  навчальним закладом  «Новокаховський політехнічний інститут»про  направлення на  навчання  Ліннік  Т.В.  за спеціальністю  підприємець початківець.

При  цьому позивачем не  було  враховано, що  робота прибиральника виробничих  приміщень   не  потребує кваліфікаційних  розрядів, відповідно до  наказу Міністерства  праці і соціальної  політики України №336 від 29.12.2004року, оскільки  вимагає  базову середню освіту або  початкову загальну освіту.

Крім того, відповідно до  ст. 205, 206  КЗпП України  вивільнений відповідачем працівник і не  потребував  підвищення кваліфікації  через  відсутність  у відповідача  вакансій професій , які  необхідно  було  йому надати  після підвищення кваліфікації.

Посилання позивача  на те, що   відповідно до   наказу Міністерства праці України від  20.10.2000року №307  вивільнений працівник не  міг  бути  працевлаштований на протязі 3 місяців  у зв'язку з  відсутністю  на ринку праці підходящої  роботи  судом відхиляється, оскільки  цей наказ  щодо  строку працевлаштування не  може скасовувати  дію   статті  7 Закону.

Таким чином, оскільки  позивачем не  доведено те, що  він  не  міг  працевлаштувати  вивільненого  працівника протягом 6  місяців за підходящою  роботою через  неможливість  її підбору у зв'язку з  відсутністю  у  громадянина саме  необхідної  професійної  кваліфікації, позовні вимоги задоволенню  не  підлягають.

В засіданні за згодою  представників сторін  оголошувалася вступна та резолютивна частина постанови.

Керуючись ст. 162,163,167 Кодексу Адміністративного  судочинства України,    суд

п о с т а н о в и в:

1. В задоволенні позовних  вимог відмовити.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  З.І. Ємленінова

Постанова підписана  суддею

31.07.2007року.