ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2007 р.
№ 4/431

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого

Волковицької Н.О.
Рогач Л.І.

за участю представників:

позивача
Чорноштан О.Г. –дов. від 15.01.2007р.

відповідача
Манжуріна  Т.Г. –дов. від 28.12.2006р.
Шафорост О.З. –дов. від 04.04.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні   касаційну
скаргу
Державного підприємства "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на  постанову
від 02.03.2007р. Київського апеляційного  господарського суду

у справі
№ 4/431 господарського суду м. Києва

за позовом
Державного підприємства "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до
Державного авіаційного підприємства "Україна"

про
стягнення 519621,45грн.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2006р. ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до господарського суду м. Києва  з позовом до Державного авіаційного підприємства "Україна" про стягнення заборгованості в сумі 519621,45грн. за період з вересня по грудень 2003р.

Позивач у позовній заяві зазначив, що з 1 червня 2000р. вступив в дію договір про наземне обслуговування спеціальних рейсів, укладений між Державним міжнародним аеропортом "Бориспіль", правонаступником якого є ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль", і Держаним авіаційним підприємством "Україна".

Цей договір, був складений сторонами у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р. до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998р., в якому сторони домовились стосовно суттєвих умов наземного обслуговування спеціальних рейсів Державного авіаційного підприємства "Україна" та визначили у передмові до зазначеного Додатку про те, що визнають та приймають до виконання Загальні положення та Додаток "А"  до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998 року у повному обсязі.

Відповідно до умов, визначених Договором, Аеропортом були надані послуги з наземного обслуговування спеціальних рейсів Державного авіаційного підприємства "Україна".

Однак, в порушення умов Договору, Держаним авіаційним підприємством "Україна" не було своєчасно сплачено за отримані послуги з наземного обслуговування спеціальних рейсів у зв’язку з чим склалась заборгованість у розмірі 3836021,45грн.

В Протоколі від 13.03.2001р. засідання робочої групи представників  ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Державного авіаційного підприємства "Україна" між сторонами було досягнуто домовленість, щодо встановлення строків для погашення заборгованості протягом 2001 –2003р. згідно визначеного графіку.

Таким чином, відповідно до статті 220 Цивільного кодексу УРСР, чинною на момент підписання Протоколу від 13.03.2001р., зобов’язання  між ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Державного авіаційного підприємства "Україна", визначені Договором у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р., були припинені і замінені на зобов’язання, визначені вказаним Протоколом.

Проте, Державне авіаційне підприємство "Україна" в односторонньому порядку відмовилося від виконання взятих на себе за Протоколом від 13.03.2001р. зобов'язань щодо погашення заборгованості та не провело  платежі у  вересні –грудні 2003р., що призвело до виникнення заборгованості у сумі 519621,45грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав з посиланням на те, що виставлені в період з вересня по грудень 2003р.  позивачем рахунки на суму 494172,31грн. були погашені Держаним авіаційним підприємством "Україна" у повному обсязі, про що свідчать надані до матеріалів справи платіжні доручення.

Рішенням господарського суду  м. Києва від 24.11.2006р. у задоволенні позовних вимог відмовлено з посиланням на приписи статті 80 Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якої, закінчення строку позовної давності до подачі позову є підставою для відмови у позові.

За апеляційною скаргою ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" Київський апеляційний господарський суд постановою від 02.03.2007р. рішення господарського суду м. Києва від 24.11.2006р. залишив без змін з тих самих підстав.

ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі,  посилаючись на порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що під час робочої зустрічі, оформленої Протоколом від 13.03.2001р.,  було прийнято рішення про погашення Держаним авіаційним підприємством "Україна" заборгованості перед ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" за авіаційні послуги, надані за Договором.

Заявник вважає, що даний Протокол є угодою між вказаними сторонами, так як відповідно до статті 4 Цивільного кодексу  УРСР цивільні права та обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами статті 220 Цивільного кодексу УРСР, сторони припинили зобов'язання, визначені договором та змінили їх на зобов'язання визначені вищевказаним Протоколом.

Статтею 154 вказаного Кодексу зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому  обумовленої форми.

Тобто, сторони підписуючи вказаний Протокол від 13.03.2001р. погодили розмір заборгованості, порядок та строки її погашення.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи, в період з 01.06.2000р. по 31.12.2001р. позивач здійснював наземне обслуговування спеціальних рейсів в аеропорту "Бориспіль", які виконувалися відповідачем.

Підставою для виконання робіт був договір про наземне  обслуговування спеціальних рейсів, укладений між Державним міжнародним аеропортом "Бориспіль", правонаступником якого є ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаним авіаційним підприємством "Україна".

Цей договір був складений сторонами у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9–5 від 22.06.2000р. до Стандартної Угоди ІАТА про наземне обслуговування 1998р., в якому обумовлені суттєві умови наземного обслуговування.

Строк дії цього договору визначено з 01.06.2000р. по 31.12.2001р.

В подальшому,  Додатковою угодою № 1 від 21.12.2001р. були внесені зміни до вищевказаного договору та продовжено строк його дії до 31.12.2003р.

13.03.2001р. під час проведення робочої зустрічі представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаного авіаційного підприємства "Україна" (за участю генеральних директорів цих підприємств) сторони домовились, що станом на 01.03.2001р. Держане авіаційне підприємство "Україна" має дебіторську заборгованість перед ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" за авіаційні послуги, надані за додатком В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р. до GHA, у розмірі 3836021,45грн. ( з урахування послуг за лютий 2001р.).

При цьому, сторонами було прийнято рішення:

- про погашення даної заборгованості протягом 2001р –2003р. згідно із наведеним графіком, а саме: березень –травень 2001р. – 65000грн. щомісячно до 30 числа; червень грудень 2001р. –75000грн. щомісячно до 30 числа; 2002р. –129000грн. щомісячно до 30 числа; 2003р. –130000грн. щомісячно до 30 числа;

- поточні рахунки, починаючи з квітня 2001р., здійснюються за умовами договору № 2.5.9-5 від 22.06.2000р.;

- вартість послуг, отриманих відповідачем у березні 2001р. буде включено до графіку додатково.

Залишаючи без змін рішення господарського суду м. Києва, Київський  апеляційний господарський погодився з висновком суду першої інстанції, що в протоколі від 13.03.2001р. не відображено дій сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення прав та обов’язків за додатком В 1.1            № 2.5.9-5 від 22.06.2000р., що не дає підстав вважати вказаний протокол угодою, відповідно до статті 41 Цивільного кодексу УРСР.

Проте, такий висновок не можна визнати обґрунтованим, оскільки суди першої та апеляційної інстанції розглянули справу односторонньо, не з’ясували дійсні права і обов’язки сторін стосовно предмету спору, не перевірили усі обставини, що мають значення для справи, чим порушили вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати  роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

За приписами статті 525 цього Кодексу, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 вказаного Кодексу встановлено, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності  таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані приписи Цивільного кодексу України кореспондуються з нормами визначеними у відповідних статтях Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Порядок припинення зобов’язання визначено у главі 19 Цивільного кодексу УРСР.

Можливість припинення зобов’язання за допомогою новації (оновлення зобов’язання) прямо передбачена у частині 1статті 220 Цивільного кодексу УРСР, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, де сказано, що зобов’язання припиняється угодою сторін, зокрема, угодою про заміну одного зобов’язання іншим між тими ж особами.

Оновлюючи зобов’язання, сторони можуть передбачити зміну його предмету або змінити спосіб виконання.

За приписами статті 41 Цивільного кодексу УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

Угода –це юридичний факт, підстава виникнення або припинення цивільних правовідносин.

Статтею 153 Цивільного кодексу УРСР, встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібної  у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Загальні правила про форму угод (договору) визначено у статті 42, 154 Цивільного кодексу УРСР, відповідно до яких, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі.

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки осіб видно її волю укласти угоду.

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не була потрібною.

Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін.., підписаними стороною,  яка їх надсилає.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення заборгованості, яка виникла за договором складеним у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р. станом на 01.03.2001р. у розмірі 519621,45грн., яку відповідач повинен був погасити у вересні – грудні 2003р., за графіком погашення заборгованості,  встановленим у протоколі від 13.03.2001р. робочої зустрічі  представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаного авіаційного підприємства "Україна" ( а.с. 49).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на приписи статті 220 Цивільного кодексу УРСР.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи та прийнятті судових рішень не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зокрема, господарський спір з підстав, визначених в позовній заяві позивачем, судами не розглядався.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" підставою позову визначило приписи статті 220 Цивільного кодексу УРСР, відповідно до якої зобов’язання припиняється угодою сторін,  зокрема, про зміну одного зобов’язання іншим між тими ж особами посилаючись при цьому на

Такою угодою позивач вважає Протокол робочої зустрічі від 13.03.2001р. представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаного авіаційного підприємства "Україна" (за участю генеральних директорів цих підприємств), який  був надісланий Державним авіаційним підприємством «Україна»на його адресу листом від 29.03.2001р. (а.с.48).

Таким чином, вирішуючи даний господарський спір, судам необхідно було, насамперед, з’ясувати правову природу спірних правовідносин та встановити наявність або відсутність підстав, передбачених саме статтею 220 Цивільного кодексу УРСР, для задоволення або відмови в задоволенні позову.

Крім того, на підставі приписів статей 41, 42, 153, 154 цього Кодексу, судам необхідно було встановити факти щодо укладення угоди (договору) в можливій та допустимій формі, оскільки  угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки осіб видно її волю укласти угоду.

Проте, розглядаючи вказаний спір суди не звернули уваги на те, що, саме відповідач направляв на адресу позивача спірний Протокол, за яким було погоджено графік погашення заборгованості, яка виникла за договором складеним у формі Додатку В 1.1 № 2.5.9-5 від 22.06.2000р. на 01.03.2001р., про що свідчить лист Державного авіаційного підприємства «Україна»від 29.03.2001р. (а.с.48) про надіслання на адресу ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" примірника оформленого протоколу робочої зустрічі  представників ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" та Держаного авіаційного підприємства "Україна" (за участю генеральних директорів цих підприємств) стосовно вирішення питань аеропортових зборів при виконанні літерних рейсів та погашення дебіторської заборгованості Державного авіаційного підприємства «Україна»перед ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Враховуючи, що застосування норм матеріального права цілковито залежить від повноти та правильності встановлення обставин справи, судові рішення не можна визнати законними, у зв’язку з чим вони підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 24.11.2006р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2007р. у справі № 4/431 господарського суду м. Києва скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Касаційну скаргу ДП "Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити частково.

Головуючий                                                                                    Т. Дроботова

Судді:                                                                                              Н. Волковицька

Л. Рогач