ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.
№ 39/136пд

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
С. Шевчук,

С. Владимиренко,
І. Воліка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ)
"Південно-східна промислова компанія"

на постанову
від 09.08.2007 року

Донецького апеляційного господарського суду

у справі
№ 39/136пд

за позовом
Виконавчого комітету Донецької міської ради

до
ТОВ "Південно-Східна промислова компанія"

про
розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача
Устименко В.А. (дов. від 12.12.2005 року № 01/15-6727)

відповідача
Златін С.В. (дов. від 16.10.2007 року б/н)

Заслухавши суддю-доповідача - І. Воліка, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Донецької міської ради звернувся до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог виконавчий комітет Донецької міської ради посилається на те, що ТОВ «Південно-Східна промислова компанія»тривалий час не використовує земельну ділянку за цільовим призначенням, а саме, не проводить на ній роботи з будівництва адміністративної будівлі.

ТОВ «Південно-Східна промислова компанія»заперечувало проти заявлених позовних вимог стверджуючи, що належним чином виконує умови договору оренди та своєчасно вносить орендну плату, але роботи з будівництва адміністративної будівлі не проводяться, оскільки, генеральний підрядник здійснював будівництво всупереч встановленим будівельним нормам та правилам, календарному графіку виконання робіт та затвердженій проектній документації, у зв’язку з чим, генеральному підряднику відповідними контролюючими органами було рекомендовано призупинити будівництво.

Доповідач: Волік І.М.

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.07.2007 року у справі № 39/136пд (суддя Н. Морщагіна) позовні вимоги задоволено, розірвано договір оренди земельної ділянки від 21.10.04 року, що укладений між сторонами у справі, та зобов’язано відповідача повернути позивачу земельну ділянку.

Рішення суду мотивовано тим, що тривале невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням суперечить принципу раціонального використання та охорони земель, який закріплений у п. «г»ст. 5 Земельного кодексу України.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від         09.08.2007 року (колегія суддів: О. Кулебякін, І. Алєєва, Р. Волков) рішення    господарського суду Донецької області від 10.07.2007 року у справі № 39/136пд залишене без змін.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати прийняті у справі судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у позові, ТОВ «Південно-Східна промислова компанія»посилається на неправильне застосування господарськими судами при прийнятті оскаржуваних судових рішень матеріальних норм права та порушення процесуальних норм права.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року, з наступними змінами та доповненнями,

внесеними згідно з договором від 09.09.2005 року, на підставі якого позивач передав, а відповідач прийняв у платне користування земельну ділянку площею 980 кв.м. (кадастровий номер :00:014:0040), що знаходиться у м. Донецьк, Ворошиловський район, вул. Красноармійська, строком до 22.09.2009 року.

Крім того, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.08.2007 року встановлено, що земельна ділянка відповідачу надана саме для будівництва адміністративної будівлі по вул. Красноармійській у Ворошиловському районі міста Донецька.

Господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши договір оренди земельної ділянки  від 21.10.2004 року, дійшли висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором найму (оренди) земельної ділянки, правовідносини за яким регулюються положеннями ст.792 Цивільного кодексу України, Законом України «Про оренду землі»та главою 15 ЗК України.

Вищевказаний висновок господарських судів першої та апеляційної інстанції є помилковим, оскільки на підставі договору оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року перш за все у відповідача виникло право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), тобто речове право на чуже майно, в даному випадку на майно позивача, а саме, на земельну ділянку загальною площею 980 кв.м. (кадастровий номер :00:014:0040).

Отже, до відносин, які виникли між сторонами, перш за все повинні             застосовуватись норми, які регулюють право користування чужою земельною ділянкою для забудови, а норми глави 58 ЦК України, що регулює відносини оренди, повинні застосовуватись лише у випадках передбачених                                          ч. 1 ст. 8 ЦК України, тобто за аналогією закону.

Інститут суперфіцію, тобто право користування чужою земельною ділянкою для забудови, врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а саме, главою 34 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Враховуючи той факт, що земельна ділянка є природним ресурсом, то положення Цивільного кодексу України повинні застосовуватись до відносин користування  чужою земельною ділянкою для забудови лише у випадку, коли відповідні відносини не врегульовані іншими актами законодавства.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Цивільного кодексу України»від 27.04.2007 року доповнено Земельний кодекс України главою 16-1 «Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови».

Приймаючи до уваги те, що вищевказаний закон набрав чинності на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом Донецької області, а також перегляду рішення в апеляційному порядку Донецьким апеляційним господарським судом, то до відносин сторін, які виникли на підставі договору оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року, повинен застосовуватись саме Земельний кодекс України зі змінами, які були внесені Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Цивільного кодексу України»від 27.04.2007 року.

Згідно зі ст. 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку права користування; 3) відмови землекористувача від права користування;               4) невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Крім того, ч. 5 вищевказаної статті встановлено, що право користування земельною ділянкою для забудови може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Чинне законодавство не містить інших підстав для припинення права користування земельною ділянкою для забудови, ніж ті, які перелічені у                                ч. 4 ст. 102-1 ЗК України.

Оскільки господарські суди першої та апеляційної інстанцій поклали в основу своїх рішень саме факт тривалого невикористання відповідачем земельної ділянки за цільовим призначенням, то судам попередніх інстанцій необхідно було перш за все встановити коли відповідач отримав від позивача земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0040) за договором оренди земельної ділянки від 21.10.2004 року, оскільки, саме з моменту отримання вищевказаної земельної ділянки відповідач повинен був розпочати використовувати її за цільовим призначенням.

Крім того, судам потрібно було чітко встановити строк, протягом якого відповідач не використовував земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0040) за цільовим призначенням, та окремо дослідити питання стосовно того, чи виникло у позивача на день подання позовної заяви право вимагати від відповідача припинення користування чужою земельною ділянкою для забудови, оскільки, відповідно до Земельного кодексу України вищевказане право виникає у власника земельної ділянки лише у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд.

Враховуючи викладене, прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Південно-східна промислова компанія" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.08.2007 року, рішення господарського суду Донецької області від 10.07.2007 року у справі № 39/136пд скасувати.

Справу передати до господарського суду Донецької області на новий               розгляд в іншому складі суддів.

Головуючий, суддя          С. Шевчук

Судді:                                                                                   С. Владимиренко

І. Волік