ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"20" листопада 2007 р.
Справа № 5/207-07-5233

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Бухтіяровій О.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Піщємуха Н.В. (довіреність № 01/11-12 від 01.11.2006 року)

від відповідача: Азанов Ю.В. (довіреність б/н від 10.07.2007 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства „Теплопостачання м. Одеси”

на рішення господарського суду Одеської області від „08” серпня 2007 року

по справі № 5/207-07-5233

за позовом Комунального підприємства „Теплопостачання м. Одеса”, м. Одеса

до  Житлово-будівельного кооперативу „Приморський-15”, м. Одеса

про зобов'язання укласти договір

В С Т А Н О В И В :

18.06.2007 року Комунальне підприємство „Теплопостачання м. Одеса” (далі по тексту – позивач) звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу „Приморський-15” (далі по тексту –відповідач), в якій просило поновити строк для передачі в суд розбіжностей по Договору № 4233 від 01.11.2006 року, зобов’язати відповідача укласти пункти 5.1. та 5.6. Договору № 4223 від 01.11.2006 року в редакції Теплопостачальної організації та відмовити відповідачу в укладенні пункту 7 додатку 2 в редакції запропонованій в протоколі розбіжностей до зазначеного договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, по-перше, КП „Теплопостачання міста Одеси” не є балансоутримувачем житлового будинку, а тому виконувати функції виконавця не є можливим, а, по-друге, КП „Теплопостачання міста Одеси” є виробником послуг, ЖБК „Приморський-15” –виконавцем послуг, а мешканці будинку –кінцевими споживачами.

Рішенням господарського суду Одеської області від 08.08.2007 року, яке підписано 14.08.2007 року (суддя Могил С.К.) поновлено строк для передачі в суд розбіжностей по Договору № 4233 від 01.11.2006 року, в задоволенні позовних вимог КП „Теплопостачання міста Одеси” –відмовлено повністю з посиланням на те, що позивач не довів суду належним чином та відповідними доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог, Крім того, заявлені позивачем вимоги є безпідставними та незаконними, порушують норми чинного законодавства та права і інтереси відповідача.

В обґрунтування такого висновку судом покладено те, що відповідно до статуту відповідача метою його діяльності є обслуговування, ремонт, реконструкція житлового будинку та утримання прибудинкової території за рахунок внесків членів ЖБК, тобто утримання майна, що знаходиться в спільній сумісній власності членів ЖБК, а тому він не може надавати послуги з теплопостачання споживачам, оскільки не є теплопостачальною організацією в розумінні статті 1 Закону України „Про теплопостачання”. Крім того, відповідач, відповідно до пункту 73 статті 9 Закону України „Про ліцензування певних видів підприємницької діяльності”, не має ліцензії на здійснення послуг з теплопостачання населенню, а відтак не має права здійснювати даний вид діяльності.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, КП „Теплопостачання м. Одеси” звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх вимог та заперечень, скаржник посилається на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення і невірне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

На думку скаржника, місцевим господарським судом неправильно визначено на підставі статті 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” коло осіб, які можуть бути споживачами, тоді як згадана норма не заперечує того, що споживачами можуть бути й юридичні особи, які від імені мешканців будинку мають право на укладення відповідних договорів.

Помилковим вважає скаржник і висновок суду стосовно того, що відповідач не є балансоутримувачем у житловому будинку, оскільки ЖБК самостійно обслуговує внутрішньобудинкові мережі теплопостачання, а також займається збором коштів на послуги з теплопостачання, веде бухгалтерський облік коштів кооперативу для проведення ремонтів та поточного обслуговування, надає статистичну звітність, здійснює управління майном кооперативу.

Крім того, скаржник вказує на порушення судом вимог п.4 ст.84 ГПК України щодо не надання оцінки по кожній спірній умові договору і не звернення уваги на те, що відповідач продовжує здійснювати фактичні дії по виконанню спірного договору, що свідчить про прийняття його умов.

Відповідачем надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу КП „Теплопостачання м. Одеси” залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи, посилаючись на те, що ЖБК не є споживачем послуг позивача, а тому договори повинні укладатися останнім безпосередньо з власниками квартир.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення між сторонами господарсько-договірних зобов'язань щодо постачання теплової енергії, КП „Теплопостачання міста Одеси” направило ЖБК „Приморський-15” проект договору № 4223 від 01.11.2006 року разом із додатками, які є невід’ємною частиною цього Договору (а.с.8-13).

Відповідно до умов запропонованого проекту договору, теплопостачальна організація (позивач по справі) бере на себе зобов’язання постачати споживачу (відповідачу по справі) теплову енергію, а споживач зобов’язується оплачувати фактично одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбаченими цим договором.

Звертаючись до відповідача з вимогами укласти спірний договір, позивач виходив з того, що КП „Теплопостачання міста Одеси” не є балансоутримувачем житлового будинку, а таким чином здійснення функції виконавця послуг не є можливим, а тому, на його думку, КП „Теплопостачання міста Одеси” є виробником послуг, відповідач є виконавцем послуг, а мешканці будинку кінцевими споживачами.

Вказаний договір був підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей та направлений на адресу позивача, але згоди щодо врегулювання виявлених розбіжностей сторони не дійшли, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.14-17).

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 179 Господарського Кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів, при цьому Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть у визначених законом випадках затверджувати типові договори. При укладенні деяких господарських договорів сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими                     (пункти 2, 7).

Згідно із статтею 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Статтею 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” визначено, що споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати, житлово-комунальну послугу. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Власника будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд, вищеназвана норма закону визначає як фізичну або юридичну особу, якій належить зареєстроване у встановленому порядку право володіння, користування та розпорядження приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

При цьому, визначені статтею 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку передбачають, що договір на надання житлово-комунальних послуг укладається мешканцями будинку з балансоутримувачем, а у разі, якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем, а тому посилання місцевого господарського суду щодо відсутності у відповідача обов’язку, як балансоутримувача, укласти договір на постачання гарячої води та опалення з виробником цих послуг є помилковим.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог КП „Теплопостачання м. Одеси” та вважає, що доводи та вимоги останнього, викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В проекті договору, який позивач просив зобов’язати відповідача укласти, вказаний строк дії з 01.11.2006 року по 31.12.2007 року.

В процесі розгляду апеляційної скарги представник позивача просив продовжити термін розгляду апеляційної скарги для врегулювання з відповідачем розбіжностей за спірним договором. Відповідач погодився з продовженням строку розгляду апеляційної скарги, а тому судова колегія неодноразово відкладала розгляд апеляційної скарги за клопотанням сторін для узгодження між ними розбіжностей за договором. Однак, як і в попередніх, так і в останньому судовому засіданні 20.11.2007 року представник позивача повідомив, що сторони не дійшли згоди і переговорний процес щодо умов договору триває.

Відповідно до ч.2 ст.187 ГК України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Між сторонами діє попередній договір, за яким відповідачу відпускається позивачем теплова енергія, що підтвердили представники обох сторін в судовому засіданні.

Крім того, спірний проект договору був розроблений на підставі Правил користування тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики України, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999 року № 307/262, державна реєстрація якого була скасована згідно висновку Міністерства юстиції України № 7/20 від 07.11.2002 року. Отже, проект договору був розроблений з урахуванням Правил, які є нечинними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198 затверджені Правила користування тепловою енергією, яка набрала чинності з 03.10.2007 року.

За таких обставин, судова колегія доходить до висновку, що укладення договору з дати прийняття постанови –20.11.2007 року до 31.12.2007 року не є доцільним, але позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з новим проектом договору з урахуванням Правил користування тепловою енергією, затв. КМУ від 03.10.2007 року № 1198.

КП „Теплопостачання м. Одеси” ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надало, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 08.08.2007 року по справі № 5/207-07-5233 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга КП „Теплопостачання м. Одеси” –без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105  Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 08.08.2007 року по справі № 5/207-07-5233 залишити без змін, а апеляційну Комунального підприємства „Теплопостачання м. Одеси” –без задоволення.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя                                                                       С.І. Колоколов

Суддя                                                                                          Г.П. Разюк

Суддя                                                                                              М.С. Петров