ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.07 р.                                                                             Справа № 34/145а

м. Донецьк, вул.Артема,157,

зал судових засідань (каб.) №212

Господарський суд Донецької області  у складі судді  Кододової О.В. при секретарі судового засідання  Тараненко Т.О. , розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом Закритого акціонерного товариства «Елекон» м. Маріуполь

до відповідача Державної податкової інспекції у Орджоникідзевському районі м.Маріуполя

про визнання недійсними податкових повідомлень–рішень  від 25.03.2005р. №/0/0, №/0, №/0 та податкову вимогу №1/129

Представники:

Від позивача  Сліпченко В.Я. - директор

Від відповідача Котюхова Т.О, Жилко Є.В. (за дорученнями)

По справі була оголошена перерва з 01.02.2007року по 20.02.2007року на 11год. 30хвил.

Заявлено позов Закритим акціонерним товариством «Елекон» м. Маріуполь до Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Маріуполя про визнання недійсними податкових повідомлень –рішень від 25.03.2005р. №/0/0, №/0, №/0 та податкової вимоги №1/129 від 12.05.2005року та відмінити стягнення боргу на суму 489187,00грн.

Позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що податкова перевірка на підставі якої був складений акт перевірки №180/23/-111/24819874 від 22.03.2005року на підприємстві не проводилася, документи податкової звітності керівництвом підприємства не надавалися, акт перевірки підприємству не направлявся та керівництвом не підписувався. До доповнення до позовної заяви (вхід. №02-41/20056 від 11.07.2005року) позивач надав ксерокопії первинних бухгалтерських та податкових документів на 162 аркушах.

Позивач заявою від 20.02.2007року (вхід. №02-41/6822) уточнив позовні вимоги і просить визнати недійсними податкові повідомлення – рішення ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 25.03.2005року №/0/0, №/0, №/0 та податкову вимогу №1/129 від 12.05.2005року.

Відповідач у відзиві від 22.06.2005року ( вхід. №02-41/18308) та у відзиві на доповнення позовної заяви ( вхід №02-41/24337) проти позовних вимог заперечує за тих підстав, що при здійснені планової перевірки від 10.11.2004року було встановлено, що за період з 07.07.2001року по 31.12.2002року первинні бухгалтерські та податкові документи позивача були вкрадені. Позивач був даний строк до 31.12.2004року для відновлення документів, що не було виконано позивачем. В результаті чого було проведена комплексна позапланова перевірка відповідно до п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України  “Про оподаткування прибутку підприємств”. 22.03.2005року за юридичною адресою позивача був направлений проект акту для ознайомлення, а 20.04.2005року направлені податкові повідомлення – рішення від 22.03.2005року.

У зв’язку з тим, що перевірка первинних бухгалтерських документів та облікових регістрів, потребує спеціальних знань, суд ухвалою від 25.08.2005року призначив по справі судово - бухгалтерську експертизу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та додатково надані документи, суд встановив:

Позивач є юридичною особою, (т.1 а.с.60).

Як вбачаться із матеріалів справи відповідачем була здійснена планова комплексна документальна перевірка позивача щодо дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2001року по 30.06.2004року, за результатами якої був складений акт № 823/23-111/24819874 від 10.11.2004року (т.1 а.с. 14-23). У акті було зазначено (т.1 ас.16-17), що для перевірки були надані документи за період 2003-2004рік, а документи за період друге півріччя 2001року – 2002рік були вкрадені з офісу підприємства, у зв’язку із чим підприємству був наданий строк до 31.12.2004року на відновлення відсутніх документів. Відповідачем у цьому акті перевірки були встановлені порушення позивачем п.п.7.6.1 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” у результаті чого був занижений податок на прибуток у 3 квартал 2002року у сумі 99840грн. Позивачем цей акт був підписаний із запереченнями ( т.1 а.с.23 зворотна сторона).

У акті перевірки відсутні посилання не первинні бухгалтерські документи та облікові регістри, які підтверджують встановлене відповідачем порушення. За твердженням відповідача ним не приймалося податкове повідомлення – рішення за результатами зазначеної перевірки.

Відповідачем була здійснена позапланова документальна перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2001року по 30.06.2004року, результати якої відображені у акті від 22.03.2005року №180/23-311/24819874. Як вбачається із п.1 розділу 1 акту перевірки вона проводилася у приміщенні ДПІ у Орджонікідзевського районі м. Маріуполя з 27.12.2004 по 22.03.2004року (т.2 а.с.10) . Відповідач у запереченнях (т.2 а.с1) посилається на те, що він направляв позивачу запити на надання документів, однак документи не були надані і ним був складений акт, який направлений на адресу позивача 22.03.2005року.

Відповідачем були прийняті податкові повідомлення рішення від 25.03.2005року №/0/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на додану вартість у розмірі 123014,00грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 61507,00грн., №/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 198200,00грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 99100,00грн, №/0 про визначення штрафної (фінансової) санкції у розмірі 7366,00грн.

Відповідач у п.п.2.2 акту перевірки встановив (т.2 а.с.15), що  позивачем у порушення п.п.5.2.1 п.5.2 , п.п.5.3.9,п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат за період з 01.07.2001року по 31.12.2002року включено суму у розмірі 589200грн. ( 2 півріччя 2001року -23700грн., 2002рік. – 565500грн.) , яка не підтверджена первинними бухгалтерськими та розрахунковими документами.

Відповідачем було прийняте податкове повідомлення – рішення від 25.03.2005року №/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 198200грн. та застосуванні штрафної (фінансової) санкції у розмірі 99100грн.

Суд вважає, що відповідачем порушені вимоги п.п.15.1.1 п.15.1 ст.15 Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ (надалі Закон №2181), який передбачає, що податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до абз. „б” п.п.4.1.4. п.4.1 ст.4 Закону №2181 податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Як вбачається із Таблиці №2 (т.2 а.с.14-15) відповідач за період з 3 кварталу 2001року по 4 квартал 2001року, строк подання декларації до 10.02.2002року (акт перевірки складений 23.03.2005року), тобто відповідачем  неправомірно у порушення 1095 днів встановлене відхилення за 3 квартал 2001року у розмірі 11600грн. та 4 квартал 2001року у розмірі 12100грн., всього на загальну суму 23700грн.

Відповідач у акті перевірки від 21.03.2005року (т.2а.с.15) таблиця №2 не встановив порушення формування валових витрат за 2003рік та 1 півріччя 2004року.

Однак відповідач у  листі  №18477/10/23-113 від 08.12.2004року вимагав від позивача надання документів первинного бухгалтерського та податкового обліку за період з 01.01.2003року по 31.12.2003року. Тобто за період який вже перевірявся та по якому були надані всі документи, а також не встановлені порушення.

Суд не може погодитися із твердженням відповідача, що йому не були надані документи які підтверджують валові витрати за 3-4 квартали 2001року та 2003рік за тих підстав, що у таблиці №2 (т.1 а.с.18)  попереднього акту перевірки  від 10.11.2004року  відповідачем зазначено, що відхилень за 2001рік (графа 5) не встановлено, а за 2002рік відхилення складають 332800грн. у порушенні п.п.7.6.1 п.7.6 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” позивачем у 3 кварталі 2002року віднесено до складу валових витрат суму 332800грн. по витратам пов’язаним із придбанням   цінних паперів.

Ця ж сума була перенесена і до другого акту перевірки від 22.03.2005року.

Відповідачем у акті перевірки від 22.03.2005року №180/23-311/24819874 зазначено, що попереднім актом документальної перевірки від 10.11.2004року №823/23-111/24819874 встановлено порушення позивачем п.п.7.6.1 п.7.6 ст.7 Закону України „Про  оподаткування прибутку підприємств” щодо необґрунтованого віднесення до складу валових витрат у 3 кварталі 2002року – 332800грн. по витратам не пов’язаним із придбанням цінних паперів.

Підпунктом.7.6.1 п.7.6 ст.7 Закону України „Про  оподаткування прибутку підприємств” передбачено, що з  метою оподаткування  платник  податку  веде  окремий облік  фінансових результатів операцій з торгівлі цінними паперами та деривативами. У разі  коли  протягом  звітного  періоду  витрати,  понесені (нараховані) платником податку  у  зв'язку  із  придбанням  цінних паперів  і деривативів,  перевищують доходи,  отримані від продажу (відчуження) цінних паперів і деривативів протягом такого звітного періоду,   балансові  збитки  переносяться  на  зменшення  доходів майбутніх періодів від таких операцій протягом строків, визначених статтею 6 цього Закону.

Позивач акт документальної перевірки від 10.11.2004року №823/23-111/24819874 підписав із запереченнями (т.1 а.с.23 зворотна сторона) де зазначив що ніяких цінних паперів на суму 332800грн. він не придбавав і перевіряючим не надавав, правомірність відображення цієї суми у валових витратах обґрунтовується та підтверджується рішенням господарського суду №6/486 від 10.10.2002року.

Експертом при дослідженні первинних бухгалтерських документів було встановлено ( а.19 висновку), що позивачем у декларації з податку на прибуток за 9 місяців 2002року по  рядку 31 „ витрати по іншим операціям” відображена сума 332800грн. повернення об’єктів незавершеного виробництва. У головній книзі за 2002рік повернення об’єкту незавершеного виробництва трубчатих водонагрівачів  відображена сума 332800грн. по К-т рахунку 20/1 „матеріали” в сумі 277333,33 грн. та К-т рахунку 64/1 „ПДВ” у сумі 55466,67грн.

Відповідачем не було надано будь – яких доказів які б підтверджували здійснення позивачем операцій із цінними паперами.  Акт перевірки не містить посилання на первинні бухгалтерські документи та облікові регістри які б підтверджували висновки акті перевірки.

Крім того, відповідач у розділі 2.5 акту перевірки від 22.03.2005року  встановив (т.2 а.с.17-18), що позивач у порушення п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок 6на додану вартість” включив до складу податкового кредиту ПДВ, який не підтверджений податковими  накладними.

Відповідачем було прийняте податкове повідомлення – рішення від 25.03.2005року №/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на додану вартість у розмірі 123014грн. та застосуванні штрафної (фінансової) санкції у розмірі 61507грн.

Відповідно до п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” не  дозволяється  включення  до  податкового  кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття  робіт  (послуг)  чи банківським документом,  який засвідчує перерахування  коштів  в  оплату  вартості  таких  робіт (послуг).

У  разі  коли  на  момент  перевірки платника податку органом державної  податкової  служби суми податку, попередньо включені до складу   податкового    кредиту,   залишаються   не підтвердженими зазначеними  цим  підпунктом  документами,  платник  податку  несе відповідальність   у   вигляді  фінансових  санкцій,  установлених законодавством,   нарахованих  на  суму  податкового  кредиту,  не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Однак, як вбачається із матеріалів справи відповідач у розділі 2.5 акту комплексної  перевірки від 10.11.2004року №823/23-111/24819874 не встановив порушень  формування позивачем податкового кредиту (т.1 а.с.19-20), зведені дані наведені у таблиці №5.

Цим же актом перевірки у „Висновках” не встановлено інших порушень податкового законодавства (крім заниження податку на прибуток у 3 кварталі 2002року у сумі 99840грн.), законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування РРО.

Суд вважає, що позапланова перевірка від 23.03.2005року проведена з порушенням законодавства з огляду на наступне:

Як вбачається із акту перевірки (т.2 а.с.10) перевірка проводилася на підставі п.3 „в” Указу Президента України від 23.07.98 р. № 817/98 «Про деякі заходи щодо дерегулювання підприємницької діяльності», який у редакції Закону України від 12.01.2005 р. N 2322-IV, який визначає, що позаплановою виїзною перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена в планах роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з таких обставин  в тому числі пункт „в” виявлено недостовірність даних, заявлених у документах обов'язкової звітності.

Податкові повідомлення – рішення від 25.03.2005року №/0/0 та №/0 прийняті відповідно до підпункту „б” п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків  перед бюджетами та державними цільовими фондами”, який передбачає, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо  дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Як вбачається з матеріалів справи акт перевірки від 22.03.2005року був складений у  приміщенні ДПІ у Орджоникідзевському районі м. Маріуполя (т.2 а.с.10). У п.1.12 акту перевірки зазначено (т.2 а.с.13), що при перевірці використані документи, які знаходяться у обліковій справі підприємства у ДПІ у Орджоникідзевському районі м. Маріуполя: статутні, засновницькі, реєстраційні документи, декларації з ПДВ, з податку на прибуток, акти попередніх документальних перевірок.

Тобто позивачем не було надано первинних бухгалтерських документів і відповідач здійснив перевірку на наявним у нього документам.

Суд вважає, що у даному випадку відповідач повинен був визначити суми податкового зобов'язання за непрямими методами відповідно до п.4.3 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків  перед бюджетами та державними цільовими фондами” (у редакції яка діяла у період складення акту від 22.03.005року).

У підпункті 4.3.1. п.4.3  ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків  перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачено, що якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків згідно з підпунктом "а" підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у зв'язку з невстановленням фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів, місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобов'язань платника податків може бути визначена за непрямим методом. Цей метод може застосовуватися також у випадках, коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки, наведені у декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно до підпункту 4.3.2 цієї статті за непрямим методом податкове зобов'язання визначається за оцінкою витрат платника податків, приросту його активів, кількості осіб, які перебувають з ним у відносинах найму, а також оцінкою інших елементів податкових баз, які приймаються для розрахунку податкового зобов'язання щодо конкретного податку, збору (обов'язкового платежу) відповідно до закону. Якщо підставою для застосування непрямих методів є відсутність окремих документів обліку, такий метод може застосовуватися виключно для визначення об'єкта оподаткування або його елементів, пов'язаних із такими документами.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про систему оподаткування" в редакції від 18.02.97 одним із принципів побудови системи оподаткування є принцип обов'язковості, суть якого полягає у впровадженні норм щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), визначених на підставі достовірних даних про об'єкти оподаткування за звітний період, та встановленні відповідальності платників податків за порушення податкового законодавства. За змістом даної норми Закону України при проведенні перевірок господарської діяльності підприємств обов'язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття актів податкового органу, покладається на відповідний податковий орган. Ці обставини можуть доводитись, зокрема, матеріалами документальних перевірок з описом змісту порушення, допущеного платником податку, посиланням на первинні облікові документи із зазначенням реквізитів останніх (назва, дата, номер тощо) або із долученням до матеріалів перевірки оригіналів чи належно звірених копій таких документів.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи наведене, податковим органом не доведено правомірність донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна податкова інспекція є органом державної влади і, відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та аналогічним вимогам ст. 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні". Право податкової інспекції на проведення перевірки підлягає законодавчим обмеженням та реалізується з дотриманням порядку, встановленого законом.

Суд повинен  захистити право платника податку в разі проведення перевірки за відсутності для цього належних юридичних підстав та з порушенням правил, процедури, встановлених законом. Наявність негативних наслідків такої перевірки для можливості судового захисту законом не вимагається. Право на судовий захист пов'язане із самою протиправністю дій.

При розгляді справи суд враховує те, що відповідно до КАСУ адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень (п. 6 ч. 3 ст. 105); звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин із зазначенням способу, який, на думку суду, не приводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто захисті права, що порушуються. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7, 8, 11, ч. 4 ст. 112, ст. 162); спосіб захисту порушеного права може залежати від того, припинене порушення чи ні - при встановленні факту продовження протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень на момент вирішення спору належним способом захисту права може бути зобов'язання відповідача припинити протиправні дії, а при припиненні порушення суд може задовольнити вимогу про встановлення відсутності компетенції (повноважень) у суб'єкта владних повноважень, зокрема на вчинені дії, чи про визнання дій протиправними. Крім того, враховуючи те, що встановлення законом перед органами державної податкової служби завдань (статті 2, 8 - 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні") та закріплення повноважень (компетенції) для їх вирішення (ст. 11 Закону) за відсутності встановленого на той час законом порядку реалізації повноважень не могло бути перешкодою для виконання покладених завдань, суд має перевірити, чи використовувались повноваження державною податковою інспекцією з тією метою, з якою вони надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); неупереджено; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). На це звертає увагу Верховний Суд України у постанові  від 24.01.2006року.

Статтею 19 Конституції України передбачений обов’язок органів державної влади та їх посадових осіб лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від  4 грудня 1990 року N 509-XII ( надалі Закон №509) надає право органам державної податкової планові  та позапланові виїзні   перевірки   своєчасності, достовірності,  повноти нарахування і сплати  податків  та  зборів (обов'язкових   платежів).

Згідно приписів п. 10 Інструкції про порядок застосування та стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, що затверджена Наказом ДПА України № 110 від 17.03.2001 р. ( із змінами та доповненнями) факти порушень податкового та іншого законодавства посадова особа органу державної податкової служби оформляє актом перевірки, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів та вказуються конкретні їх пункти і статті.

Факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства повинні викладатися в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

При цьому акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених у ході перевірки фактів порушень, зокрема норм податкового та валютного законодавства, а також невиконання платником податків законних вимог посадових осіб податкових органів, які проводили перевірку про що зазначено у пунктах 1.5, 1.7 „Порядку  оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та  валютного  законодавства суб'єктами  підприємницької  діяльності  - юридичними особами,  їх філіями,  відділеннями  та  іншими  відокремленими  підрозділами", затвердженого наказом ДПА України від 16.09.2002 N 429, зареєстрований   у  Міністерстві  юстиції  України  29.12.2002  за N 1023/7311( який діяв у період складення акту перевірки 22.03.2005року).

У акті перевірки не висвітлені  показники,  які  відображаються  підприємством  у податковій  звітності,  та  фактичні показники,  виявлені  у  ході перевірки   на  підставі  первинних   документів  податкового   та бухгалтерського  обліку  підприємства  у розрізі періодів, що є порушенням розділу 2 Порядку.

Акт перевірки, на підставі якого податковим органом прийняті спірні податкові повідомлення-рішення, фактично не містить посилань на первинні документи, на підставі яких зроблено висновок про неправомірне формування позивачем бази оподаткування. Крім того, всупереч вимогам Порядку не зазначено первинні документи податкового та бухгалтерського обліку, бухгалтерські проводки відображення відповідних операцій в регістрах податкового і бухгалтерського обліку та інші відомості, які достовірно підтверджують наявність факту порушення позивачем правил оподаткування.

Виходячи з наведеного, у обсязі наданих на дослідження документів, ні суд, ані експерт не мали можливості підтвердити висновки Акта перевірки 22.03.2005року №180/23-311/24819874 про заниження позивачем бази оподаткування.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням  адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,  прав  та  інтересів  юридичних осіб  у  сфері  публічно-правових  відносин  від  порушень  з боку органів державної влади,  органів місцевого самоврядування,  їхніх посадових  і  службових осіб,  інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій  на  основі  законодавства,  в  тому числі на виконання делегованих повноважень. Частина 3 статті 2 передбачає, що у справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони  на   підставі,   у  межах  повноважень  та  у  спосіб,  що передбачені Конституцією та законами України; з  використанням  повноваження  з   метою,   з   якою   це повноваження надано.

Враховуючи, що у відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не надав суду документів та матеріалів, які б могли бути використані як докази, які свідчать про правомірність прийнятих податкових повідомлень - рішень.

Відтак вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Крім того, судом при винесенні рішення враховано, що відповідач за податковим повідомленням – рішенням від 25.03.2005року №/0 визначив позивачу штрафну санкцію у розмірі 7366грн., яка згідно розрахунку відповідача ( вхід. №02-41/6821 від 20.02.2007року) складається із штрафної санкції за нецільове використання готівкових коштів 7200грн. (6600грн.- 3000грн. = 3600грн. х 2 = 7200грн.) та перевищення ліміту каси 166грн. (200грн. – 34грн.).

Пунктом 1 та 7 абзацу 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:  на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;  з урахуванням з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

При прийнятті спірного податкового повідомлення – рішення відповідачем  не враховано, що  Господарським кодексом України (далі – ГК), що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено низку санкцій, що можуть застосовуватися до суб'єктів підприємницької діяльності за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Ці види санкцій називаються адміністративно-господарськими. Накладати їх мають право уповноважені на те органи державної влади або органи місцевого самоврядування до суб'єктів господарювання  за  порушення  ними  правил здійснення   господарської      діяльності.

Одним із видів  адміністративно - господарських санкцій ГК передбачено  адміністративно-господарський штраф.

Відповідно до ГК під поняттям «адміністративно-господарський штраф» розуміється певна грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету в разі порушенні ним установлених правил здійснення господарської діяльності.

У статті 241 ГК зазначено, що перелік порушень, за які можуть стягуватися адміністративно-господарські штрафи, розмір і порядок їх стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, у яких допущено правопорушення.

Суд вважає, що до адміністративно-господарських штрафів відносяться, зокрема штрафи за порушення норм  з регулювання обігу готівки (передбачені Указом Президента від 12 червня 1995 року  N 436/95).

ГК передбачено певні строки застосування до суб'єкта господарювання адміністративно-господарських санкцій.  Так, ст. 250 ГК передбачено, що всі адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців із дня виявлення порушення, але не пізніше одного року з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

З викладеного вище випливає, що штрафи за порушення норм  з регулювання обігу готівки можуть застосовуватися не пізніше ніж через рік із дня здійснення того чи іншого порушення.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач встановив порушення норм  з регулювання обігу готівки  у січні 2004року ( видача аліментів згідно касового ордеру №2 від 14.01.2004року на суму 200грн.) та за нецільове використання готівкових коштів 3600грн.   у листопаді 2002року ( за авансовим звітом №15 від листопада 2002року на суму 6600грню), тобто відповідачем при прийнятті податкового повідомлення - рішення №/0 від 25.03.2005року про застосування штрафної (фінансової) санкції у розмірі 7366грн.00коп., яке є предметом спору, порушені строки передбачені ст. 250 ГК України.

Підпункти 1.2 і 1.5 статті 1, підпункт 4.2.2 статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", статті 13, 14 Закону України "Про систему оподаткування" свідчать про те, що фінансові санкції, які встановлені Указом Президента України від 12 червня 1995 року N 436/95 „Про застосування штрафних санкцій за порушення норм   з регулювання обігу готівки”, не можуть вважатися податковим зобов'язанням, оскільки згідно з п. 1.5 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" положення цього Закону розповсюджуються лише на штрафні санкції, які застосовуються до платників податків у зв'язку з порушенням ними правил оподаткування, визначених відповідними законами.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що оскільки висновки   акту перевірки ДПІ   ґрунтуються   на неправильному  застосуванні законодавства, а податкове повідомлення – рішення  №/0 від 25.03.2005року прийняте відповідачем  з порушенням строків передбачених ст. 250 ГК України,  позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Визнання недійсними податкових повідомлень – рішень від 25.03.2005року обумовлює визнання недійсною Першої податкової вимоги №1/129від 12.05.2005року на загальну суму 452968грн.16коп.

Відповідно до ст.94 КАСУ якщо судове рішення ухвалене на користь сторони,  яка не є суб'єктом владних повноважень,  суд присуджує  всі  здійснені  нею документально  підтверджені  судові  витрати  з Державного бюджету України.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, проголошена вступна та резолютивна частина у судовому засіданні 20.02.2007 року після закінчення розгляду справи, в присутності представників сторін.

Керуючись Конституцією України, Господарським кодексом України, Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, Законом України “Про податок на додану вартість”, Законом України “Про державну податкову службу в Україні”, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22 (зареєстровано  в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N377/8976), Порядком  направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 21 червня 2001 р. N 253 (у редакції наказу Державної податкової адміністрації України  від 27 травня 2003р. N 247),  Порядком  оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та  валютного  законодавства суб'єктами  підприємницької  діяльності  - юридичними особами,  їх філіями,  відділеннями  та  іншими  відокремленими  підрозділами, зареєстрованим   у  Міністерстві  юстиції України 29.12.2002р. за N1023/7311, ст..1, 2, 9, 11, 12, 17, 18, 71, 89, 94, 104, 105, 106, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсними податкові повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Маріуполя від 25.03.2005року №/0/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на додану вартість у розмірі 123014,00грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 61507,00грн., №/0 про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 198200,00грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 99100,00грн, №/0 про визначення штрафної (фінансової) санкції у розмірі 7366,00грн.  та податкову вимогу №1/129 від 12.05.2005року .

Присудити з Державного бюджету України на користь Закритого акціонерного товариства „Елекон” (87500 м. Маріуполь”, вул. Станіславського 5) судові витрати по спалі мита у розмірі 85грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня  складання постанови  у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 26.02.2007року

Суддя                                                                                              Кододова О.В.