ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"04" грудня 2007 р.

Справа № 11/558/07

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді: Тофана В.М.,

суддів: Журавльова О.О., Михайлова М.В.

при секретарі судового засідання
Бритавській Ю.С.

за участю представників сторін:

Від позивача: М'ясников
А.С., по дов.

Від відповідача: не
з'явився, належним чином повідомлений

Від третьої особи:
не з'явився, належним чином повідомлений,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу  Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1, м. Миколаїв

на рішення господарського суду Миколаївської
області від 18.09.2007 року

по справі № 11/558/07

за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю „Пулінг”, м.
Київ

третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
-Товариство з обмеженою відповідальністю „Електрозв'язок”, м. Донецьк

до Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1, м. Миколаїв

про стягнення
40 409,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Апелянт (відповідач) належним чином
повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові
повідомлення.

Від апелянта надійшло клопотання
03.12.2007 р. про залучення до матеріалів справи постанови Центрального
районного суду м. Миколаєва від 29.11.2007 р. про зобов'язання Управління МВС
України в Донецькій області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо здійснення крадіжки в
порядку ст. 97 Кримінально-процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Пулінг” (далі -позивач) звернулось у місцевий господарський
суд з позовом до фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про
стягнення з останнього вартості втраченого товару на суму 40 409,57 грн.

У відзиві на позов відповідач,
заперечуючи проти нього, посилається на кражу вантажу, яка від нього не
залежала, а тому відсутня його вина.

Рішенням місцевого господарського
суду від 18.09.2007 р. (суддя Василяка К.Л.) позов задоволено частково; з
фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 на
користь Товариства  з обмеженою
відповідальністю “Пулінг” стягнуто
40202,08 грн. збитків, 401,67 грн. держмита та 117,30 грн. витрат на ІТЗ
судового процесу. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим
рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідача позивач вважає її безпідставною і необгрунтованою.

Розглянувши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши
юридичну оцінку судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх повноту,
застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія
апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Матеріалами справи і судом
встановлено, що 13 листопада 2006 року
позивач та  відповідач уклали
договір транспортного експедирування №13/11-061, за умовами якого відповідач -
„транспортний експедитор”, взяв на себе обов'язок за дорученням та за рахунок
замовника виконати чи організувати або забезпечити виконання транспортно-експлуатаційних
послуг, що пов'язані з виконанням, організацією та забезпеченням перевезень
вантажу автомобільним транспортом на території України.

Пунктом 2.2.4 названого договору
його учасники погодили, що „транспортний експедитор” організовує охорону
вантажів під час їх перевезення. Відповідальність транспортного експедитора за
зберігання вантажу виникає з моменту прийняття транспортним експедитором
вантажу для виконання послуг транспортного експедирування.

13 листопада 2006 року відповідач
підписав заявку (транспортне завдання №8107) на перевезення побутової техніки
згідно ТТН з м. Києва до м. Донецька, з датою завантаження автомобіля 13
листопада 2006 року, та яку зобов'язався доставити до пункту призначення за два
дні, тобто 13-14 листопада 2006 року.

В цей же день перевізник отримав
для перевезення вантаж -побутову техніку по накладним №13/11/206-1999 та
№13/11/2006-1993 з оформленням товарно-транспортної накладної  №32460 від 13.11.2006р., в якій перевізником
вказаний СПД ОСОБА_1, вантажовідправником -ТОВ „Пулінг”, вантажоотримувачем ТОВ
„Електрозв'язок”, тобто відповідач, позивач і третя особа.

14 листопада 2006 року під час
приймання вантажу  вантажоодержувачем -
товариством „Електрозв'язок” - було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей,
про що було складено акт про виявлення недостачі вантажу під час розкриття
автофургону, в якому засвідчено стан автофургону: зірвана пломба правих дверей
причепу, пошкоджено замок дверей причепу та порізано тент причепу. З названого
акту також вбачається відсутність 60 одиниць вантажу.

Акт підписано особами, що були
присутні під час розкриття фургону, в тому числі і самим перевізником -ПП
ОСОБА_1 без зауважень.

Як зазначено у відзиві на позов і
із пояснень представника відповідача під час судового засідання у суді першої
інстанції, що нестача вантажу виникла в результаті крадіжки його під час
перевезення.

Про скоєння злочину ОСОБА_1 було
подано заяву до правоохоронних органів.

Отже, факт перевезення вантажу в
кількості, вказаній в супровідних документах, не оспорюється відповідачем, як і
не оспорюється кількість товару, який визнано як нестачу.

Згідно п. 4.2.7 договору
перевезення відповідач зобов'язався забезпечити збереження вантажу з моменту
його прийняття та до моменту видачі вантажу отримувачу.

Взяті на себе зобов'язання не були
виконані перевізником.

Пунктом 5.2 договору його учасники
також записали, що транспортний експедитор несе відповідальність за втрату,
пошкодження вантажу відповідно до Статуту автомобільного транспорту УРСР,
господарського кодексу України.

Стаття 140 названого Статуту
передбачає, що вантажовідправник і вантажоодержувач мають право вважати вантаж
втраченим і вимагати відшкодування за його втрату, якщо цей вантаж не було
видано вантажоодержувачу протягом 30 днів після закінчення строку доставки при
міжміському перевезенні.

Статтєю 133 Статуту автомобільного
транспорту УРСР, який є чинним на даний час, ст. 924 ЦК, ст. 314 ГК України
передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та
пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата,
нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Посилання відповідача на те, що
нестача сталась в результаті крадіжки цінностей, що перевозились, тобто вибули
у нього поза його волі та не з його вини правомірно не прийняті судом першої
інстанції до уваги, оскільки згідно чинного законодавства і укладеному між
сторонами договору транспортного експедирування перевізник зобов'язаний          був забезпечити збереження вантажу з
моменту прийняття вантажу до перевезення і до видачі його вантажоотримувачу.
Відповідач не довів суду відсутність своєї вини у втраті вантажу.

Відповідно до положень статті 623
ЦК України боржник, що порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові
завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання,
доказується кредитором.

Позивач визначив розмір завданих
йому збитків у вигляді вартості товару, нестача якого була виявлена під час
його приймання вантажоотримувачем в сумі 40 409,57 грн. При цьому заявник
виходив з відпускної вартості товару, тобто ціни його реалізації.

Така позиція позивача правомірно не
прийнята судом першої інстанції до уваги, оскільки товар вантажоотримувачем
сплачено не було, а тому завдані позивачеві збитки слід визначити в розмірі
прямих його витрат пов'язаних з придбанням ним товару, який виявлено як
нестачу, тобто в сумі 40 202,08 грн.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач (Апелянт) попросив суд відстрочити
виконання рішення, яке судом було задоволено.

При таких обставинах, суд
апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскарженого рішення суду
і відмови у позові.

Враховуючи
викладене  і керуючись  ст. ст. 99, 101, 103-105  Господарського процесуального кодексу
України,

апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 залишити  без
задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 18 вересня
2007 року по справі № 11/558/07 - без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя:
В.М. Тофан

Судді:
О.О. Журавльов

М.В. Михайлов