СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2007 року
Справа № 2-15/3295-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Борисової Ю.В.,

суддів                                                                      Горошко Н.П.,

Гоголя Ю.М.,

за участю представників сторін:

позивача: Маляренко Юрій Валентинович, довіреність №б/н від 01.10.2007,  Кримська республіканська установа "Білогірський дитячий будинок-інтернат";

відповідача: не з'явився, товариство з обмеженою відповідальністю "Індустрія";

розглянувши апеляційну скаргу Кримської республіканської установи „Білогірський дитячий будинок – інтернат” на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 04.06.2007 у справі №2-15/3295-2007

за позовом           Кримської республіканської установи „Білогірський дитячий будинок – інтернат” (вул. Дубініна, 12-а,Білогірськ,97600)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Індустрія" (вул. Трубаченко, 27А,Цвіточне, Білогірський р-н,97624)

про стягнення 9126,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республік  Крим від  04.06.2007 у справі № 2-15/3295-2007 відмовлено в задоволенні позову Кримської республіканської установи „Білогірський дитячий будинок –інтернат” до товариства з обмеженою відповідальністю „Індустрія” про стягнення 9126,00 грн. завищеної вартості матеріалів.

Не погодившись із вказаним судовим актом, позивач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги позивач мотивує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що відповідачем  порушено правила ведення господарської діяльності, що є підставою для господарсько-правової відповідальності згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 31.08.2007 апеляційну скаргу було прийнято до провадження, а також зобов’язано позивача у справі  викласти текст та обгрунтовання  апеляційної скарги згідно з вимогами статті 94 Господарського процесуального кодексу України, надіславши його до Севастопольського апеляційного господарського суду до судового засідання у справі.

В наданій суду інформації за вих.№599 від 17.09.2007 /вх.№16132 від 20.09.2007/ позивач зазначив, що не згоден із оскаржуваним рішенням в тій частині, що суду першої інстанції не надані докази в обгрунтування позовних вимог, посилаючись на факт надання місцевому господарському суду відповідного акта, а також розрахунку завищення вартості будівельних матеріалів, який, як стверджує заявник скарги, підписаний відповідачем.

Апелянт також зазначив у скарзі, що відповідач погодився із фактом завищення вартості відповідних будівельних робіт, про що свідчать матеріали відповідного листування, надані суду, але зазначив у відповіді на претензію, що розбіжність в ціні матеріалів буде погашено в ході виконання майбутніх будівельних робіт.

Крім того, заявник скарги вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, пропущений строк вирішення спору по суті, встановлений Господарським процесуальним кодексом України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, представник відповідача явку повноважного представника не забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Враховуючи, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду згідно з частиною другою статті 96 Господарського процесуального кодексу України, а також беручи до уваги зміст норм статей 75, 77 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті у відсутність представника відповідача, своєчасно та належним чином повідомленого про календарну дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши справу повторно, в порядку та на підставах статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду встановила наступне.

01.05.2005 Кримською республіканською установою „Білогірський дитячий будинок-інтернат” (замовником) і товариством з обмеженою відповідальністю „Індустрія” (підрядником) укладено договір №49 на виконання ремонтно-будівельних робіт (далі за текстом –Договір 1; а.с. 6, т.1).

Відповідно до вимог пункту 1.1 Договору 1 відповідач зобов’язався здійснити роботи у вигляді поточного ремонту покрівлі будинку-інтернату. Сторони встановили, що вартість всіх доручених підряднику замовником робіт за Договором здійснюється згідно зі затвердженим позивачем кошторисом у розмірі 24100,00 грн.

21.05.2005 тими ж сторонами укладено договір №49 на виконання ремонтно-будівельних робіт (далі за текстом –Договір 2; а.с. 7, т. 1).

Пунктом 1.1 Договору 2 сторони встановили, що замовник доручає, а підрядник (відповідач) бере на себе зобов'язання по здійсненню наступних робіт: поточний ремонт –часткова заміна системи внутрішніх електромереж. Згідно з Договором 2 вартість всіх доручених підряднику робіт за договором також здійснюється відповідно до затвердженого замовником кошторису, у розмірі 20160,00 грн.

14.06.2005 сторонами у справі укладено договір №50 на виконання ремонтно-будівельних робіт (далі за текстом –Договір 3; а.с. 8, т. 1), за яким відповідач зобов’язався здійснити відповідні роботи, а саме: капітальний ремонт –заміну внутрішньої системи опалення. При цьому вартість всіх доручених підряднику робіт за Договором 3 здійснюється згідно з кошторисом, затвердженим замовником (позивачем), у розмірі 80500,00 грн.

Пунктом 4.1 вищезазначених договорів сторони встановили, що передача замовнику закінчених робіт здійснюється за відповідними супровідними документами підрядника за актом здачі-приймання виконаних робіт.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем були виконані свої зобов’язання за Договором 1, Договором 2 та Договором 3, зокрема, належним чином та згідно з умовами договорів і узгодженими сторонами кошторисами виконані вищезазначені роботи, про що свідчать підписані обома сторонами договорів акти здачі-приймання виконаних робіт, довідки про вартість виконаних підрядних робіт, підсумкові відомості ресурсів /а.с. 49-82, т. 1/.

Судом, з огляду на зміст відповідних платіжних доручень /а.с. 48, 55 –56, 73 –74, т. 1/, також встановлено, що вказані роботи були сплачені замовником (позивачем).

З 08.08.2006 по 08.09.2006 Східним регіональним контрольно-ревізійним відділом проведено документальну ревізію фінансово-господарської діяльності позивача, за результатами якої складено акт №39-21/26 від 08.09.2006 /а.с.87-103, т. 1/, а також проведено зустрічну перевірку відповідача, в ході якої здійснено співставлення даних бухгалтерського обліку по фактичній вартості матеріалів, використаних для проведення ремонтів за відповідними договорами, з цінами, по яких ці матеріали включені до кошторисної вартості робіт.

Звіркою встановлено, що в порушення пункту 3.3.10.1 ДБН Д.1.І-І-2000 „Правила визначення вартості будівництва”, затвердженого наказом Держбуду України від 27.08.2000 № 174, в результаті включення в    кошторисну    вартість   ремонтних   робіт,    матеріалів   та   послуг   за    цінами,  не підтвердженими первинними бухгалтерськими документами, відповідачем завищено вартість відповідних ремонтних робіт на суму 9126,06 грн., внаслідок чого позивачем проведені зайві виплати бюджетних коштів на суму 9126,06 грн.

25.09.2006 позивачем направлено відповідачу претензію за вих.№1002 із вимогою усунути виявлені недоліки з ціллю недопущення збитків підприємству /а.с. 11, т. 1/, на яку останній відповів 21.10.2006 із посиланням на можливість погашення існуючих розбіжностей в ціні матеріалів при виконанні будівельних робіт у майбутньому.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем на момент розгляду справи вищезазначена сума перевищення вартості матеріалів не була сплачена в добровільному порядку, а також не були виконані відповідні роботи на вказану суму.

Дослідивши зміст позовних вимог та матеріали справи, у тому числі відповідні документи, надані позивачем в якості доказів в обгрунтування поданого позову, судова колегія з огляду на частину першу статті 1, статтю 12 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи та зроблений із дотриманням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини першої статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” №996-XIV від 16.07.1999 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Приймаючи до уваги конституційну норму про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, відповідальність за господарську діяльність позивача не може нести відповідач.

Принцип свободи договору, встановлений пунктом 3 частини першої статті 3 і врегльований статтями 6, 627 Цивільного кодексу України, полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна за вищевказаними договорами сторонами була обумовлена, що знайшло своє відображення у відповідній проектно-кошторисній документації та самих договорах, а відповідачем належним чином виконані умови останніх.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За змістом статті 528 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття). Згідно з положеннями статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені обставини та матеріально-правові норми, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та не забезпечені належними доказами у відповідності до правил статей 34, 35 Господарського процесуального кодексу України.

Правильний є й висновок суду першої інстанції про невизначення позивачем юридичних підстав позову, що, з огляду на вимоги статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, свідчить про недоведення позивачем суду тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог способом, який встановлений законом для доведення такого роду фактів.

Те ж саме стосується й змісту вимог апеляційної скарги, яка містить в якості юридичної підстави тільки посилання на статтю 218 Господарського кодексу України, застосування положень котрої до спірних правовідносин є безпідставним, приймаючи до уваги встановлені обставини.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробивши відповідні ним висновки, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже, підстави для зміни або скасування вказаного рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 101, 102, 103 (пункт 1 частини першої), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Автономної Республік  Крим від  04.06.2007 у справі № 2-15/3295-2007 залишити без змін.

2.  Апеляційну скаргу Кримської республіканської установи „Білогірський дитячий будинок –інтернат” залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  Ю.В. Борисова

Судді                                                                                Н.П. Горошко

Ю.М. Гоголь