КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2007                                                                                           № 48/471

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонд державного майна України

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.06.2007

у справі № 48/471

за позовом                               Прокурор м. Вінниці

до                                                   Товариство сприяння обороні України

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Укр-Рос НАФТА"

про                                                  визнання договору купівлі-продажу недійсним

Суть рішення і скарги:

Прокурор м. Вінниці (надалі – Прокурор) звернувся в господарський суд м. Києва з позовом в інтересах держави в особі: Фонду державного майна України (надалі – ФДМУ, Позивач 1) та Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Вінницькій області (надалі – РВ ФДМУ по Вінницькій області, Позивач 2) до Товариства сприяння обороні України (надалі – ТСО України, Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Укр-Рос НАФТА” (надалі – ТОВ “Укр-Рос НАФТА”) про визнання договору купівлі – продажу недійсним.

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.06.2007р. у справі № 48/471 в задоволенні позову Прокурора було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач 1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2007р. у справі № 48/471 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Прокурора в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було неповно з”ясовано та не доведено обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, зокрема: ст.ст. 203 п. 1 та 215 п. 1 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), ст.ст. 1 та 6 Закону України “Про приватизацію державного майна”, ст. 1 Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України” і Постанові Верховної Ради України № 2268 від 10.04.1992р. “Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР”, розташовані на території України”, що є підставами для скасування такого судового рішення.

Представник Позивача 2 письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак, його представник в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу Позивача 1 та просив її задовольнити – рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2007р. скасувати та прийняти нове про задоволення позову у даній справі.

Представники Відповідача 1 та Відповідача 2 надали суду свої відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначили, що рішення господарського суду м. Києва від 27.06.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просили залишити це рішення без змін, а подану на нього Позивачем 1 апеляційну скаргу – без задоволення.

Представник прокуратури письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак, в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу Фонду державного майна України та просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2007р. у справі № 48/471 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному об”ємі.

Під час розгляду справи в судових засіданнях 02.10.2007р. та 16.10.2007р. оголошувалась перерва, відповідно, до 16.10.2007р. та 08.11.2007р.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, Прокурор м. Вінниці звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі: Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Вінницькій області до Товариства сприяння обороні України та Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Укр-Рос НАФТА”, у якому просив визнати недійсним договір купівлі – продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Вінниця, Немирівське шосе, 10, що був укладений між відповідачами 23.09.2005р., зобов”язавши кожну із сторін повернути іншій стороні все одержане за цією угодою і рішенням господарського суду м. Києва від 27.06.2007р. у справі № 48/471 в задоволенні даного позову було відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що Відповідачем 1 було доведено правомірність володіння та розпорядження спірним майном, відповідно до виданого йому свідоцтва про власність, в той час, як останнє у встановленому законом порядку не було визнано недійсним чи скасоване, а також перевірялося дотримання вимог чинного законодавства під час відчуження спірного майна і було встановлено відсутність будь-якого порушення.

Водночас, за висновком місцевого господарського суду, доводи Прокурора та позивачів, є необгрунтованими, оскільки не стосуються предмету спору по даній справі.

У зв”язку з цим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Вінницької міської Ради депутатів трудящих від 17.02.1977р. № 102 “Про додаткове відведення земельної ділянки автомотоклубу ДТСААФ під будівництво комплексу споруд” автомотоклубу ДТ СААФ відведено земельну ділянку під забудову гуртожитку, що є об”єктом спірного Договору.

Відповідно до Рішення виконкому Вінницької міської Ради народних депутатів від 30.09.1986р. № 423 “Про затвердження актів Державних прийомок до експлуатації закінчених будівництвом об”єктів” виконком вирішив затвердити представлені комісіями Державних прийомок до експлуатації закінчених будівництвом об”єктів, зокрема гуртожитку на 320 місць по Немирівському шосе, житловою площею 1947 кв.м., загальною площею 3440 кв.м. та у 1986 році гуртожиток було прийнято в експлуатацію, а також, включено до балансу майна ДТ СААФ України та зареєстровано як гуртожиток у міськвиконкомі.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, Відповідач 1 є всеукраїнським громадським добровільним оборонно-патріотичним об”єднанням громадян, відповідно до п.1.1 Статуту якого метою якого є сприяння обороні і підготовці його членів до праці й захисту Батьківщини.

Відповідно до Статуту Товариства сприяння обороні України, воно є правонаступником ДТСААФ УРСР та було створено на підставі Закону України “Про об”єднання громадян”.

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України “Про об”єднання громадян”, об”єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

У зв”язку з цим, пунктами 7.1 та 7.2 Статуту Відповідача 1 передбачено, що він може мати у власності кошти, засоби та інше майно, необхідне для здійснення статутної діяльності. Власністю Відповідача 1 є будинки і споруди, житлові будинки, готелі, гуртожитки, технічні і транспортні засоби, підприємства, виробничі об”єднання, майстерні та інші госпрозрахункові структури, майно, обладнання, необхідне для виконання статутних завдань Відповідача 1.

Оскільки спірний гуртожиток перебував на балансі ДТ СААФ, правонаступником якого став Відповідач 1, останній звернувся з заявою про оформлення права власності на нього до виконкому Вінницької міської ради.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, 06.10.1999р. виконком Вінницької міської ради на підставі свого рішення № 1311 від 30.09.1999р. видав Товариству сприяння обороні України свідоцтво про право власності, яким посвідчувалося право колективної власності Відповідача 1 на гуртожиток, під літ. “А”, загальною площею 3 784,2 кв. м., житловою площею 1 855,1 кв.м. та бойлерну, під літ. “Б”.

В подальшому, 23.09.2005р. між Відповідачем 1 (продавець) та Відповідачем 2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу (надалі – Договір), відповідно до якого продавець продав, а покупець купив зазначені гуртожиток та бойлерну, що під літ. “А” та “Б”.

В зазначеному Договорі вказувалось, що відчужуваний гуртожиток та бойлерна належать Продавцю на підставі свідоцтва, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 1311 від 30.09.1999р.

Відповідно до Договору (п. 4.) гуртожиток та бойлерна були продані за 1 561 001 грн., в т.ч. ПДВ на суму 260 166,83 грн., а інвентаризаційна (балансова) вартість відчужуваного майна становила 1 262 835, 00 грн. (п. 3. Договору).

Договором, який був посвідчений нотаріально та зареєстрований за № 3419, також гарантувалось, що відчужувані гуртожиток та бойлерна до моменту укладення Договору нікому не продані, не подаровані, не заставлені, не передані як внесок до статутного фонду юридичної особи, іншим способом не відчужені, під забороною (арештом) та в заставі не перебувають, осіб, які мають переважне право на придбання відчужуваного майна, згідно ст. 777 Цивільного кодексу України, немає. Прихованих недоліків, про які має бути проінформований Покупець, немає.

Відчужувані за Договором гуртожиток та бойлерна були передані Відповідачем 1 та прийняті Відповідачем 2 по Акту приймання-передачі від 23.09.2005р. Згідно останнього, була також передана і вся технічна та проектно-будівельна документація стосовно проданого майна.

Проте, в подальшому, 12.09.2005р. прокурором м. Вінниці було подано протест за вих. № 9к на вказане вище рішення №1311 виконкому Вінницької міської ради від 30.09.1999р., в якому йшлося, що під час перевірки по дотриманню виконавчим комітетом Вінницької міської ради вимог чинного законодавства при прийнятті своїх рішень, було вивялено, що 30.09.1999р. цим виконкомом було прийнято рішення № 1311 “Про видачу свідоцтва про право власності на гуртожиток по вул. Немирівське шосе, 10”, яке, на думку прокурора, є незаконним та підлягало скасуванню, оскільки в результаті перевірки джерел фінансування будівництва даного гуртожитку було встановлено, що гуртожиток Відповідача 1 (колишній ДТСААФ) по вул. Немирівське шосе, 10, відповідно до таблиці № 3 “Введення в дію житла” та таблиці № 5 “Капітальні вкладення і будівельно-монтажні роботи по житлу” статистичного бюлетеня “Про виконання плану по будівництву за 1986 рік”, будувався за державні кошти і, відповідно, джерелами фінансування гуртожитку на 320 місць по Немирівському шосе були державні капітальні вкладення. Проте, зазначена обставина, на думку Прокурора, не була врахована виконкомом Вінницької міської ради під час прийняття рішення “Про видачу свідоцтва про право власності на гуртожиток по вул. Немирівське шосе, 10”.

У зв”язку з цим, 19.09.2005р. виконком Вінницької міської ради прийняв рішення № 2134 “Про розгляд протесту прокурора від 12.09.2005 № 9к”, відповідно до якого було прийнято рішення про задоволення протесту прокурора та визнання рішення від 30.09.1999р. № 1311 “Про видачу свідоцтва про право власності на гуртожиток по вул.Немирівське шосе, 10” таким, що втратило чинність.

При цьому, як видно з постанови Апеляційного суду Вінницької області від 24.02.2006р. по справі № 22ас-41 за позовом ТОВ “Торговельний дім “Укр-Рос НАФТА” до виконкому Вінницької міської Ради про визнання протиправним рішень, рішення останнього № 2134 від 19.09.2005р. “Про розгляд протесту прокурора від 12.09.2005 № 9к” та № 2360 від 25.10.2005р. “Про визнання таким, що втратило чинність з часу його прийняття рішення цього ж органу № 1311 від 30.09.1999р. “Про видачу свідоцтва про право власності на гуртожиток ТСО України”, було визнано протиправними та скасовано.

Крім того, постановою господарського суду Вінницької області від 06.12.2005р. по справі № 13/379-05 за позовом прокурора м. Вінниці в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна України у Вінницькій області до Комунального підприємства “Вінницьке обласне об”єднання бюро технічної інвентаризації”, треті особи: ТОВ “Торгівельний дім “Укрроснафта”, ТСО України та Виконком Вінницької міської Ради”, про скасування свідоцтва на право власності на гуртожиток по вул. Немирівське шосе, 10, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного господарського суду від 04.04.2006р., в задоволенні позову було відмовлено.

Також, згідно рішення Староміського райсуду м. Вінниці по справі № 2а-17-06, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07.02.2007р., судом було відмовлено і в задоволенні такого ж за змістом позову фізичних осіб: Ковальчук О.М., Саєнка А.П. та ін. до ТСО України, виконкому Вінницької міської ради, треті особи: ТОВ “Торгівельний дім “Укр-Рос Нафта”, про визнання нечинним свідоцтва про право власності на гуртожиток по вул. Немирівське шосе, 10.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (надалі – ГК України) господарським визнається зобов”язання, що виникає між суб”єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб”єкт (зобов”язана сторона, у тому числі боржник) зобов”язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб”єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб”єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов”язаної сторони виконання її обов”язку.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов”язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно змісту ст.ст. 11, 14 та  509 ЦК України договір, зокрема, є підставою виникнення цивільних прав і обов”язків (зобов”язань), які мають виконуватися у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України визначено підстави, за наявності яких правочин визнається недійсним.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, відповідно до Положення про порядок володіння, використання і розпорядження майном, що є у власності ТСО України, затвердженого II Пленумом ЦК ТСО України 21.12.1993р., передбачено, що за поданням Пленумів Кримського, республіканського, обласних, міських, районних комітетів ТСО України приймає рішення про продаж або передачу цілісних майнових комплексів, будов, споруд та інших основних фондів балансовою вартістю більше 500 тис. грн.

Постановою V Пленуму Центрального комітету Товариства сприяння обороні України від 27.04.2004р. “Про продаж нерухомого майна Вінницької АШ Вінницької обласної організації ТСО України” було дозволено та доручено Вінницькій автомобільній школі Вінницької обласної організації ТСО України продати гуртожиток, розташований по вул. Немирівське шосе, 10 у м. Вінниця і належить Товариству сприяння обороні України на праві колективної власності.

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що Відповідачем 1 було дотримано порядок відчуження належного йому майна, балансова вартість якого перевищувла 500 тис. грн.

В даному випадку, згідно матеріалів справи, на виконання прийнятої Пленумом ЦК ТСО України постанови, останнім і було видано доручення на продаж спірного гуртожитку.

Відповідно до ч. І ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що Відповідач 1 правомірно володів, користувався і розпоряджався належним йому спірним гуртожитком.

Більш того, в матеріалах справи є також рішення Староміського районного суду м.Вінниці від 29.03.2006р. по справі № 2-186-06, залишеним без змін Ухвалою Верховного Суду України від 29.11.2006р., яким в задоволенні позову Ковальчук О.М., Саєнка А.П. та ін. до ТСО України, ТОВ “Торгівельний дім “Укр-Рос НАФТА” про визнання недійсним договору купівлі-продажу гуртожитку, розташованого за адресою: м. Вінниця, Немирівське шосе, 10, було відмовлено.

В той же час, відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов”язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

З огляду на це і враховуючи, що під час розгляду вказаної справи № 2-186-06 судом вже перевірялося дотримання вимог чинного законодавства під час відчуження Відповідачем 1 спірного гуртожитку та було встановлено відсутність його порушення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що цю обставину необхідно врахувати, як обов”язкову, при вирішенні даної справи.

За таких умов, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивачами не доведено та не обґрунтовано обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень у даній справі, у зв”язку з чим, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання прокурора та Позивачів на те, що з огляду на  порядок та джерела фінансування будівництва спірного гуртожитку, це може бути підставою для визнання недійсним спірного Договору, оскільки дана обставина не має будь-якого значення для вирішення даної справи.

Крім того, судова колегія констатує, що Відповідачем 1 доведено правомірність володіння та розпорядження спірним гуртожитком. Як видно із зазначених вище судових рішень, свідоцтво про власність, як правова підстава для здійснення власником своїх прав, не було визнано у встановленому законом порядку недійсним чи скасовано.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, обов”язок доказування та подання доказів розподіляється  між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, в даному випадку, Позивач 1, всупереч вимог вказаної норми закону, не надав суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2007р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційної скарги Фонду державного майна України, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2007р. у справі № 48/471 за позовом прокурора м. Вінниці в інтересах держави в особі: Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Вінницькій області до Товариства сприяння обороні України та Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Укр - Рос НАФТА”, про визнання договору купівлі – продажу недійсним, – без змін.

2. Справу № 48/471 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

12.11.07 (відправлено)