СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

30 жовтня 2007 року
Справа № 2-25/16631-2004

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Ткаченка М.І.,

суддів                                                                      Антонової І.В.,

Котлярової О.Л.,

секретар судового засідання                                        Макарова Г.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився (Кримське республіканське відділення Фонду соціального захисту інвалідів);

відповідача: не з'явився (Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбари");

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбари" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Маргарітов М.В.) від 13.12-14.12.2004 р. у справі №2-25/16631-2004

за позовом           Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пр. Кірова, 51-52/10-а,Сімферополь,95017)

до           Товариства з обмеженою відповідальністю "Айбари" (вул. Леніна, 8,Войкове,Первомайський район, Автономна Республіка Крим,96343)

про стягнення 1678,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 13 14 грудня 2004 року у справі № 2-25/16631-2004 позов Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено.

Не погодившись з даним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „Айбари” звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просило постанову господарського суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 16 березня 2005 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Айбари” задоволено, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 13-14 грудня 2004 року  скасовано,  постановлено  нове рішення про відмову у задоволенні  позовної заяви.

Постановою Вищого господарського суду України від 31 серпня 2005 року касаційну скаргу Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено частково, постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 16 березня 2005 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Севастопольського апеляційного господарського суду.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2005 року апеляційну скаргу  товариства з обмеженою відповідальністю „Айбари” задоволено, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 13-14 грудня 2004 року скасовано,  у  позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 2 жовтня 2007 року касаційну скаргу Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено частково, постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 10 листопада 2005 року скасовано, справу  передано для розгляду до Севастопольського апеляційного господарського суду за правилами адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю „Айбари” виконало покладений на нього діючим законодавством обов’язок по створенню визначеної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2003 році. Також, заявник вказує на те, що Кримським республіканським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів неправомірно проведений помісячний розрахунок кількості та зайнятості інвалідами створених на підприємстві робочих місць, відповідно до якого незайнятими на підприємстві виявилося  2 робочих місця.

В судове засідання призначене на 30 жовтня 2007 року представники сторін не з'явилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином.

Від Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю представників сторін тому, що їх явку не визнано обов’язковою.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в порядку статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 8 Закону державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом  виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони  здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1434 (далі - Положення), Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та соціальної політики України (далі - Мінпраці) та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 Положення для реалізації покладених на Фонд соціального захисту інвалідів завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

Відповідно до покладених на нього завдань Фонд соціального захисту інвалідів здійснює контроль за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ і організацій за недодержання  ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Пунктом 11 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції,  обліку   та   використання  цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, передбачені що у разі несплати підприємствами, установами організаціями, які забезпечують нормативу робочих місць, штрафних санкцій в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Таким чином, Фонд соціального захисту інвалідів та його відділення є органами державної влади, які у правовідносинах з підприємствами (об'єднаннями), установами та організаціями, зокрема, у зв'язку застосуванням штрафних санкцій, передбачених статтею 20 Закону, реалізує владні управлінські функції, а право відділень Фонду на звернення до суду у відповідних відносинах визначено в законодавчому порядку.

Отже, даний спір є публічно-правовим і на нього згідно зі статтями 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідну правову   позицію   викладено   в   постановах   Верховного   Суду   України  і 17 січня 2006 року зі справи № 13/189, від 24 січня 2006 року зі справи № 11/268 та інших.

Абзацами першим та другим пункту 6 розділу VII "Прикінцеві перехідні положення" (в редакції Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2953-Г) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційні адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарська судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Причиною виникнення спору є правомірність стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Айбари” штрафних санкцій за не створення у 2003 році 2 робочих  місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991року, у редакції Закону України від 5 липня 2001 року із змінами на 15 червня 2004 року (Закон № 1773), для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працівників, де кількість працюючих 25 і більше чоловік.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування,  громадськими організаціями інвалідів.

Із змісту звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2003 рік, наданого товариством з обмеженою відповідальністю „Айбари” до Кримського Республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів 23 січня 2004 року за формою 10-ПН , вбачається, що норматив відповідача, у якого працює 151 чоловік, складає 6 робочих місць для працевлаштування інвалідів, працюючих інвалідів - 4, фонд оплати праці штатних працівників складає 449,6 тис. грн., середня заробітна плата штатного працівника складає 2977,00 грн., сума коштів штрафних санкцій на нестворене робоче місце для інвалідів становить 5954,00 грн. Таким чином, відповідач погодив зобов`язання зі штрафних санкцій у сумі 5954,00 грн. Даний документ підписано керівником та головним бухгалтером юридичної особи та скріплено печаткою.

Відповідно до пункту 5 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №314 від 3 травня 1995 року, підприємства вживають заходів до створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення і відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення робочих місць для інвалідів.

У пункті 14 Положення №314 від  травня 1995 року зазначено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Пунктом 3 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, передбачено, що робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Таким чином, необхідною ознакою факту створення робочого місця для інваліда є наявність саме працевлаштування його на такому місці.

Судова колегія вважає, що в іншому випадку робоче місце для інваліда вважається нествореним, так як органам, визначеним у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” невідомо, чи створені на конкретному підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Отже працевлаштування інвалідів може здійснюватися органами працевлаштування інвалідів, визначеними у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, лише за наявності отриманої від підприємства інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Із змісту повідомлення від 11 червня.2004 року за вихідним № 01-7/344 Управляння праці та соціального захисту населення Первомайської райдержадміністрації вбачається, що від відповідача надходила інформація про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів .

Однак, виконання вимог статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” вважається належним, якщо збоку підприємства (об'єднання), установи чи організації мало місце інформування як центральних органів виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, так і органів місцевого самоврядування та  громадських організацій інвалідів.

Згідно з повідомленням Первомайського районного центру зайнятості від 6 серпня 2004 року вихідний № 24/00-388, у період з 1 січня по 31 грудня 2003 року товариство з обмеженою відповідальність „Айбари” відомостей про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН не направляло.

Відповідно до листа від 9 серпня 2004 року вихідний № 39 Кримського Республіканського об`єднання інвалідних організацій, Союзу організацій інвалідів України, від організацій Криму (у тому числі й від товариства з обмеженою відповідальність „Айбари”) запитів з питань працевлаштування інвалідів не надсилало.

Таким чином, відповідачем не виконано обов`язків, покладених на нього Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та пунктом 5, 14 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів” щодо створення робочого місця для працевлаштування інвалідів, у зв’язку з чим, настають правові наслідки у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991року.

Згідно з частиною 1 статті 20 вищезгаданого Закону “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та відповідно до пункту 3 „Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж встановлена нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 вказаного Закону, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів, не пізніше 15 квітня року, який наступає за звітним, штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньомісячної річної заробітної плати штатного працівника на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Виходячи із змісту звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік, наданого товариством з обмеженою відповідальністю „Айбари” до Кримського Республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів 23 січня 2004 року за формою 10-ПН, кількості нестворених робочих місць для працевлаштування інвалідів та середньої заробітної плати штатного працівника - 2977,00 грн., сума коштів штрафних санкцій на 2 нестворених робочих місця для інвалідів становить 5954,00 грн., судова колегія вважає позовні вимоги Кримського Республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів обґрунтованими.

Посилання представника відповідача на відсутність прибутку у 2003 році та наявність форс-мажорних обставин не можуть бути прийняті до уваги, так як згідно частини 3 статті 20 Закону України "Про  основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, за відсутності прибутку штрафні санкції у примусовому порядку стягуються шляхом звернення стягнення на майно підприємства. Вказаний вище закон не ставить в залежність обов`язок щодо сплати санкцій  від наявності чи відсутності прибутку, а вказує лише джерело сплати. Сплачені самостійно чи стягнуті за рішенням суду штрафні санкції не можуть бути віднесені підприємством на собівартість продукції чи наданих послуг.

1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України.

Відповідно до статті 250 Господарського Кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення,  але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановленого законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Станом на 15 квітня 2004 року товариством з обмеженою відповідальністю „Айбари” штрафні санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів не сплачені. Дана дата є початком перебігу терміну позовної давності.

Оскільки позивач звернувся з позовом до суду про примусове стягнення означених штрафних санкцій за 2003 рік 22 листопада 2005 року, судова колегія вважає, що Кримським Республіканським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не дотримано строків застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, що є підставою для відмови у позові.

Таким чином, за умови обґрунтованості заявлених Кримським Республіканським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів вимог по суті спору, судова колегія вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв’язку з пропуском строку позовної давності на стягнення адміністративно-господарських санкцій.

За таких обставин, судова колегія вважає рішення господарського суду Автономної республіки Крим прийнятим з порушенням норм матеріального права та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга обґрунтована і підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду прийнято при не правильному застосуванні норм матеріального права, а тому підлягає скасування.

Керуючись статтями 195, пунктом 3 статті 198, 202, пунктом 3 частини 1 статті 205, статтею 207, частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Аймари” задовольнити.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 13-14 грудня 2004 року по справі № 2-25/16631-2004 скасувати.

3. Прийняти нову постанову.

4. У задоволенні позову відмовити.

5. Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

6. Постанова може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подачі касаційної скарги протягом одного місяця після набрання законної сили цією ухвалою та в порядку,  передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                  М.І. Ткаченко

Судді                                                                                І.В. Антонова

О.Л. Котлярова