ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.

№ 36/122-35/355

Вищий
господарський суд  України у складі
колегії  суддів:

головуючого -судді

Грека Б.М. -(доповідача у справі)

суддів :

Жаботиної Г.В. Стратієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Приватного вищого навчального
закладу “Європейський університет”

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 03.07.07

у справі

№ 36/122-35/355

господарського суду

м. Києва

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1

до

Приватного вищого навчального
закладу “Європейський університет”

про

стягнення 12334,10 грн.

за участю представників від:

позивача

ОСОБА_2. (дов. від 16.11.04)

відповідача

Гончарова М.В. (дов. від
01.09.07)

В С Т А Н О В
И В :

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 звернулася
до господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Приватного
вищого навчального закладу “Європейський університет” (з урахуванням уточнення
позовних вимог) 10004,1 грн. заборгованості по орендній платі за період з
жовтня 2004 по 29 грудня 2004, пені у розмірі 1359 грн. 97 коп. за період з
05.11.04 по 06.09.05, 3% річних за період з 05.11.04 по 06.09.05 у розмірі
226,65 грн. та 1000,41 грн. неустойки.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що в порушення умов договору, а саме: пункту 5.2
договору оренди відповідач не сплачував орендну плату в обумовлені строки за
період з жовтня 2004 по 29 грудня 2004, орендовані приміщення площею 340,8 кв.
м. за актом приймання-передачі відповідно до пункту 9.3 договору оренди
орендодавцю не передав.

Рішенням господарського суду м.
Києва від 14.02.07 відмовлено в позові Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу „Європейський
університет" про стягнення 12334,10 грн. з підстав належного виконання
відповідачем його орендних зобов'язань.

За результатом апеляційного
перегляду справи Київський апеляційний господарський суд (колегія суддів у
складі: головуючого-судді Губенко Н.М., суддів: Барицької Т.Л., Ропій Л.М.)
03.07.07 прийняв постанову, якою рішення місцевого суду скасував, позов
задовольнив з тих підстав, що позивач користувався майном ще понад 2 місяці
після того, як підписав акт приймання-передачі приміщення, та залишив це
нерухоме майно у поганому стані.

Не погоджуючись з постановою у справі,
відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою, в якій просить її скасувати, рішення місцевого суду залишити без змін.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції невірно оцінені
матеріали справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського
суду  України вважає, що касаційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судових актах  встановлено, що 18.06.02 між Приватним
підприємцем ОСОБА_1, за договором орендодавець, та Приватним вищим навчальним
закладом Європейський університет ( в особі директора Відокремленого підрозділу
Європейського університету фінансів, інформаційних систем, менеджменту та
бізнесу в м. Тернополі Заїки Олега Петровича, який діє на підставі Положення та
довіреності № 1/195 від 25.04.02, виданої ректором університету), за договором
орендар, укладений договір оренди від 18.06.02.

Згідно із пунктом 1.1 договору,
орендодавець здав, а орендар прийняв в орендне користування окремо стояче
житлове приміщення з гаражами (будинок) та прилеглу до нього територію за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 682,2 кв. м., сума орендної плати в місяць
становить

5965 грн. (без податку на додану
вартість). Орендоване майно надається орендареві для проживання та
обслуговування житлових приміщень та гаражі (пункт 2.1 договору оренди). Термін
оренди складає 5 (п'ять) років з моменту прийняття майна за актом приймання
(пункт 4.1 договору оренди). Пунктом 4.2 договору оренди сторонами встановлено,
що термін оренди може бути скорочений лише за згодою сторін.

Орендна плата сплачується орендарем
шляхом перерахування належних до оплати орендодавцю коштів на рахунок
останнього в уповноваженій установі банку, що визначений даним договором, не
пізніше 5 числа місяця, наступного за орендованим (пункт 5.2 договору оренди).

Порядок повернення приміщення
орендодавцю визначений розділом 9 договору, а саме: після закінчення терміну
оренди орендар зобов'язаний передати орендодавцю приміщення протягом 10 днів з
моменту закінчення терміну оренди за актом здачі-приймання (пункт 9.1);
протягом терміну, визначеного пунктом 9.1 даного договору, орендар зобов'язаний
виїхати з приміщення та підготувати його до передачі орендодавцю (пункт 9.2);
приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту
здачі-приймання (пункт 9.3); у момент підписання акту здачі-приймання орендар
передає орендодавцю ключі від будинку та кімнат (пункт 9.4); приміщення повинно
бути передано орендодавцю в стані, в якому воно було передано в оренду з
врахуванням нормального зносу та проведених ремонтних робіт (пункт 9.5).

Із наданих сторонами та наявних в
матеріалах справи доказів апеляційний господарський суд дійшов висновку, що
доказом передачі частини орендованого приміщення цокольного та першого поверху
площею 341,4 кв. м. є двосторонній акт приймання-передачі від 29.09.04. При
цьому сторонами у даній справі не оспорюється ні факт передачі цієї частини
приміщення, ні строк її передачі, тобто спір по цій частині приміщення між
сторонами відсутній. Спір між сторонами виник саме в частині передачі житлового
приміщення, а саме: другого та третього поверхів площею 340,8 кв. м. за
адресою: м. Тернопіль, АДРЕСА_1. Другий та третій поверх площею 340,8 кв. м. та
прилеглу прибудинкову територію за адресою:

м. Тернопіль, АДРЕСА_1 та ключі від
кімнат та будинку, було передано за двостороннім актом приймання-передачі
орендованого приміщення від 29.12.04, незважаючи на те, що в тексті акту
надрукована дата 30.09.04. Втім, із оригіналів цього акту, наданих позивачем та
відповідачем вбачається, що в примірнику оригіналу акту, наданого позивачем, та
в примірнику оригіналу акту, наданого відповідачем, рукописним текстом зроблені
виправлення дати акту на 29 грудня 2004, тобто фактична передача приміщення за
цим актом відбулася 29.12.04.

В акті від 29.12.04 сторони
закріпили, що відповідно до акту технічного стану від 15.09.04 як компенсацію
за передачу майна в неналежному стані, орендарем перераховані кошти у розмірі
15000 грн. та зазначено про те, що щодо технічного стану приміщень житлового
будинку по АДРЕСА_1 сторони претензій одна до одної не мають. Оскільки в
призначенні платежу в платіжному дорученні від 29.11.04 № 4580 на суму 15000
грн. відповідачем підставою платежу зазначено: „за оренду приміщення згідно з
актом виконаних робіт б/н від 30.09.04”, в пункті 3 акту від 29.12.04 сторони
вказали, що відповідно до акту технічного стану кошти у розмірі 15000 грн.
перераховані в якості компенсації за передачу майна в неналежному стані,
відповідачем після підписання акту технічного стану від 15.09.04 інші платежі
не здійснювалися, то апеляційний суд дійшов висновку, що 15000 грн. перераховані
відповідачем саме в якості компенсації за передачу майна в неналежному стані.

Аналізуючи матеріали справи, та
задовольняючи позов, апеляційний суд дійшов висновку про те, що припиненням
договірних зобов'язань слід вважати акт здачі-приймання від 29.12.04 з
передачею ключів від приміщень, також те, що кошти у розмірі 15000 грн.
перераховані в якості компенсації за передачу майна в неналежному стані.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України погоджується з такою позицією господарського суду
апеляційної інстанції, оскільки відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст. 34
Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про належність та
допустимість доказів вирішує господарський суд, який приймає та аналізує докази
у справі, тобто суд першої та апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 2 ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, Вищий господарський
суд виходить з того, що як вірно встановив господарський суд апеляційної
інстанції, договірні зобов'язання припинилися з підписанням акту
здачі-приймання від 29.12.04, в той же час, відповідач заплатив орендну плату
лише по 30.09.04, а перераховані позивачу 15000 грн., на що посилається
позивач, є не орендною платою, а компенсацією за передачу майна в неналежному
стані; розмір орендної плати за 340,8 кв. м. згідно із договором оренди за
період з жовтня 2004 року по 29 грудня 2004 року складає 10004,10 грн.

Оскільки відповідно до ч. 1 п. 1
ст. 193 Господарського процесуального кодексу України суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, то апеляційний
господарський суд дійшов правомірно висновку про задоволення вимог про
стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі.

Втім, позовні вимоги позивача не
обмежувались стягненням основного боргу, позивач також просив суд стягнути
пеню, 3% річних та штраф.

Відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку
учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним
правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 10.1.2 договору
оренди у випадку прострочення платежів орендар сплачує пеню в розмірі 0,2% від
суми боргу за кожен день прострочення.

Оскільки розмір пені визначений у
пункті 10.1.2 договору оренди перевищує розмір подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, то
позивач керуючись нормами Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", відповідно до якого, розмір пені не може
перевищувати розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується пеня, розрахунок пені здійснив з
урахуванням подвійної  облікової ставки
Національного банку України, розмір якої за період з 05.11.04 по 06.09.05
складає 1359 грн. 97 коп.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму  боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та три  проценти річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому апеляційний
суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення 3% річних у розмірі 226
грн. 65 коп.

Щодо стягнення 1000,41 грн.
неустойки, то в цій частині господарський суд також погоджується з висновком
апеляційного суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу
України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має
право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення. Пунктом 10.3 договору оренди сторони
передбачили в цьому випадку меншу відповідальність -10% місячної орендної
плати. Тому стягнення 1000,41 грн. є законним та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України вважає, що постанова Київського апеляційного
господарського суду від 03.07.07 є законною і обґрунтованою і підстав для її
скасування не вбачає. Посилання відповідача на те, що суд невірно оцінив
документи, по суті є спонуканням господарського суду касаційної інстанції до
переоцінки доказів, що є неприпустимим.

Отже, доводи касаційної скарги
спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування
постанови у справі, а тому, постанову Київського апеляційного господарського
суду  слід залишити без змін, так як вона
ухвалена при повному з'ясуванні судом всіх обставин справи та при вірному
правозастосуванні.

Керуючись ст.ст. 1115 ,
1117, 11111 Господарського  процесуального кодексу  України,
Вищий    господарський    суд
України

П О С Т А Н О
В И  В
:

Касаційну скаргу Приватного вищого
навчального закладу “Європейський університет” залишити без задоволення,
постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.07.07 у справі

№ 36/122-35/355 залишити  без змін.

Головуючий - суддя                                                                      Б. Грек

Судді
Г. Жаботина

Л. Стратієнко