АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2007
№ 21/193

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:           Отрюха  Б.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -   ОСОБА_2. - юр., ОСОБА_3. - юр.

від відповідача -  Ягічева Н.І. - юр.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з
управління активами та адміністрування фондів "Б.І.К."

на рішення Господарського суду м.Києва від
14.06.2007

у справі № 21/193

за позовом                             ОСОБА_1

до                                                   Товариство
з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та
адміністрування фондів "Б.І.К."

про
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.06.2007р. у справі №21/193 позовні вимоги було задоволено
частково.

Судом було припинено з 27 грудня
2006р. права та обов'язки ОСОБА_1. як учасника Товариства з обмеженою
відповідальністю  «Компанія з управління
активами та адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» за виключенням прав,
передбачених ст..54 Закону України «Про господарські товариства» та ч.2 ст.148
Цивільного кодексу України.

Було визнано недійсними з 27 грудня
2006р. пункти 5.1 та 6.3 Статуту відповідача щодо участі  учасника ОСОБА_1. у товаристві відповідача та
щодо її частки у статутному фонді (капіталі) товариства відповідача.

Зобов'язано ТОВ  «Компанія з управління активами та
адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.»
в особі Ради директорів та Генерального директора як голови Ради
директорів скликати загальні збори учасників товариства, до порядку денного
яких включити питання: про внесення змін до Статуту Товариства, у зв'язку з
виходом ОСОБА_1 з Товариства; про затвердження звіту Товариства за 2006 рік;
про виплату ОСОБА_1 вартості частини майна та частини прибутку, Товариства у
зв'язку з її виходом з Товариства.

Зобов'язано ТОВ  «Компанія з управління активами та
адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.»
в особі Ради директорів та Генерального директора як голови Ради
директорів провести державну реєстрацію змін до Статуту товариства відповідача
та аудиторську перевірку фінансової звітності товариства відповідача за
2005-2006 рік.

В задоволенні позовних вимог
щодо  виплати позивачу вартості частини
майна та частини прибутку Товариства та щодо надання позивачу висновку
аудиторської фірми про достовірність та повноту річної фінансової звітності
Товариства за 2005-2006 роки було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
відповідач звернувся з апеляційною скаргою та просить його скасувати, оскільки
вважає, що його було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та за
неповного з'ясування фактичних обставин справи.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників
сторін, колегією встановлено наступне:

Відповідно до пунктів 5.1 та 6.3
Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами
та адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.», фізична особа ОСОБА_1 є учасником
Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та
адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» і ОСОБА_1 належить 40% статутного
фонду (капіталу) Товариства.

27 вересня 2006 року ОСОБА_1
надіслала Товариству, а Товариство отримало нотаріально засвідчену заяву про
вихід з Товариства.

Відповідно до частини 1 статті 148
Цивільного кодексу України, учасник товариства з обмеженою відповідальністю має
право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж
за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Статутом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та
адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» інший строк для виходу учасника з
товариства не встановлений.

Положення частини 1 статті 148
Цивільного кодексу України не пов'язують право учасника на вихід з товариства
із будь-якими спеціальними умовами й підставами та були належним чином виконані
позивачем.

Проте, на час розгляду справи судом
першої інстанції (тобто по завершенні більше п'яти місяців з моменту подання
позивачем заяви про вихід з Товариства) до Статуту Товариства не було внесено
змін, пов'язаних з виходом позивача з Товариства, зокрема, не внесено змін до
пунктів 5.1 та 6.3 Статуту Товариства, які визначають склад його учасників та
їхні частки у статутному фонді (капіталі) Товариства.

Відповідно до частин 2 і 4 статті
82 Господарського кодексу України, частини 1 статті 143 Цивільного кодексу
України, частини 2 статті 4 та статті 51 Закону України «Про господарські
товариства», установчі документи господарського товариства повинні містити,
серед іншого, відомості про склад засновників та учасників товариства та про
частку кожного учасника у статутному у капіталі товариства. Відповідно до
частини 1 статті 143 Цивільного кодексу України, установчим документом
товариства з обмеженою відповідальністю є статут.

Такими чином, оскільки після
завершення трьохмісячного періоду з дати повідомлення Товариства про вихід
позивача з Товариства пункти 5.1 та 6.3 Статуту Товариства продовжують
визначати позивача одним з учасників Товариства та покладають на неї права та
обов'язки учасника Товариства, колегія вважає, що такі положення Статуту не
відповідають частинам 2 і 4 статті 82 Господарського кодексу України, частині 1
статті 143 Цивільного кодексу України, частині 2 статті 4 та статті 51 Закону
України «Про господарські товариства», а також частині 1 статті 148 Цивільного
кодексу України.

Отже, з урахуванням
вищезазначеного, виходячи з того, що корпоративні правовідносини є одним із
видів цивільних правовідносин, та відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України, правовідносини між позивачем та Товариством, що
виникають на підставі Статуту Товариства, підлягають припиненню з моменту
завершення трьохмісячного строку з дати подання позивачем заяви про вихід з
Товариства, тобто з 27 грудня 2006 року.

Оскільки відповідно до частин 2 і 4
статті 82 Господарського кодексу України, частини 1 статті 143 Цивільного
кодексу України, частини 2 статті 4 та статті 51 Закону України «Про
господарські товариства», установчі документи господарського товариства повинні
містити, серед іншого, відомості про склад засновників та учасників товариства
та про частку кожного учасника у статутному капіталі товариства, то наслідком
виходу учасника з товариства з обмежененою відповідальністю має бути внесення
змін до статуту такого товариства (у даному випадку - до пунктів 5.1 та 6.3
Статуту Товариства, які визначають склад його учасників та їхні частки у
статутному капіталі Товариства).

Внесення змін до Статуту Товариства
належить до компетенції загальних зборів учасників (згідно з пунктом 2 частини
4 статті 145 Цивільного кодексу України; пунктом б) статті 41 та статтею 59
Закону України «Про господарські товариства»; підпунктом б) пункту 9.2.3 Статуту
Товариства).

Функції щодо скликання загальних
зборів учасників Товариства покладені на саме Товариство в особі його
виконавчого органу - Раду директорів, яку очолює Генеральний директор (пункти
9.3.5 та 9.2.6 Статуту вказаного Товариства, частина 3 статті 61 Закону України
«Про господарські товариства»). Зокрема, пункт 9.216 Статуту Товариства
передбачає, що Рада Директорів Товариства має право скликати позачергові
загальні збори учасників, зокрема, у випадках, якщо це необхідно в інтересах
Товариства.

Приведення положень Статуту
Товариства у відповідність з нормами чинного законодавства України внаслідок
виходу учасника Товариства може розглядатися як випадок, коли скликання
загальних зборів учасників є необхідним в інтересах Товариства.

Таким чином, з вищенаведених норм
випливає, що Товариство в особі Ради директорів та Генерального директора
Товариства, отримавши заяву позивача про вихід з Товариства, зобов'язано було
скликати загальні збори учасників Товариства, до порядку Денного яких включити питання,
які виникають у зв'язку з виходом позивача з Товариства.

Вимога про скликання зборів
учасників Товариства також містилась у листі позивача до Голови Ради директорів
- Генерального директора Товариства від 27 вересня 2006 року, до якого
додавалася нотаріально засвідчена заява позивача про вихід з Товариства. Проте,
обов'язок скликання зборів учасників Товариства (з метою розгляду питань,
пов'язаних з виходом позивача з Товариства, та прийняття по ним рішень)
Товариством виконано не було.

За таких обставин колегія вважає
необґрунтованим та безпідставним посилання відповідача в апеляційній скарзі на
те, що участь у загальних зборах товариства є правом, а не обов'язком учасника,
а також на те, що своїм рішенням суд фактично зобов'язує провести загальні
збори учасників і змусити учасників прийняти рішення про внесення змін до
статуту і проголосувати певним чином, що становить порушення статті 10 Закону
України «Про господарські товариства» та статті 19 Конституції України.

При цьому колегія виходить з наступного.

Відповідне рішення суду, а також
сама вимога позивача зобов'язати Товариство скликати загальні збори учасників
спрямована не до учасників Товариства, а до самого Товариства в особі Ради
директорів та Генерального директора Товариства.

Оскаржуване рішення суду та вказана
вимога позивача стосується не того, щоб зобов'язати учасників Товариства
прийняти певні рішення та проголосувати певним чином, а того, щоб зобов'язати
Товариство скликати загальні збори учасників Товариства, на розгляд яких винести
питання, пов'язані із виходом позивача з Товариства. Такий обов'язок Товариства
випливає з частини 1 статті 148 Цивільного кодексу України; частин 2 і 4 статті
82 Господарського кодексу України, частини 1 статті 143 Цивільного кодексу
України, частини 2 статті 4, статті 51 Закону України «Про господарські
товариства»; пункту 2 частини 4 статті 145 Цивільного кодексу України; пункту
б) статті 41 та статті 59 Закону України «Про господарські товариства»; пунктів
9.3.5 та 9.2.6 Статуту Товариства, частини 3 статті 61 Закону України «Про
господарські товариства». Системний аналіз вказаних законодавчих положень
дозволяє зробити висновок, що отримавши заяву учасника про вихід з товариства з
обмеженою відповідальністю, товариство зобов'язано скликати загальні збори
учасників, до порядку денного яких включити питання, які виникають у зв'язку з
виходом учасника з товариства, з тим, щоб привести положення установчих
документів (статуту) товариства у відповідність до чинного законодавства
України та забезпечити реалізацію права учасника, що виходить з товариства, на
одержання вартості частини майна та частини прибутку товариства.

Оскільки рішення суду не стосується
учасників товариства, відсутні підстави для висновку про порушення судом статті
10 Закону України «Про господарські товариства», яка закріплює права учасників
товариства.

Так само відсутні підстави для
висновку про порушення статті 19 Конституції України, оскільки скликання
загальних зборів належить до компетенції самого Товариства в особі його
виконавчого органу (пункти 9.3.5 та 9.2.6 Статуту Товариства, ч.3 статті 61,
стаття 62 Закону України «Про господарські товариства»), а отже не можна
розглядати зобов'язання Товариства скликати загальні збори як таке, що примушує
Товариство робити те, що не передбачено законодавством.

Не є обґрунтованими твердження
Апелянта про те, що Позивач мав право скликати

самостійно загальні збори, зважаючи
на володіння 40% статутного капіталу Товариства.

Так, відповідно до стаття 62 Закону
України «Про господарські товариства» учасник, що володіє більше 20% голосів
має право вимагати скликання позачергових загальних зборів учасників у
будь-який час і з будь-якого приводу, що стосується діяльності товариства, а
якщо протягом 25 днів голова товариства не виконав зазначеної вимоги, такий
учасник вправі сам скликати загальні збори учасників.

Однак, відповідно до частини 4
статті 98 Цивільного кодексу України та абзацу 4 статті 61 Закоті України «Про
господарські товариства»скликання самим учасником товариства, що володіє певною
кількістю голосів, загальних зборів учасників товариства є його правом, а не
обов'язком. Крім того, у разі виходу учасника з товариства з обмеженою
відповідальністю, обов'язок скликанні загальних зборів учасників товариства у
такому випадку покладається на саме товариство, а не на учасника, що виходить
зі складу товариства.

Відповідно до статті 7 Закону
України «Про господарські товариства» та частини 3 статті 4 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» зміни до
Статуту Товариства у зв'язку з виходом позивача з Товариства підлягають
державній реєстрації. З частини 1 статті 29 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» випливає, що обов'язок
державної реєстрації змін до установчих документів покладено безпосередньо на
товариство, а не на учасника, що виходить з товариства чи інших учасників
товариства.

Слід також відмітити, що положення
частини 1 статті 148 Цивільного кодексу України не пов'язують право учасника на
вихід з товариства із будь-якими спеціальними умовами й підставами, зокрема, з
обов'язком скликання учасником, що виходить з товариства, загальних зборів для
вирішення питань, пов'язаних з його виходом з товариства. У зв'язку з цим,
учасник товариства не зобов'язаний і не повинен доводити того, що він належним
чином вжив заходів для скликання загальних зборів для вирішення питань,
пов'язаних з його виходом з товариства. Обов'язок скликання загальних зборів
для вирішення питань, пов'язаних з виходом учасника з товариства, покладається
на саме товариство (частина 1 статті 148 Цивільного кодексу України; частини 2
і 4 статті 82 Господарського кодексу України, частина 1 статті 143 Цивільного
кодексу України, частина 2 статті 4, статті 51 Закону України «Про господарські
товариства»; пункт 2 частини 4 статті 145 Цивільного кодексу України; пункт б)
статті 41 та стаття 59 Закону України «Про господарські товариства»; пункти
9.3.5 та 9.2.6 Статуту ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.», частина 3 статті 61 Закону
України «Про господарські товариства»).

Колегією також не приймаються до
уваги твердження апелянта про те, що у

матеріалах справи відсутні належні
докази повідомлення всіх учасників товариства про

проведення загальних зборів ТОВ
«КУА АПФ «Б.І.К.», а посвідчений нотаріусом акт, в якому нібито зафіксовано
«факт зриву Зборів», не є належним доказом вини учасників товариства у «зриві»
зборів.

Як вказано вище, Позивач не
зобов'язаний і не повинен доводити того, що він належним чином вжив заходів для
скликання загальних зборів для вирішення питань, пов'язаних з його виходом з
Товариства.

З іншого боку, позовні вимоги
Позивача обґрунтовувалися не «фактом зриву зборів», на яких мало вирішуватися
питання про вихід Позивача зі складу учасників Відповідача, як це стверджує
скаржник, а тими фактами, що 27 вересня 2006 року Позивач надіслав відповідачу
нотаріально засвідчену заяву про вихід з ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.», проте,  незважаючи на завершення трьохмісячного
строку з дати подання заяви про вихід з ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.» (відповідно до
статті 148 Цивільного кодексу України), на момент подання Позовної заяви Статут
ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.» визначав Позивача як одного з учасників ТОВ «КУА АПФ
«Б.І.К.» та покладав на Позивача права і обов'язки учасника ТОВ «КУА АПФ
«Б.І.К.», а відповідачем не були скликані загальні збори учасників ТОВ «КУА АПФ
«Б.І.К.» для вирішення питань, пов'язаних з виходом Позивача зі складу
учасників ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.», хоча обов'язок скликання таких загальних
зборів покладається саме на відповідача і був ним порушений.

Зазначені вище факти, якими позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги, підтверджуються, зокрема, залученими до
матеріалів справи копією заяви Позивача про вихід зі складу учасників ТОВ «КУА
АПФ «Б.І.К.» та копією Статуту ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.» (згідно з яким Позивач
визначений як один із учасників ТОВ «КУА АПФ «Б.І.К.»). Вказані докази не
заперечувалися та не оскаржувалися відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 18
Закону України «Про господарські товариства», достовірність та повнота річної
фінансової звітності товариства повинні бути підтверджені аудитором
(аудиторською фірмою). Вказані вимоги Товариством виконані не були, що
ускладнює реалізацію позивачем права на одержання від Товариства вартості
частини його майна внаслідок виходу позивача з Товариства. Проведення
аудиторської перевірки фінансової звітності Товариства за 2005-2006 роки також
є необхідним для забезпечення належної реалізації права позивача на одержання
від Товариства вартості частини майна внаслідок виходу з Товариства (зокрема, з
метою перевірки правильності визначення конкретного розміру вартості частини
майна, яка має бути виплачена позивачу).

Крім того, відповідно до Статуту,
Товариство є компанією з управління активами. Відповідно до статті 5 Закону
України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні
інвестиційні фонди)», з метою перевірю і підтвердження правильності річної
фінансової звітності, компанія з управління активами повинна щорічно залучати
аудитора (аудиторську фірму).

Отже, з урахуванням вищезазначеного
та відповідно до пункту 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України,
Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанії з управління активами та
адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» зобов'язано скликати загальні збори
його учасників, до порядку денного яких включите питання, пов'язані з виходом
позивача зі складу учасників Товариств, а також провести державну реєстрацію
змін до Статуту та аудиторську перевірку фінансової звітності Товариства за
2005-2006 рік.

Що стосується відмови у задоволенні
інших позовних вимог позивача (зокрема щодо виплати позивачу вартості частини
майна та частини прибутку Товариства та щодо надання позивачу висновку
аудиторської фірми про достовірність та повноту річної фінансової звітності
Товариства за 2005-2006 роки) колегія погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо того, що згідно із статтею 54 Закону України «Про господарські
товариства» виплата учаснику, що вийшов з товариства, вартості частини майна та
частини прибутку проводяться після затвердження звіту за рік, в якому він
вийшов з товариства і в строк до 12 місяців з дня виходу. Оскільки у даному
випадку позивач вийшов з Товариства з 27 вересня 2006 року, то до 28 грудня
2007 року права позивача на отримання виплати вартості частини майна та частини
прибутку Товариства не можуть вважатися такими, що порушені з боку Товариства.
Право вимоги щодо надання висновку аудиторської фірми про достовірність та
повноту річної фінансової звітності Товариства за 2005-2006 роки виникає після
проведення відповідної аудиторської перевірки.

За таких обставин, колегія
приходить до висновку про те, що рішення господарського суду м. Києва від
20.06.2007р. є обґрунтованим та відповідає дійсним обставинам справи, а отже
підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача на зазначене рішення
суду немає.

Відповідачем також було подано до
суду апеляційну скаргу на ухвали Господарського суду м. Києва від 14.06.2007р.
та від 13.03.2007р. у справі №21/193, які він вважає необґрунтованими та
прийнятими судом з порушенням вимог чинного законодавства, а тому просить їх
скасувати та залишити позов ОСОБА_1. у цій справі без розгляду.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу відповідача на ухвали Господарського суду м. Києва від
13.03.2007р. та 14.06.2007р. у справі №21/193, дослідивши матеріали справи,
колегія приходить до висновку про те, що підстав для її задоволення немає, а
оскаржувані відповідачем ухвали обґрунтовані та відповідають обставинам справи,
виходячи із наступного:

Ухвалою Господарського суду м.
Києва від 13.03.2007р. було порушено провадження у справі №21/193 за
позовом  ОСОБА_1. до ТОВ «Компанія з
управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» про припинення
правовідношення та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з даною ухвалою ТОВ
«Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів
«Б.І.К.»  звернулося до господарського
суду з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду м. Києва про порушення
провадження у справі від 13.03.20007р.

Ухвалою Господарського суду м.
Києва від 14.06.2007р. було відмовлено у прийнятті апеляційної скарги
відповідача на ухвалу суду від 13.03.2007р.

Відповідно до ч.1 ст..106 ГПК
України ухвали місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в
апеляційному порядку у випадках, передбачених цим Кодексом та Законом України
«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ст.64 ГПК України
Суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше п'яти днів з дня її надходження
виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про
порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви,
призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце
його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні.
Ухвала надсилається також іншим підприємствам, установам, організаціям,
державним та іншим органам у випадках, коли від них витребуються документи,
відомості та висновки або їх посадові особи викликаються до господарського
суду.

Таким чином дана стаття не
передбачає можливості оскарження в апеляційому порядку ухвали суду про
порушення провадження у справі.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого господарського суду України від 30.01.2005р. №01-8/157 у разі подання
апеляційної скарги на ухвалу, яку не може бути оскаржено, місцевий
господарський суд має відмовляти у прийнятті такої скарги з посиланням на
частини першу та четверту статті 106 ГПК.

Враховуючи те, що чинним
законодавством не передбачена можливість оскарження у суді апеляційної
інстанції ухвали місцевого господарського суду про порушення провадження у
справі, винесеної згідно ст..64 ГПК України, колегія приходить до висновку про
те, що судом першої інстанції було обґрунтовано винесено оскаржувану ухвалу від
14.06.2007р., якою було відмовлено у прийнятті апеляційної скарги відповідача
за зазначену ухвалу.

За таких обставин та з урахуванням
того, що ухвала суду від 13.03.2007р. оскарженню не підлягає, доводи
відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при
винесенні оскаржуваної ухвали про порушення провадження у справі колегією до
уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК
України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з
управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Б.І.К.» залишити без
задоволення.

2.          Рішення  Господарського суду  м. Києва від 20.06.2007р. у справі №21/193
залишити без змін.

3.          Ухвалу Господарського суду м. Києва
від 13.03.2007р.  у справі №21/193  залишити без змін.

4.          Ухвалу Господарського суду м. Києва
від 14.06.2007р. у справі №21/193 залишити без змін.

5.          Матеріали справи №21/193 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді