донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

20.11.2007 р.                                                                          справа №4/231

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
не з"яився,

від відповідача:
не з"явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Акрополіс Трейд" м. Слов'янськ Донецької області

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
07.08.2007 року

по справі
№ 4/231

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Бустер трейд" м. Київ

до
Приватного підприємства "Акрополіс Трейд" м. Слов'янськ Донецької області

про
стягнення 93 170 грн. 51 коп.

Рішенням  господарського суду  Донецької області від 07.08.2007 року частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Бустер Трейд”                   м. Київ (далі по тексту - Товариство) до Приватного підприємства “Акрополіс Трейд”                 м. Слов’янськ   Донецької області (далі по тексту - Пвдприємство) про  стягнення                      93 170 грн. 51 коп.   Задовольняючи  позов, місцевий суд послався на законність та обгрунтованість позовних вимог.

В частині стягнення процентів за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 536 Цивільного кодексу України в розмірі 1% від вартості товару за кожен день прострочки в сумі 24 873 грн. 11 коп. провадження по справі припинено за відмовою позивача.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та звернувся з апеляційною скаргобю в якій просить його скасувати, як таке, що винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права. У скарзі заявник, зокрема, послався на те, що справа була розглянута господарським судом в його відсутності, чим порушені його права. Також відповідач вказав, що при винесенні рішення судом першої інстанції були не у повному обсязі з"ясовані істотні обставини справи. На думку Підприємства, місцевий суд безпідставно не прийняв до уваги відсутність доказів поставки позивачем відповідачу товару на суму  37 353 грн. 56 коп.  На підставі цих та інших заперечень, наведених у апеляційній скарзі, відповідач просить скасувати оскаржене рішення.

Позивач відзив на скаргу суду не надав.

Представники позивача та відповідача до судового засідання не прибули, незважаючи на те, що про чс і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що доводиться відповідними поштовими повідомленнями  №№ 7904122, 7904068 про вручення їм ухвал апеляційного суду.

Враховуючи те, що наявних у справі доказів достатньо для повного та всебічного дослідження її обставин, судова колегія розглядає апеляційну скаргу по суті  у відсутності сторін, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, Донецький апеляційний господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2007 року Товариство звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з  Підприємства суми в розмірі                                   93 170 грн. 51 коп., яка складається: 37 353 грн. 56 коп. - борг, 83 грн. 84 коп. - інфляційні втрати, 24 873 грн. 11 коп. -   відсотки річних за користування грошовими коштами,  29 701 грн. 72 коп. - штраф за неоплату вартості поставленого товару, 1 158 грн. 28 коп. - пеня (а.с. 4-7).

У обгрунтування позову заявник послався на наступні докази: договір купівлі-продажу № 01/15 від 15.01.2007 року (а.с. 11-14), спеціфікація до договору (а.с. 15), акт здачі-прийняття товару № БТ-0001 без дати  (а.с. 16). Перелічені документи підписані повноважними представниками обох сторін та скріплені печатками. Також позивач надав місцевому суду у якості доказів: виписки банку станом на 27.02.2007 року (а.с. 17), розрахунки сум боргу, відсотків за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат (а.с.  29-30) та інші наявні у матеріалах справи документи.

Заявою від 23.07.2007 року Товариство відмовилось від своїх позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 24 873 грн. 11 коп. В іншій частині вимоги залишені без змін (а.с. 31).

Відмова від позовних вимог у вказаній частині була прийнята господарським судом, тому рішенням суду першої інстанції позов задоволений  в решті частини.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє оскаржене рішення у повному обсязі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності,  судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції при винесенні рішення з'ясував всі обставини справи,  дав їм належну юридичну оцінку та дійшов правильного висновку про законність і обгрунтованість позовних вимог, а також правомірно припинив провадження по справі в частині стягнення з відповідача 24 873 грн. 11 коп. пені на підставі п. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.. Тому апеляційна інстанція погоджується з висновками місцевого суду, що викладені у цій частині оскарженого рішення та з правильністю арифметичних розрахунків сум боргу, пені, штрафу, відсотків річних та інфляційних.

Перевіряючи рішення, судова колегія вважає правомірним задоволення вимог про стягненні з відповідача пені, але мотиви  на підставі яких зроблений господарським судом такий висновок змінює, як помилкові з урахуванням наступного.

Задовольняючи вимоги про  стягнення пені в сумі 1 158  грн. 28  коп., як це передбачено п.п. 5.3., 5.4.  договору купівлі-продажу від 15.01.2007 р. (а.с. 11-14), господарський суд послався на  ч. 2  ст. 343 Господарського   кодексу України.

Зазначена місцевим судом у оскарженому рішенні, як підстава стягнення пені,              ч. 2 ст. 343 міститься у Главі 35  "Особливості правового регулювання фінансової діяльності" Господарського кодексу України та стосується відповідальності за порушення строків розрахунків між платниками та одержувачами грошових коштів і не регулює відповідальність сторін за невиконання або несвоєчасне виконання зобов"язань за договорами.

З огляду на наведене, судова колегія вважає невірним посилання місцевого суду  на ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, оскільки вказана стаття не регулює спірні правовідносини.

Згідно з частинами 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 509, 526 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

В силу ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно  п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким актом, на думку апеляційного суду є Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань". Нормами ст. 3 вищезгаданого Закону України встановлено, що розмір пені за кожен день прострочки не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Тому, судова колегія дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі  158  грн. 28  коп.  розраховані правильно та підлягають задоволенню на підставі інших мотивів, які викладені вище.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог  та заперечень.

Заперечення відповідача у частині того, що суд  першої інстанції не у повному обсязі з'ясував при винесенні рішення обставини справи та  не прийняв до уваги відсутність доказів поставки товару, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони безпідставні.

Договір купівлі-продажу на підставі якого виникла заборгованість відповідає вимогам чинного законодавства та підписаний повноважними представниками обох сторін, тому  зобов'язання сторін повинні виконуватись належним чином і в повному обсязі згідно до ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України.

В матеріалах справи міститься акт здачі-прийому товару (а.с. 16), який доводить факт прийняття відповідачем товару від позивача, а також виписка банку (а.с. 17), що підтверджує існування заборгованості у заявленій сумі.

Наявні у справі докази не доводять того, що відповідач належним чином виконав зобов'язання за договором купівлі-продажу та розрахувався за отриманий товар, не надано таких доказів і апеляційному суду, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість в сумі 37 353 грн. 56 коп. підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується інших заперечень відповідача, то вони, на думку апеляційного суду, є необгрунтованими, оскільки не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, які викладені у оскарженому рішенні.

За таких обставин рішення  господарського суду Донецької області від 07.08.2007 року підлягає залишенню без змін з мотивів, які викладені у цій постанові в частині задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені  в розмірі  1 158 грн. 28 коп. В решті частини оскаржене рішення є  законним та  обгрунтованим, а тому залишається без змін.

При перевірці оскарженого рішення апеляційним судом також не було встановлено і порушення або неправильного застосування норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, - Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 07.08.2007 року по справі № 4/231 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3. у справу

4. ДАГС

5. господарському суду