ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2007 р.

№ 10/126-2829

Вищий господарський  суд
України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

РВ ФДМУ по Тернопільської області

на постанову

від  19.04.05 Львівського апеляційного
господарського суду

у справі

№ 10/126-2829 господарського суду
Тернопільської області

за позовом

Приватного підприємця ОСОБА_1

до

1.РВ ФДМУ по Тернопільської
області 2.ФДМ України

про

визнання недійсним наказу РВ ФДМУ
по Тернопільській області

за участю представників

позивача: ОСОБА_2, довір. №3813 від
20.02.02

відповідача-1: Кумчик І.В., довір.
у справі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 24.02.2005 в позові про визнання недійсним наказу РВ
ФДМУ по Тернопільській області № 1037 від 28.05.2004 та зобов'язання включити
орендоване приміщення у перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом
викупу, - відмовлено з тих підстав, що умови договору оренди спірного  приміщення не передбачали можливість приватизації
його шляхом викупу  (суддя М. Півторак).

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 19.04.2005 рішення місцевого суду скасовано. Позов
задоволений частково. Наказ ФДМУ від 28.05.2004 № 1037 визнаний недійсним в
частині п.19 додатку 2 щодо включення до переліку об'єктів державної власності
групи “А”, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні нежитлового
прибудованого приміщення магазину, що знаходиться на балансі                      ВАТ “Ретрос” за адресою:
АДРЕСА_1.

Доповідач: суддя Цвігун В.Л.

Відповідача зобов'язано включити до
переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу приватним
підприємцем                   ОСОБА_1
нежитлове прибудоване приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1. Постанова
мотивована тим, що у відповідача 1 були відсутні законні підстави для відмови
позивачу у приватизації приміщення шляхом викупу. Наказ № 1037 від 28.05.2004
п.19 додатку № 2 протирічить вимогам ст. 51 Державної програми приватизації”,
яка була чинною на травень 2004 р. (судді: В. Кузь, М. Юркевич, М. Городечна).

РВ ФДМУ по Тернопільській області в
поданій касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційної інстанції і
залишити в силі рішення місцевого суду. Апеляційна інстанція неповно встановила
обставини щодо поліпшення орендованого приміщення позивачем. Висновки суду не
відповідають матеріалам справи та наданим доказам. Апеляційним судом
розглядався висновок № 253 від 18.03.2003 будівельно-технічної експертизи, який
не був предметом розгляду в суді першої інстанції, що є порушенням вимог ст.
101 Господарського процесуального кодексу України. Постанова апеляційної
інстанції не відповідає вимогам  ст. 11
ЗУ “Про приватизацію невеликих державних підприємств” (в договорі оренди
приміщення умова його викупу не була передбачена). Суд перевищив свої повноваження,
оскільки ст. 52 Державної програми приватизації на 2000 -2002 роки встановлено,
що визначення способу приватизації є прерогативою  органу приватизації.

При винесенні постанови апеляційний
суд не  керувався Порядком оцінки
орендованого майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час його
оренди під час приватизації, затвердженого наказом ФДМУ від 27.02.2004 № 337
і  зареєстрованого в Міністерстві юстиції
України 18.03.2004 № 343/8942.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями
належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм
процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга  підлягає частковому
задоволенню   з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Львівським апеляційним
господарським судом встановлено, що між регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Тернопільській області (відповідач-1) та приватним
підприємцем ОСОБА_1 (позивач) укладено договір від 10.10.00 N 27 оренди
нежитлового приміщення (а.с. 8-11). Предметом цього договору було нежитлове
прибудоване приміщення магазину загальною площею 165,7 м кв. вартістю 36500
грн. Вартість об'єкта оренди визначена на підставі експертного висновку про
оціночну вартість приміщення, складеного станом на 01.10.2000 року.

Умовами даного договору (п. 6.2)
передбачено, що орендар має право з дозволу орендодавця вносити зміни до складу
орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переоснащення, що
зумовлює підвищення його вартості. Дана умова договору кореспондується з нормою
п.3 ст.23 Закону України "Про оренду державного та комунального
майна".

Відповідач-1 своїм листом від
19.10.00 за N 02-14/1922  (а.с.12) у
відповідь на лист позивача (вх. № 2290 від 10.10.00) зазначив, що не заперечує
проти проведення ремонту даху, системи опалення і інших  будівельних
робіт  відповідно  до
п.6.4  договору  оренди нежитлових приміщень.

Одночасно в даному листі
відповідач-1 зазначив про необхідність подання йому позивачем після завершення
проведення ремонтних робіт відповідної інформації з підтверджуючими
документами.

Позивач  виконав
зазначену  вимогу  і
листом  від  18.07.02 направив  відповідачу акт  виконаних робіт  та
зазначив,  що при необхідності
будуть надані всі оригінали накладних на закупівлю матеріалів. Даний лист
відправлено рекомендованою кореспонденцією (поштова квитанція N 108 за
18.07.02).

Позивачем поліпшення майна
здійснене на суму, вартість якої перевищує 25 відсотків (фактично складає 110
відсотків або 39998 грн. станом на 01.08.02, що підтверджено кошторисом та
висновком №253 від 18.03.03 будівельно-технічної експертизи, проведеної
Тернопільським відділенням Київського НДІ судових експертиз).

Позивачем 19.08.02 було подано
заяву відповідачу-1 про включення об'єкта до переліку об'єктів, що підлягають
приватизації шляхом викупу
(а.с. 60). Дана заява була зареєстрована 19.08.02 за вх. №1648.
Відповідач-1 листом від 12.09.02 №03-4/1830 повідомив, що заява розглянута,
проте не прийнята до задоволення, оскільки позивачем не одержано згоду від  органу приватизації на здійснення за рахунок
власних коштів поліпшення орендованого майна не менше як 25% його залишкової
вартості. Проте, як зазначено вище, Львівським апеляційним господарським судом
встановлено факт надання відповідачем-1 як органом приватизації такої згоди
(лист N 02-14/1922 від 19.10.00).

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач-1 змінив підстави своїх заперечень щодо цього, зазначивши, що
позивачем не подана після завершення ремонтних робіт відповідна інформація з
підтверджуючими документами. Однак і це спростовано позивачем, оскільки така
інформація надавалась листом від 18.07.02, що також досліджено судом
апеляційної інстанції.

Акт державного чи іншого органу
може бути визнаний недійсним в судовому порядку з підстав невідповідності його
вимогам чинного законодавства або визначений
законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно ст. 17 п. 9 Закону
України “Про приватизацію державного майна” орендар має право на викуп об'єкта
оренди, якщо це було передбачено договором оренди, укладеним до набрання
чинності Законом України “Про оренду державного майна”. Про це зазначено і в
ст. 11 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств”. Це
право орендар має і в разі якщо за рахунок власних коштів поліпшив орендоване
майно зі згоди орендодавця на суму не меншу як 25% від залишкової вартості
майна за умови, що поліпшення неможливо відокремити від об'єкту оренди (п. 51
Державної програми приватизації).

В пункті 98 Програми вказано, що
продаж об'єктів групи А здійснюється відповідно до Закону України “Про
приватизацію невеликих державних підприємств”, тобто з додержанням вимог ст. 11
цього Закону, зміст якої наведений вище.

Пункт 52 Програми надає державним
органам приватизації за власною ініціативою приймати рішення про приватизацію
об'єктів групи А.

Судом апеляційної інстанції
встановлений факт здійснення позивачем поліпшень об'єкту оренди більш як на 25%
залишкової вартості майна за згодою наймодавця.

Касаційна інстанція вважає, що
даний висновок апеляційної інстанції зроблений без належних доказів у справі і
з порушенням норм процесуального законодавства. В матеріалах справи відсутні
будь-які докази про реально понесені позивачем витрати на ремонт приміщення
(постанова ВСУ від 14.12.2004.

Судом апеляційної інстанції в
порушення вимог ст. 101 Господарського процесуального кодексу України
досліджувалися докази, що з невідомих підстав не були надані суду першої
інстанції, зокрема: лист позивача від 18.07.2002, поштова квитанція № 108;
висновок № 253 будівельно-технічної експертизи Тернопільського відділення
Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, акти приймання
робіт.

Заслуговують на увагу доводи
скаржника, що при винесенні постанови апеляційний суд не керувався Порядком
оцінки майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час його оренди
під час приватизації, затвердженого наказом ФДМУ від 27.03.2004 № 337 і
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.03.2004 № 343/8942.

Рішення місцевого суду також не
відповідає вимогам постанови Верховного Суду України “Про судове рішення” №11
від 29.12.1976 щодо обгрунтованості і законності. Відповідно діючому
законодавству орендар має право на викуп орендованого майна в разі поліпшення
його за згодою орендодавця не менш як на 25% від залишкової вартості майна.
Судом встановлено, що орендодавець надав згоду на проведення ремонту в
орендованому приміщенні. На підставі кошторису позивач стверджував на
проведенні ремонтних робіт на суму 41536 грн., що становить більше 25%
залишкової вартості об'єкту. Після проведення ремонту орендар у серпні 2002
року звернулася з заявою до РВ ФДМУ про бажання викупити об'єкт оренди і
отримала відмову, яка мотивована тим, що поліпшення майна вона здійснила без
дозволу.

При наявності зазначених фактів суд
з невідомих причин не з'ясував проводила позивач ремонт об'єкту реально та на
яку суму чи ні. Судом не витребовувалися та не досліджувалися кошторис витрат,
договір підряду на будівельні роботи, звіти, акти прийому-передачі, платіжні
доручення про оплату робіт, послуг, матеріалів, накладні, тощо. Обґрунтованою
чи ні була відмова РВ ФДМУ в задоволенні її заяви про викуп орендованого майна.

Наведене свідчить про порушення
судом першої інстанції вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу
України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляді в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що справа розглянута з порушенням норм процесуального права і прийняті
судові акти підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

Під час нового розгляду суду
необхідно усунути зазначені порушення, з'ясувати всі обставини справи, що мають
суттєве значення для розгляду справи, дослідити докази і, надавши встановленому
правильну юридичну оцінку, прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117-12 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМУ по
Тернопільській області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 19.04.2005 та рішення господарського суду
Тернопільської області від 24.02.2005 у справі № 10/126-2829 скасувати.

Справу направити на новий розгляд
до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий
В. Овечкін

Судді:
Є.Чернов

В.Цвігун