ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.07
Справа №АС14/413-07.

За позовом: Липоводолинської центральної районної лікарні

До відповідача: Управління Пенсійного фонду України в Липоводолинському

районі

Про скасування рішення

СУДДЯ   МИРОПОЛЬСЬКИЙ С.О.

Представники сторін:

Від позивача             не прибув

Від відповідача         не прибув

За участю секретаря судового засідання Міщенко Т.М.

Суть спору: Позивач просить суд скасувати рішення № 169 від 11.06.2007 р. про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду.

Відповідач в судове засідання не прибув, але надіслав відзив на позовну заяву № 2182/07-15 від 17.08.2007 р., проти позовних вимог заперечує, посилаючись на правомірність та обґрунтованість спірного рішення, та просить суд залишити позовну заяву без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,  суд встановив:

На підставі п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» за несвоєчасну сплату Липоводолинською районною лікарнею страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування відповідачем були застосовані фінансові санкції та нарахована пеня, про що було винесено рішення № 169 від 11.06.2007 р.

Відповідач зазначає, що позивачем порушено п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» із змінами та доповненнями, п. 2 ч. 9 ст. 106 вищевказаного Закону, а саме: страхувальники зобов’язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески, нараховані за відповідний базовий період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Позивач в обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що за організаційно-правовою формою він є державною організацією і згідно п. 7 Статуту Липоводолинської центральної районної лікарні, затвердженого розпорядженням голови районної Ради № 0000071 від 16.01.1995 р., утримується за рахунок коштів місцевого бюджету. Відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, регулюються Бюджетним кодексом України. Ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України зазначено, що при здійсненні бюджетного процесу положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України. Ст. 17 Бюджетного кодексу України визначає принципи бюджетної системи, зокрема принцип збалансованості, принцип повноти, принцип цільового використання бюджетних коштів, тобто на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Фінансування позивача проводиться з районного бюджету. Згідно норм Бюджетного кодексу України було прийнято та затверджено відповідні районні бюджети на 2004, 2005, 2006, 2007 роки, які затверджено сесіями Липоводолинської районної Ради. Ними передбачено кошти на поточне фінансування, в т.ч. на заробітну плату та відрахування з неї. Ні сесією Липоводолинської ради, ні самими районними бюджетами не передбачено видатки на сплату штрафних санкцій та пені і їх нарахування та сплата порушують принципи ефективності та цільового використання бюджетних коштів.

Разом з тим суд вважає, що вимоги позивача не можуть бути задоволені із слідуючих підстав:

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» із змінами та доповненнями визначено порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 14 вищезазначеного закону позивач є страхувальником.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 11.06.2007 р. за невиконання вимог закону було винесено рішення № 169 про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (перерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 17 вищевказаного закону страхувальники зобов’язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Як зазначає відповідач, у разі, коли платник порушує порядок та строки розрахунків по страхових внесках із ПФУ, до нього застосовуються фінансові санкції, передбачені п. 2 ч. 9 ст. 106 вищезазначеного Закону. Одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів за кожний день прострочення платежу. В частині 6 ст. 18 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» із змінами та доповненнями вказано, що законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати. Ч. 12 ст. 20 Закону визначає, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Таким чином, посилання позивача на норми бюджетного законодавства та те, що відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування про затвердження районного бюджету на 2004-2007 рр не передбачені видатки на сплату штрафних санкцій за порушення вимог Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» із змінами та доповненнями є необґрунтованими та безпідставними, і не звільняють позивача від відповідальності, встановленої ст. 106 вищезазначеного Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії відповідача  мали достатні правові підстави для винесення вищевказаного рішення, і за виявлені ними порушення, відповідачем правомірно застосовано фінансові санкції у розмірі 12 299 грн. 58 коп. та 191 грн. 69 коп. пені, оскільки це перебдачено п. 6 ч. 2 ст. 17, п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» із змінами та доповненнями, а посилання позивача суд не приймає до уваги, як безпідставні і як такі, що не підтверджені належними доказами.

Приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки вони протирічать вимогам чинного законодавства України і суд у позові відмовляє, тому, керуючись ст. ст. 158, 160, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заява про апеляційне оскарження постанови подається протягом 10 днів з дня її складення у повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову подається протягом 20 дні після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ                                                                              С.О. МИРОПОЛСЬКИЙ