ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2007 р.

№ 31/149

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.
Владимиренко С. В.
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2007р. та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06. 2007 року
у справі                                       № 31/149

за позовом
дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

До
Служби безпеки України (далі - СБУ)

Про
стягнення 3 000 000,00 грн.

за участю представників:

позивача: Зубар О.В.;

відповідача: Герасим’як В.Є.;

встановив:

Рішенням господарського суду м.Києва (суддя Пасько М.В., Качан Н.І., Калатай Н.Ф.) від 23 травня 2007 року у справі № 43/39 первісний позов задоволено, визнано інвестиційний договір № 3 від 20.02.1991 р. дійсним та таким, що виконаний в повному обсязі та судові витрати; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 4 липня 2007 року (судді Корсак В.А., Авдєєв П.В., Коршун Н.М.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, оскільки судами при винесенні оскаржуваних судових актів порушено норми матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов Підприємства задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що 14 грудня 1999 року між Компанією та СБУ відповідно до Указу Президента України № 240/93 від 01.07.1993 р. "Про інвестування будівництва і придбання житла для військовослужбовців збройних сил України та членів їх сімей",                     з наступними змінами і доповненнями та Закону України "Про внесення змін і доповнень в деякі законодавчі акти України з питань оподаткування" від 24.04.1996 р., на підставі Генеральної угоди № 36-0-97 від 31.01.1997 р. та Додаткової угоди № 19/463 від 20.09.1999 р., був укладений договір № 14 від 14.12.1999 р. про інвестування будівництва житла для військовослужбовців СБУ та членів їх сімей, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства (надалі –Договір).

Згідно п. 1.3. Договору інвестування передбачалось шляхом передачі Компанією до СБУ матеріальних цінностей.

Пунктом 2.1. Договору передбачені обов’язки замовника –СБУ, а  пунктом 2.2.  Договору  передбачені  обов’язки  Інвестора –Компанії.

Вимоги позивача ґрунтуються на тому, що відповідачем порушено умови договору щодо надання позивачу довідки "Про цільове використання інвестицій", у зв’язку з чим  відповідач позбавив Компанію можливості отримати право на зменшення своїх податкових зобов’язань по податку на прибуток на суму 3 000 000 грн. Крім того, Компанія втратила інтерес до вказаного вище Договору про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999 р.

Господарськими судами встановлено, що 6 вересня 2001 року Відповідачем на адресу Позивача було направлено лист за № 19/1016, у якому Відповідач гарантував приймання у якості інвестицій з метою виконання умов інвестиційного договору № 14 від 14.12.1999 р. векселів №№ 58603, 58604 і 58605, емітованих 01.09.2001 р. ЗАТ "СП "Гермес” на загальну суму 3 000 000,00 грн., з подальшим наданням довідок про зменшення податкових зобов’язань по податку на прибуток ДК "Укргазвидобування".

Пунктом 22.3 статті 22 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", в редакції Закону України № 283/97-ВР від 22.05.1997р., передбачалось право на зменшення податкового зобов’язання у разі здійснення платником податку інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства України, шляхом передачі матеріальних активів на суму вартості таких матеріальних активів у сумі, яка не перевищує розміру податкового зобов’язання, нарахованого протягом звітного періоду, в якому здійснювалось таке інвестування.

В Договорі про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999 р., одним із зобов’язань Замовника було видавання щомісячно Інвестору до 10 числа місяця, який слідує за звітним, довідки про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей (додаток № 1 та № 2 у відповідності з методологією, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 568 від 27.04.1998 р.).

Пунктом 17 зазначеної вище методології передбачено, що замовники видають інвесторам довідки про фактично здійснені інвестиції (додатки 1 і 2) для подання їх до органів державної податкової служби.

Господарськими судами встановлено, що Відповідачем було частково виконано покладені на нього зобов’язання за Договором про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999 р., шляхом направлення Позивачу довідки про надання інвестицій на будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 714 (додаток № 1).

Оскільки сторонами було узгоджено строк в межах якого Замовник зобов’язаний був видати Інвестору довідки про інвестування , господарські суди встановили, що Відповідач порушив свої зобов’язання по Договору № 14 від 14.12.1999 р., не надавши Позивачу в строк до 10.10.2001 р. довідку про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей.

В той же час, з 01.01.2004 р. набрав чинності Цивільний кодекс України, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень якого щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На підставі п. 6 Перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Господарськими судами встановлено, що Позивачу було відомо про порушення свого права  11.10.2001 р., тобто з того часу, коли він вчасно не отримав від Відповідача довідки "Про цільове використання інвестицій", як це передбачалось додатком № 2 до Договору.

Виходячи з викладеного, господарським судом правомірно встановлено, що позивачем при зверненні до суду було пропущено загальний строк позовної давності, передбачений ст.256, 257 ЦК України, оскільки перебіг строку почався з 11.10.2001 р..

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки підстави для поновлення пропущеного строку у суду були відсутні, господарські суди обґрунтовано відмовили в позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Матеріали справи свідчать про те, що господарськими судами в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і підставно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Виходячи з наведеного, судова колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 12 квітня 2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 7 червня 2007 року у справі № 31/149 залишити без змін, а касаційну скаргу дочірньої компанії "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"  –без задоволення.

Головуючий суддя                                        О. Кот

судді:                                                  С. Владимиренко

С. Шевчук