ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.10.07                                                                                           Справа  № 19/134

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого –судді Городечної М.І., суддів Юркевича М.В. та Кузя В.Л., розглянувши апеляційну скаргу Кооперативу “Котон” № 01/07-02 від 20.07.2007 року (вх. № 553 від 06.08.2007 року)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Донбаський збагачувальний комбінат”, м.Торез, Донецька область, до Кооперативу “Котон”, м.Коломия, Івано-Франківська область, про стягнення 106024,64 грн.

за участю представників cторін –не з‘явились.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Донбаський збагачувальний комбінат” до Кооперативу “Котон”: стягнено з останнього 109671,69 грн. боргу та судові витрати: 1096,70 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Також даним рішенням достягнено з позивача в дохід державного бюджету  36,47 грн. державного мита за подання позовної заяви.

Не погоджуючись з даним рішенням місцевого господарського суду, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Зокрема, в апеляційній скарзі Кооперативу “Котон” № 01/07-02 від 20.07.2007 року (вх. № 553 від 06.08.2007 року) вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, з підстав неповного з‘ясування судом обставин справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування зазначених підстав для скасування посилається на те, що судом не враховано норм ст.ст. 4-2, 56, 64 ГПК України щодо забезпечення права відповідача на судовий захист, зокрема, права на отримання копії позовної заяви, ухвал суду. Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції прийнято рішення без застосування строків позовної давності, оскільки не враховано, що по зобов‘язаннях щодо отримання вугільної продукції по залізничних квитанціях від 13.04.- та 24.04.2004 року закінчився строк позовної давності.

Апелянт просить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134 скасувати.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Донбаський збагачувальний комбінат” (позивач у справі, надалі ТОВ) апеляційну скаргу заперечило з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу № 1-710 від 08.08.2007 року (вх. № 7261 від 13.08.2007 року). Зокрема, зазначає у відзиві, що ним направлено відповідачу копію позовної заяви, в підтвердження чого ним додано до даної заяви поштову квитанцію з описом вкладення в цінний лист, тобто дотримано вимог ст. 56 ГПК України. Апелянт, продовжує позивач, безпідставно посилається на пропущення Товариством строку позовної давності, оскільки ним не було враховано положень ч. 2 ст. 530 ЦК України, п. 2.1 договору купівлі-продажу від 13.04.2004 року, факт направлення ним відповідачу вимоги від 21.08.2006 року. Просить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134 залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду враховуючи повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи, що стверджується поштовими повідомленнями про вручення їм під розписку ухвали суду від 03.10.2007 року, які знаходяться в матеріалах справи, положення ст. 101 ГПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі      № 19/134 в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому суд встановив наступні обставини та виходив з таких мотивів.

13.04.2004 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 13/04-у (надалі Договір), відповідно до якого позивач зобов‘язувався продати, а відповідач купити вугільну продукцію, ціна, якість та кількість якої визначається в специфікаціях, які є невід‘ємними частинами договору (п. 1.1), в даному випадку згідно специфікації № 1 до Договору: 500 тонн вугілля марки АМ на загальну суму 122500 грн. разом з ПДВ., строком до грудня 2004 року. Розрахунок між сторонами проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, після отримання продукції і надання відвантажувальних документів. Пунктом 3.4 Договору сторони обумовили, що залізно-дорожний тариф оплачує продавець з наступним виставленням рахунків покупцю.

Даний Договір вчинений в належній формі, підписаний повноважними представниками обох сторін та засвідчений їх печатками, що відповідає положенням ст.ст. 205-209 ЦК України, тобто є правомірним правочином.

Як підставно встановлено судом першої інстанції позивачем було відпущено відповідачу за період з 17.04.2004 року по 07.08.2004 року вугільну продукцію на загальну суму 84035 грн. та заплачено за її доставку 16075,20 грн., що підтверджується посвідченнями якості №№ 1143, 1140, 1213, 1255, 1302, залізничними квитанціями про прийняття вантажу №№ 50396828, 50396793, 50398062, 50398417, 50399070, податковими накладними від 17.04.2004 року, № 284, від 24.04.2004 року № 285, від 11.06.2004 року № 424, від 09.07.2004 року № 536, від 07.08.2004 року № 622. Факт відпущення позивачем відповідачу вугільної продукції не заперечується й самим відповідачем в апеляційній скарзі. В той же час, апелянт заперечує свій обов‘язок щодо оплати зазначеної продукції, відпущеної 17.04.2004 року та 24.04.2004 року в зв‘язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Однак апеляційний суд не може погодитись з такими доводами скаржника.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України зобов‘язання сторін можуть виникати з договорів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом встановленим ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, зі змісту п. 2 Договору можна зробити висновок про те, що сторонами узгоджено, що строк виконання відповідачем зобов‘язання щодо оплати отриманої продукції настає з моменту отримання товару та надання йому відповідних відвантажувальних документів, перелік яких визначено в п. 3.3 даного Договору, що повністю узгоджується з нормами ч. 2 ст. 251, ч. 1 ст. 530 ЦК України.

В даному випадку, як вбачається з листа-вимоги позивача від 21.08.2006 року № 1-931, позивачем направлено відповідачу відповідні документи, з моменту отримання яких Договір пов‘язує виникнення у відповідача зобов‘язання щодо оплати отриманої продукції, 29.08.2006 року (а.с. 52-53). При цьому, позивачем не доведено, і в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення даних документів позивачем відповідачу до вищезазначеного дня.

Таким чином, перебіг строку позовної давності по спірній вимозі розпочався з моменту, коли позивач довідався про неоплату відповідачем вартості відпущеної йому вугільної продукції згідно його вимоги від 21.08.2006 року № 1-931, тобто відсутні правові підстави вважати, що позивачем пропущено встановлений законом трьохрічних строк позовної давності.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 цього ж Кодексу, Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач своїх зобов‘язань по Договору щодо оплати отриманої продукції належним чином не виконав, допустивши неоплату в сумі 84035 грн. вартості вугільної продукції та 16075,20 грн. витрат позивача по оплаті залізничних тарифів. Доказів протилежного відповідачем у відповідності до ст.ст. 4-3, 33 ГПК України суду не подано.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що позов в частині стягнення зазначеного вище боргу є підставним та обгрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Крім цього, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідачає слід стягнути й 9561,49 грн. інфляційних втрат, що відповідає змісту ст. 625 ЦК України, оскільки дані витрати є нічим іншим, як складовою частиною боргу: сумою на яку він зріс в зв‘язку з інфляційними процесами, виходячи з індексу інфляції у спірному періоді, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Донбаський збагачувальний комбінат” до Кооперативу “Котон” про стягнення з останнього 109671,69 грн. боргу є підставними, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про їх задоволення.

Щодо заперечень апелянта про те, що судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, а саме за ненаправлення йому копії позовної заяви та ухвал суду, чим порушено його права на судовий захист від поданого до нього позову, то апеляційний суд вважає їх безпідставним, оскільки, як вбачається колегією суддів, в матеріалах справи знаходяться докази направлення копії позовної заяви відповідачу (а.с. 9-10).  Крім цього, в матеріалах справи знаходяться відповідні реєстри відправлення рекомендованої кореспонденції господарським судом Івано-Франківської області (а.с. 2а, 46а), повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 45), з яких вбачається, що відповідачу направлялись ухвали суду від 07.05.2007 року та від 12.06.2007 року. Крім цього, слід зазначити, що судом першої інстанції в зв‘язку з неявкою представника відповідача в судове засідання 12.06.2007 року, відкладався розгляд справи для надання можливості відповідачу забезпечити явку представника в судове засідання, однак відповідач своїм правом не скористався. Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов‘язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об”єктивного досдіження всіх обставин справи. Крім цього, відповідно до ст.ст. 43, 75 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, і дійшовши висновку, про достатність  матеріалів та можливість всебічного, повного та об‘єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом може розглянути спір за наявними матеріалами та за відсутності представника сторони.

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим судом дотримано встановлених ст. 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України засад здійснення господарського судочинства, та забезпечено відповідачу можливість реалізації передбачених ст. 22 ГПК України прав сторони в процесі, а тому місцевим судом в межах процесуального Закону (ст.ст. 43, 75 ГПК України) розглянуто спір за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134 є законним та обгрунтованим, а тому відсутні, встановлені ст. 104 ГПК України підстави для його скасування чи зміни.

Судові витрати по розгляду апеляційної скарги відповідно до ст.ст. 49, 99 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Кооперативу “Котон” залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.07.2007 року у справі № 19/134 залишити без змін.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.          Справу повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий- суддя                           М.І.Городечна

Судді                                       М.В.Юркевич

В.Л.Кузь