Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2007 р.                                                           Справа № 29/372-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Афанасьєв В.В., судді Бухан А.І. , Шевель О.В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

прокурора –Улановського О.О.

позивача –Беляєва В.М. –дов.

відповідача –не з‘явився

третьої особи –Данільченка О.О. – дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційне подання заступника військового прокурора Харківського гарнізону (вх. № 2931Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 року по справі № 29/372-07

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Адміністрації державної прикордонної служби України, м. Київ

третя особа на стороні позивача Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України, м. Харків

до Закритого акціонерного товариства «Куряжський домобудівельний комплекс»  смт. Пісочин-2 Харківського району Харківської області

про стягнення  1002744 грн. збитків

встановила:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Адміністрації державної прикордонної служби України про стягнення з відповідача, Закритого акціонерного товариства «Куряжський домобудівельний комплекс», 1002744 грн. збитків за неналежне виконання останнім договірних зобов‘язань.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 р. у справі № 29/372-07 (суддя Тихий П.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Заступник військового прокурора Харківського гарнізону (що діє на підставі наказу Генерального прокурора України від 29.11.2006 р. № 6/гн та листа Генерального прокурора України від 10.07.2007 р. № 10/4-26537-07), з даним рішенням  не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційним поданням, в якому просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 р. у справі № 29/372-07  та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. В апеляційному поданні прокурор посилається на порушення місцевим господарським судом та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з‘ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Так, на думку прокурора, приймаючи рішення по даній справі, місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки доданим до позову судовим рішенням про визнання права власності на спірні квартири за третьою особою, та не враховані положення чинного законодавства і надані прокурором розрахунки щодо понесених позивачем збитків.

Позивач, Адміністрація державної прикордонної служби України, підтримує апеляційне подання прокурора та просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 р. у справі № 29/372-07  і задовольнити позовні вимоги.

Третя особа на стороні позивача, Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України, апеляційне подання прокурора підтримує, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 р. у справі № 29/372-07  і задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У відзиві на апеляційне подання третя особа вказує, що судом не була надана оцінка наданим прокурором та наявним у справі доказам.

Відповідач, Закрите акціонерне товариство «Куряжський домобудівельний комплекс», відзиву на апеляційне подання не надав, в судове засідання представник відповідача не з‘явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце засідання суду. У попередньому судовому засіданні представник відповідача проти апеляційного подання прокурора заперечував, посилаючись на обгрунтованість рішення суду та недоведеність прокурором і позивачем вимог позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційному поданні та відзиві на нього доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне:

звертаючись до місцевого господарського суду з позовною заявою про відшкодування збитків з відповідача прокурор посилався на те, що згідно з укладеним між позивачем та відповідачем договором та актом приймання-передачі, останній передав позивачу в рахунок інвестиції на суму 5202258,80 грн. 76 квартир, в тому числі 6 квартир у м. Глухові Сумської області загальною площею 342 кв. м. на суму 376932 грн. Разом з тим, як зазначає прокурор, фактичної передачі вказаних квартир не відбулося. В подальшому, відповідними судовими рішеннями, які набули чинності, право власності на вказані квартири було визнано за іншою організацією – третьою особою по даній справі. Таким чином, прокурор вважає, що позивач, оплативши вищезазначені квартири та фактично не отримавши їх, зазнав збитків. З урахуванням вимог чинного законодавства та на підставі Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 25.10.2006 р. № 335, яким затверджено показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами станом на 01.10.2006 р., прокурором нараховано та заявлено до стягнення 1002744 грн. збитків (342 кв. м непереданого житла х 2932 грн. вартості загальної площі квартир будинків (з урахуванням ПДВ) згідно з вказаним Наказом).

Приймаючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що прокурор та позивач не довели наявність реальних збитків в розмірі 1002744 грн., викликаних невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем зобов‘язань за договором № 13/99 від 16.11.1999 р.

Разом з тим, як вбачається із оскаржуваного рішення, місцевим господарським судом не дана оцінка наявним у матеріалах справи судовим рішенням про передачу спірних квартир третій особі та про визнання права власності на ці квартири за третьою особою по справі, не зроблено відповідних посилань на норми матеріального права, які регулюють питання стягнення збитків та не обгрунтовано висновки суду щодо недоведеності наявності реальних збитків.

У відповідності до ст. 84 ГПК України, судове рішення повинно містити, зокрема, обставини справи, встановлені господарським судом, причини виникнення спору, докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими господарський суд відхилив докази сторін, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р.  за № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності – на підставі закону, що регулює подібні відносини, виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення прийняте при неповному дослідженні та неповній оцінці усіх фактичних обставин справи, через що воно підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України.

Як свідчать матеріали даної справи та встановлено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.07.2007 р. по справі № 46/563-06 за позовом Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України до АТЗТ «Куряжський домобудівельний комплекс» про спонукання виконання обов‘язку в натурі, 16 листопада 1999 року між позивачем та відповідачем по даній справі укладений інвестиційний договір № 13/99 на інвестування будівництва житла для військовослужбовців Прикордонних військ України в м. Харків і Харківській області, м. Суми і Сумської області, в м. Полтава і Полтавській області, в м. Бердянськ. 27 грудня 1999 року та 16 червня 2000 року між сторонами укладені додаткові угоди до договору № 1 та № 2.

Відповідно до умов договору (п. 2.1.) позивач зобов'язався провести інвестування будівництва шляхом передачі коштів на розрахунковий рахунок відповідача чи передачі товарно-матеріальних цінностей, або проведення заліків по обов'язковій сплаті податків до Державного бюджету України, або погашення заборгованості по податкам до Державного бюджету України з використанням казначейських векселів. Цим же пунктом договору передбачено, що інвестування уточнюється додатковими угодами після визначення конкретних будинків.

Відповідно до п.п. 1.2., 2.1., 2.2.2 та 2.2.3. договору, в рахунок отриманих від позивача коштів в розмірі 5202258,80 грн., відповідач зобов'язувався передати позивачеві, а позивач прийняти квартири на всю суму інвестицій за ціною не вищу за опосередковану вартість будівництва в відповідному регіоні за актом прийому передачі.

Разом з тим, як встановлено колегією суддів, а ні в самому договорі, а ні в додаткових угодах до нього сторонами не було погоджено номери квартир, будинків та адрес відповідних квартир, незважаючи на те, що такий обов‘язок передбачений п. 2.1.1 договору.

Спірні квартири (їх номери, адреси) визначені лише актом прийому-передачі від 26 грудня 2000 року, з якого вбачається, що в рахунок виконання зобов'язань за договором відповідач передав позивачеві, а останній прийняв за актом приймання-передачі 76 квартир в житлових будинках в м. Харкові та Харківській області, м. Суми та Сумській області. В тому числі за вказаним актом відповідачем були передані а позивачем прийняті шість квартир № № 61, 67, 73, 75, 77, 79 загальною площею 342 кв. м. у житловому будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області (спірні квартири).

Вказаний акт прийому-передачі складений у письмовій формі, має найменування сторін, скріплений підписами та печатками позивача, відповідача й експлуатуючої організації позивача — Відділу будівництва і розквартирування Південно-Східного напряму Прикордонних військ України.

Між позивачем та відповідачем за договором №13/99 від 16 листопада 1999 р. було проведено звірку взаєморозрахунків про що складено акт звірки взаєморозрахунків, що підписаний та скріплений печатками обох сторін. Вказаний акт звірки взаєморозрахунків також свідчить про те, що позивач отримав, а відповідач передав 76 квартир загальною площею 4 642,46 кв.м. на суму 5202258,80 грн., в тому числі 6 квартир в м. Глухів Сумської області загальною площею 342 кв.м. Також, до матеріалів справи пред'явлено акт звірки взаєморозрахунків з передачі квартир між експлуатуючою організацією позивача та відповідачем, з якого також вбачається, що АТЗТ «КДБК» фактично передав, а позивач отримав в експлуатацію квартири в м. Глухів загальною площею 342 кв.м на суму 378936 грн.

У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 02 липня 2007 року по справі № 46/563-06 (доказів оскарження чи скасування якої ні прокурором ні позивачем не надано) зазначено, що посилання позивача на той факт, що спірні квартири фактично не передані у власність позивача в зв’язку з тим, що будинок не був зданий в експлуатацію, також не може бути підставою для визнання факту неприйняття спірних квартир позивачем по акту від 26 грудня 2000 року, оскільки вказаним актом підтверджено факт прийняття квартир та умовами договору і додаткових угод до нього не передбачено передачу квартир тільки після введення будинку в експлуатацію.

При цьому, суд посилався на ч.1 ст. 128 Цивільного кодексу України (1963 р.), відповідно до якої право власності  (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України 2003 р., право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва. Моментом набуття права власності за договором, згідно до ст. 334 Цивільного кодексу України 2003 р., виникає у сторони з моменту передачі майна.

Пунктом 3.2. договору №13/99 від 16 листопада 1999 р. передбачено, що після підписання акту передачі квартир на баланс експлуатуючій організації, відповідальність за їх збереження несе інвестор, яким є позивач.

Умовами договору не передбачено покладення на відповідача обов'язку проводити реєстрацію прав власності на нерухоме майно за договором №13/99 від 16 листопада 1999 р.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» реєстрацію права власності на набуте нерухоме майно проводить власник даного майна. Даним положенням передбачено надання органу, що здійснює державну реєстрацію, чітко зазначеного переліку документів, що підтверджує право власності. Даний перелік документів, які підтверджують право власності Позивача на 6 квартир у будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області, складається з акту державної комісії про введення будинку (де знаходяться квартири) в експлуатацію, рішення місцевого органу виконавчої влади про затвердження акту державної комісії, актів приймання-передачі, за якими позивач отримав квартири.

Колегія суддів зазначає, що ні прокурором, ні позивачем до матеріалів даної справи не надано належних доказів того, що позивач будь-яким чином після отримання квартир по акту приймання-передачі та після введення будинку в експлуатацію здійснював будь-які заходи щодо звернення до місцевого органу виконавчої влади про затвердження акту державної комісії, актів приймання-передачі, за якими позивач отримав квартири та щодо реєстрації свого права власності на спірні квартири. Також, колегія суддів зазначає, що до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що квартири не були фактично передані позивачу по акту приймання - передачі від 26.12.2000 р. та що відповідачем чи будь-якою іншою особою на той час чинилися будь-які перешкоди в реєстрації позивачем права власності.

До матеріалів даної справи прокурором та позивачем надані:

рішення господарського суду Сумської області від 26.04.2004 р. по справі № 9/478 (залишене без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України), яким зобов‘язано ВАТ «Глухівська фабрика по переробці вторинної сировини» передати Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України (третій особі по даній справі), в тому числі 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області;

рішення господарського суду Сумської області від 24.07.2006 р. по справі № 17/206-04, яким за Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (третьою особою по даній справі) визнано право власності, в тому числі на 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області;

рішення Глухівського міськрайсуду від 12.03.2007 р. по справі № 02-42/07 (залишене без змін Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 жовтня 2007 р.), яким підтверджено право власності, в тому числі на 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області, за Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (третьою особою по даній справі).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що:

вищевказані судові рішення не надавалися позивачем та не були предметом дослідження при розгляді справи № 46/563-06 про спонукання АТЗТ «Куряжський домобудівельний комплекс» виконати обов‘язки в натурі, тобто, передати Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби  України 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області;

аналіз вищезазначених судових рішень свідчить про те, що відповідним судам не надавалися акт прийому-передачі від 26 грудня 2000 року, з якого вбачається, що в рахунок виконання зобов'язань за договором відповідач передав позивачеві, а останній прийняв в тому числі шість квартир №№ 61, 67, 73, 75, 77, 79 загальною площею 342 кв. м. у житловому будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області (спірні квартири), вищезазначений акт звірки взаєморозрахунків, яким підтверджено, що позивач отримав, а відповідач передав 76 квартир загальною площею 4 642,46 кв.м. на суму 5 202 258,80 грн., в тому числі 6 квартир в м. Глухів Сумської області загальною площею 342 кв.м. та акт звірки взаєморозрахунків з передачі квартир між експлуатуючою організацією позивача та відповідачем, з якого також вбачається, що АТЗТ «КДБК» фактично передав, а позивач отримав в експлуатацію квартири в м. Глухів загальною площею 342 кв.м на суму 378 936 грн.

Такі висновки (щодо ненадання вищевказаних актів) колегією суддів зроблені виходячи зі змісту рішення господарського суду Сумської області від 26 квітня 2004 р. по справі № 9/478, яким встановлено, що заявлені у позові квартири, в тому числі шість квартир №№ 61, 67, 73, 75, 77, 79 загальною площею 342 кв. м. у житловому будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області (спірні квартири) ще не мають законних власників (наймачів).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, й відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник в господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або інтереси якого порушено. Ч. 2 названої статті встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б в разі належного виконання зобов'язань або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

П. 1 вказаної статті визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуваню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб‘єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів, тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов‘язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов‘язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

2)          Аналогічні положення щодо складу збитків містяться і в статті  22 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Системний аналіз вищенаведених положень закону дає підстави вважати, що для задоволення вимог про стягнення збитків необхідно, щоб такі збитки були реально понесеними та кредитор (позивач) довів факт понесення таких збитків.

При цьому, ст. 614 ЦК України, підставою для стягнення збитків є вина особи, що порушила зобов‘язання.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурором та позивачем в обгрунтування позовних вимог не надано жодних доказів понесення ним збитків у розмірі, що заявлений до стягнення. Жодним доказом не підтверджено тих обставин, що позивач сплачував відповідачу грошові кошти саме за спірні шість квартир №№ 61, 67, 73, 75, 77, 79 загальною площею 342 кв. м. у житловому будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області (в залучених до справи платіжних документах таке посилання відсутнє). Також, як встановлено вище, ні в самому договорі, ні в додаткових угодах до нього сторонами не було погоджено номери квартир, будинків та адрес відповідних квартир, незважаючи на те, що такий обов‘язок передбачений п. 2.1.1 договору. Відсутність відповідних доказів позбавляє прокурора, який діє в інтересах держави в особі позивача права вимагати стягнення з відповідача збитків за порушення (неналежне виконання) договірних зобов‘язань за договором № 13/99 від 16.11.1999 р. (оскільки спірні квартири (їх номери, адреси) визначені лише актом прийому-передачі від 26 грудня 2000 року, що не передбачено умовами договору).

Прокурором та позивачем не враховано тих підстав, що строк дії укладеного між сторонами договору не скінчився, не розторгнутий у встановленому законом порядку, та не надано доказів відмови від укладення додаткових угод відповідно до п. 2.1.1 договору або доказів відмови від договору.

Щодо посилання прокурора на лист відповідача № 2/7-04 від 07.04.2004 р. (арк.справи 62), такий лист не може бути прийнятий як належний доказ, оскільки його оригінал не наданий, відповідач щодо існування відповідного листа заперечує.

Також, колегія суддів вважає, що ні прокурором, ні позивачем не доведено вини відповідача у завданні позивачу збитків.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 22 та 33 ГПК України сторони зобов‘язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об‘єктивного дослідження всіх обставин справи, доводити ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Незважаючи на вищезазначені положення чинного законодавства, позивач та третя особа по даній справі, які є організаціями одного органу – Державної прикордонної служби України, при розгляді судових справ (№ 46/563-06, 9/478, 17/206-05, 02-42/07 в яких останні були сторонами по справі та їх повноважні представники приймали участь у судових засіданнях) відповідним судам не надавали всіх необхідних доказів (при розгляді справи № 46/563-06 не надано доказів визнання права власності та передачу спірних квартир третій особі, при розгляді справ № 9/478, 17/206-05, 02-42/07 не надано доказів передачі спірних квартир позивачу по даній справі на підставі акту приймання-передачі та підтвердження факту такої передачі актами звірки), при розгляді вказаних справи відповідними особами не були заявлені клопотання про залучення до участі у справах третіх осіб, на права яких могло б вплинути судове рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що діями (бездіяльністю) відповідних осіб (позивача та третьої особи) створена ситуація, при якій існують чинні судові рішення щодо одного предмету (спірні шість квартир №№ 61, 67, 73, 75, 77, 79 загальною площею 342 кв. м. у житловому будинку № 56 по вул. Леніна в м. Глухів Сумської області), які суперечать один одному, а саме:

в рішенні господарського суду Харківської області та постанові Харківського апеляційного господарського суду по справі № 46/563-06 зазначено, що право власності на квартири в будинку № 56 по вул. Леніна  в. Глухові Сумської області (спірні квартири) позивачем набуті відповідно до ст.ст. 328, 331, 334 ЦК України правомірно;

рішенням господарського суду Сумської області від 26.04.2004 р. по справі № 9/478 (залишеним без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України) зобов‘язано ВАТ «Глухівська фабрика по переробці вторинної сировини» передати Східному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України (третій особі по даній справі), в тому числі 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області;

рішенням господарського суду Сумської області від 24.07.2006 р. по справі № 17/206-04 за Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (третьою особою по даній справі) визнано право власності, в тому числі на 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області;

рішенням Глухівського міськрайсуду від 12.03.2007 р. по справі № 02-42/07 підтверджено право власності, в тому числі на 6 спірних квартир у м. Глухові Сумської області, за Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (третьою особою по даній справі).

Колегія суддів зазначає, що залучений прокурором до матеріалів справи лист відповідача № 2/7-04 від 07.04.2004 р. (арк.справи 62) свідчить про те, що позивач по справі знав про існування судового спору у справі № 9/478, та міг і повинен був звернутися до суду з заявою про залучення його та відповідача по даній справі до участі у справі у якості третьої особи і надати відповідні докази  передачі йому спірних квартир, однак, цього не зробив.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги прокурора є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не підтверджені документально та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звертаючись до суду з позовом, прокурор, в порушення вимог ст. 29 ГПК України та рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп не обгрунтував інтересів держави. В судових засіданнях представниками прокуратури не надано будь-яких доказів та пояснень щодо підстав звернення до суду з відповідним позовом, доказів здійснення перевірки вищевикладеним обставинам справи.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями  99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України,

постановила:

Апеляційне подання прокурора задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 16 серпня 2007 року по справі № 29/372-07 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Головуючий суддя                                                                    Афанасьєв В.В.

Судді                                                                    Бухан А.І.

Шевель О.В.