ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 р.
№ 5/356

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Головуючого:
Суддів:
Михайлюка М.В.,
Дунаєвської Н.Г.,
Рибака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну  скаргу

ВАТ “Полтава-Авто”

на  постанову
Київського  міжобласного  апеляційного господарського суду від 25.09.2007

у справі
№ 5/356 господарського суду Полтавської області

за позовом
ТОВ “Крим-Урал-Сервіс”

до
ВАТ “Полтава-Авто”

про
стягнення 57004,18 грн.

за  участю  представників  сторін :

позивача
Куциков М.Б.,

відповідача
Ломаков О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.05.2007 р. у справі № 5/356 (суддя: Георгієвський В.Д.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 25.09.2007 р. (судді: Фаловська І.М., Агрикова О.В., Писана Т.О.) рішення скасоване і прийняте нове рішення: позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 50000 грн. боргу. В частині стягнення пені та розірвання договору № 01/03 від 01.03.2004 р. провадження у справі припинено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 500 грн. держмита та 97,75  грн. витрат на інформа ційно-технічне забезпечення судового процесу, 299,36  грн. держмита за розгляд апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом  норм матеріального  та  процесуального права,  просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, правильність застосування господарським судом норм матеріального  та  процесуального права, колегія суддів  дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив апеляційний господарський суд та  вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами врегульовано договором № 01/03 від 01.03.2004 р. (далі - договір). Відповідно до умов вказаного договору, відповідач (підрядник) прийняв на себе зобов'язання протягом 30 діб після отримання попередньої оплати в розмірі 100% від вартості робіт, виконати плановий ремонт цистерн, а саме: ремонт пневморозвантажувачів, фарбування цистерн та нанесення логотипів, а позивач (замовник) зобов'язався прийняти виконані роботи та провести оплату на підставі виставлених рахунків. Згідно пункту 2.1. договору, вартість робіт становить 50000 грн.

05.03.2004 р. відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру № СФ-000069 на суму 50000 грн., який останнім було сплачено платіжним дорученням № 2 від 26.03.2004р. Однак, в порушення умов договору, відповідач протягом 30 днів не виконав роботи, плановий ремонт цистерн не провів.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржником виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Позивач у первісних позовних вимогах просив суд розірвати договір №01/03 від 01.03.2004 р. та повернути сплачені ним кошти у вигляді попередньої оплати в розмірі 50000 грн.,  а також  стягнути пеню у розмірі 10356,41 грн. згідно п. 6.2. договору.

Однак, під час нового розгляду справи по суті, 10.04.2007 р. за вх. №05958 позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача відповідно до умов п.6.1 договору безпідставно отримані кошти в сумі 50000 грн., а не збитки та додатково стягнути з відповідача інфляційні витрати в сумі 17900 грн., 3% річних в сумі 4372,60 грн., а всього 72272,60 грн. Одночасно з цією заявою, позивач подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме: відмовився від стягнення з відповідача пені в сумі 10536,41 грн. та відмовився від розірвання договору № 01/03 від 01.03.2004 р.

Отже, позивач змінив предмет частини позовних вимог, оскільки замість стягнення збитків просив зобов’язати позивача повернути отримані кошти у сумі передоплати в розмірі 50000 грн. на підставі п. 6.1.договору, а в іншій частині позовних вимог відмовився від них. Крім цього, заявив додатково нові позовні вимоги (новий предмет і підстави позову) про стягнення інфляційних та річних. Як вбачається із резолютивної частини рішення місцевого суду, в задоволенні позовних вимог судом відмовлено. Однак, в мотивувальній частині не вказано, які саме позовні вимоги –початкові, чи змінені, чи додаткові розглядалися місцевим судом та по яких прийнято рішення.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що позивач мав право змінити предмет позову та просити суд розглянути замість позовних вимог про стягнення збитків, вимоги про повернення грошових коштів, оскільки позивач при цьому змінив лише предмет, а підстава - укладений між сторонами договір, останнім не змінювалася. Водночас, позивач мав право відмовитися від частини позовних вимог відповідно до вимог статті 22 ГПК України, наслідки такої дії йому були зрозумілі, про що він зазначив в заяві, отже, у суду були правові підстави прийняти відмову від позовних вимог в частині розірвання договору та стягнення пені.

При розгляді справи в місцевому господарському суді, відповідач у відзиві зазначав, що позивач не передав майно для ремонту, а саме цистерни, чим створив неможливість виконання умов договору підрядником, це і було основною причиною відмови місцевим судом у стягненні суми передоплати в розмірі 50000 грн.

Разом з тим, слід зазначити, що у п. 3.1. договору сторони чітко домовились про виконання ремонту протягом 30 днів з дня отримання підрядником коштів у сумі передоплати 50000 грн., а не з дня отримання майна, що підлягало ремонту. Пунктом 6.1. договору обумовлено, що у разі невиконання  підрядником своїх зобов'язань протягом 30 днів з моменту отримання передоплати отримані кошти підлягають поверненню на розрахунковий рахунок замовника у п'ятиденний термін. Ця умова договору є істотною і після його укладення є обов'язковою для сторін та в сукупності з іншими умовами складає зміст договору. Із  змісту цього договору випливає, що повернення передоплати відбувається лише за умов, визначених п.6.1. договору і не ставиться у залежність від інших умов договору.

Згідно зі статтею 837 ЦК України підрядник зобов'язаний на свій страх і ризик (після укладення договору) виконати визначену в договорі роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язаний прийняти та оплатити її. Відповідно до статті 839 ЦК України підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з договору порядок виконання роботи підрядником договором не передбачений. Статтею 847 ЦК України передбачена можливість підрядника попередити своєчасно замовника про наявність обставин, які загрожують придатності результату роботи. Як свідчать матеріали справи результат роботи підрядника у встановлений договором строк відсутній (відсутній акт приймання-передачі робіт), попередження про неможливість виконання роботи в строк позивачем відповідачеві не направлялось.

Згідно ст. 851 ЦК України підрядник має право не розпочинати роботу, а розпочату роботу зупинити, якщо замовник не надав матеріали, устаткування або річ, що підлягає переробці. Однак відповідач не звертався до позивача з будь-якими претензіями про не можливість розпочати роботу та здійснити її у встановлений договором строк, не відмовився від договору. За таких обставин, згідно п.6.1. договору позивач зобов'язаний був повернути передоплату у п'ятиденний строк з дня закінчення 30-ти денного строку, який відводився йому на виконання договору.

При дослідженні договору № 01/03 від 01.03.2004 р. апеляційний господарський суд встановив, що його умовами не передбачена процедура передачі та отримання цистерн, місце здійснення ремонту.

Що стосується актів виконаних робіт, що містяться в матеріалах справи та які підписані лише відповідачем, то апеляційний господарський суд не взяв їх до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що роботи виконані не були, цистерни не надавались.

Як зазначено вище, умовами договору передбачено повернення коштів у разі невиконання ремонту у 30-денний строк. Отже, 50000 грн. підлягали поверненню до 30.04.2004 р. (26.03.2004 р. платіжним дорученням № 2 здійснена передоплата в сумі 50000 грн. + 30 днів на виконання ремонту + 5 днів на повернення коштів).

Відповідач умов п. 6.1 договору не виконав, передоплату не повернув. Відповідно до вимог сі. 526 ЦК України зобов'язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

За   таких   обставин  апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо повернення 50000 грн. підлягають задоволенню.

Разом  з тим,  апеляційний суд не розглядав пред'явлені додатково позовні вимоги про стягнення інфляційних та річних, про  які не йшлося  в позовній заяві, оскільки ст. 22 ГПК України передбачено лише право позивача, зокрема, на збільшення позовних вимог, однак згідно з п.3  Інформаційного листа Вищого  господарського  суду  України  від 02.06.2006   р. № 01-8/1228 таке збільшення не може бути пов'язане з пред'явленням   додаткових позовних вимог, однак такі вимоги можуть бути предметом розгляду в окремому провадженні. Отже, державне мито, сплачене за пред'явлення додаткових позовних вимог в частині стягнення інфляційних та річних, підлягає поверненню позивачу.

Апеляційний суд прийняв відмову відповідача від позову в частинні розірвання договору та стягнення пені та припинив провадження в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, та те, що умови договору відповідач не виконав та не повернув попередню оплату, апеляційний господарський суд обгрунтовано задовольнив позов в частині повернення 500000 грн.

За таких обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування  постанови апеляційного господарського суду, оскільки вважає її законною та обґрунтованою .

Щодо доводів касаційної скарги, то вони не спростовують вищенаведених  обставин справи та зроблених апеляційним судом висновків.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1117 Господарського  процесуального  кодексу  України  касаційна  інстанція  не має  права  встановлювати  або  вважати  доведеними  обставини, які не були  встановлені  у рішенні або  постанові  господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про  достовірність  того чи іншого доказу,  про перевагу  одних  доказів.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 25.09.2007 року у справі № 5/356 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                               М. Михайлюк

Судді          :                                                                                Н. Дунаєвська

В. Рибак