ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"13" листопада 2007 р.
Справа №  4/363

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря  Волоткевича  А.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 4/363

за позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Кіровоград

до відповідача: Відкритого  акціонерного товариства «Олімп»,  м.Світловодськ  Кіровоградської області

про стягнення  23118 грн. 72 коп.

Представники сторін:

від позивача - Пилипенко О.І., довіреність № 04-04/21 від 11.01.07;

від відповідача - участі не брали.

В судовому засіданні  22.10.2007 року -  Щербина С.В. довіреність №801а від 06.10.2007 року.

Час  прийняття постанови: 13.11.2007 року о 14:00 год.

Дослідивши матеріали справи,  факти та  відповідні  їм  правовідносини  між сторонами,    господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач  обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив в дію 01.08.2001 (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 05.07.2001 року, підприємства (об’єднання), установи і організації, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним.

Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно до звіту „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення  Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати  10 інвалідів, але було працевлаштовано лише  7.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 3 робочі місця для працевлаштування інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 7361 грн. 48 коп.,  сума штрафних санкцій складає: 22084 грн. 44 коп.

Відзив на позовні вимоги відповідач  суду надав, позовні вимоги заперечив посилаючись на ту обставину, що в 2006 році ним було виконано всі можливі  заходи для створення робочих місць для працевлаштування інвалідів і фактично   було прийнято на роботу 7 осіб, що мали статус інвалідів. На підприємстві  були створені місця та  була реальна можливість працевлаштувати інвалідів, про що повідомлялось  центру зайнятості, однак інваліди  на підприємство не направлялись і  тому норматив працевлаштування не було виконано не з вини  відповідача.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши нормативні   документи, які регулюють спірні  правовідносини  та доводи сторін щодо обґрунтування своєї позиції суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та в позові необхідно відмовити  повністю  з наступних  підстав.

Відповідач заперечив  позовні вимоги, оскільки на його думку підставою для застосування господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин може бути лише вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Оскільки, позивачем не надано суду доказів порушення відповідачем  встановленого порядку у сфері господарювання, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Провівши детальний  аналіз  правовідносин, що виникли між позивачем та  відповідачем,  наданих  сторонами  доказів, суд  прийшов до висновку, що заявлені  позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Посилання позивача як на доказ погодження між сторонами зобов'язання про сплату  штрафних санкцій направленої у звіті про зайнятість та працевлаштування  інвалідів за  2006 рік інформації не містить таких даних, оскільки, вказаний звіт  було складено та направлено позивачу своєчасно 29.01.2007 року, що засвідчує про   відсутність  у  відповідача умислу  на ухилення від відповідальності за  невиконання вимог закону (а.с.6).

При складанні та здачі вказаного звіту, у відповідні графи внесено всі  об'єктивні показники, зокрема графа “Сума коштів штрафних  санкцій за нестворені робочі  місця для  інвалідів”  має визначену відповідачем самостійно суму в розмірі  22083 грн.

Господарський суд вважає, що визначальним для вирішення спору є   обставини, пов'язані з тим, що відповідачем  вживались всі  можливі  заходи  до  виконання  вимог  законодавства  про створення робочих місць для  інвалідів.

У відповідності зі ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств (об'єднань ), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч.1 ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства (об'єднання), установи і організації, незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні ), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

На підприємстві відповідача, повинно було бути працевлаштовано 10 інвалідів, виходячи з створення робочих місць відповідно до 4% нормативу, на цьому підприємстві працювало 7 інвалідів.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, інвалідам забезпечується право працювати на підприємствах         (об'єднаннях ) в установах і організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів, а також займатися індивідуальною та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Як визначено п.1 Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 03 травня 1995 року №314, робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації, незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інвалідів.

У відповідності з п.2 Положення, робочим місцем інваліда може бути: звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування, спеціалізоване робоче місце інваліда – робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інвалідів залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії ( МСЕК ),професійних навичок і знань інваліда. Це робоче місце може бути створено як на виробництві, так і  вдома.

Однак, підстав для задоволення позову у господарського суду немає, оскільки вина відповідача у непрацевлаштуванні 3 інвалідів відсутня, оскільки відповідач постійно повідомляв органи працевлаштування інвалідів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, що підтверджується листом  Світловодського   міськрайонного  центру зайнятості №01-3003 від  25.09.2007 року про те, що  ВАТ «Олімп» надавав звіти про наявність вакансій в 2006 році для працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, але на це підприємство центр зайнятості такої категорії громадян не направляв, в зв'язку з  відсутністю  претендентів на відповідні  робочі  місця згідно з висновком МСЕК.

Таким  чином, суд приходить до переконання, що на підприємстві  була  можливість працевлаштувати  інвалідів, про що повідомлялось  службі зайнятості.

Поряд з цим, суд виходить з того, що обов'язок  підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком  інвалідів для  працевлаштування.

Такий  обов'язок згідно  зі ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” покладено на центральний орган виконавчої  влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські  організації  інвалідів.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним  законодавством заходів  із забезпечення працевлаштування  інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення повноважними органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність  інвалідів, які  бажають  працевлаштуватись.

Господарським судом приймається до уваги, що відповідно до Порядку  нарахування пені та її сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України №223 від 15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно - господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви.

Таким чином, до стягнення позивачем нараховано  пеню в розмірі 1034 грн. 28 коп. (22084,44 Х8%Х120:100 :365 Х156= 1034 грн.28 коп.)  за період з   16.04. по  18.09.2007 року.

Однак, враховуючи, що суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог в частині заявлених вимог про стягнення  штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів,  нарахована  пеня не підлягає до стягнення, оскільки у відповідача не виникало  зобов'язання по сплаті  штрафних санкцій  до  14.04.2007 року.

За приписом ст. 218  Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є  вчинене  ним  правопорушення у  сфері  господарювання.

Учасник  господарських  відносин відповідає за невиконання  або  неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення   господарської  діяльності, якщо не  доведе,  що  ним вжито усіх залежних  від  нього заходів для  недопущення  господарського  правопорушення.

Враховуючи, що відповідачем надано докази вжиття ним необхідних  заходів для недопущення правопорушення, фактично спростовано надані позивачем   докази про наявність правопорушення, господарський  суд дійшов  до висновку,  що  позовні вимоги не підлягають задоволенню та в позов необхідно  відмовити.

Крім того, господарським судом враховується, що в результаті вжитих заходів  відповідачем працевлаштовано на вакантні  посади 7  осіб, які мають статус інвалідів, тобто  частково виконано  припис  пункту першого Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (далі Положення) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 року № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.02 року № 19, робоче місце інваліда – це окреме робоче місце, або ділянка виробничої площі на підприємстві, в установі та організації, не залежно від форм власності та господарювання, де створенні необхідні умови для праці інваліда.

Фонд соціального захисту інвалідів, відповідно до покладених чинним законодавством України на нього завдань здійснює  контроль за виконанням   суб'єктами господарювання чотирьохвідсоткового нормативу робочих місць,   призначених для  працевлаштування  інвалідів,  в  тому  числі  шляхом  стягнення  в  судовому порядку адміністративно-господарських санкцій за невиконання  ними  такого нормативу в розмірі середньорічної заробітної плати працівника за  кожне незайняте робоче місце інвалідом  згідно  ст.  ст.  19,  20  Закону  України  "Про  основи  соціальної  захищеності інвалідів в  Україні" .

Враховуючи правовий статус Фонду соціального захисту інвалідів,  господарський суд прийшов до переконання про необхідність розглянути  спір  по суті в порядку Кодексу адміністративного судочинства України враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні  ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначення поняття "справа адміністративної юрисдикції" наведено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства,  в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Поняття "суб'єкт владних повноважень" визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відтак необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Визначившись з  питанням  щодо  правовідносинами  між учасниками спору про віднесення  їх до таких, які  підлягають  до розгляду за правилами Кодексу  адміністративного судочинства України,  провівши  розгляд адміністративної справи за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, господарський  суд враховує особливість  вказаного  Кодексу  стосовно презумції винності суб'єкта владних повноважень та приписи ст. 71 КАС України про обов'язок  доказування кожною стороною обставин на яких ґрунтуються  їх вимоги та  заперечення, приходить до переконання, що позивачем не  надано безспірних доказів про наявність правопорушення  з боку  відповідача, наданими  позивачем доказами  не  доведено  сам факт скоєного правопорушення, тобто  порушення  будь - чийого права.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним  законодавством заходів із забезпечення  працевлаштування  інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення повноважними органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність  інвалідів, які  бажають  працевлаштуватись.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 163, 167, 186, п.6 Прикінцевих та  перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову  відмовити  повністю.

Сторони мають право оскаржити  в  апеляційному порядку постанову в   порядку і строки  відповідно до ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства  України.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку   подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної  інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та  апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через   суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної  скарги одночасно надсилається особою,   яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне оскарження  постанови  суду  першої  інстанції  подається  протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному  обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня   складення в повному  обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,   якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків,  встановлених  цією  статтею,  залишаються без розгляду,  якщо   суд  апеляційної  інстанції  за  заявою   особи,   яка  їх   подала,   не   знайде   підстав  для  поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу   адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,  встановлений цим Кодексом, постанова  суду  першої  інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо  його  не  скасовано,   набирає  законної сили   після   закінчення  апеляційного розгляду   справи.   Якщо   строк   апеляційного   оскарження   буде   поновлено,   то  вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова   виготовлена в повному обсязі  15 листопада 2007 року.

Суддя

Ю. І. Хилько