ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2007 р.
Справа № 17/184-3246

12:00

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання  Грохольській В.В.

Розглянув справу

За позовом: Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль

До відповідача: Збаразького районного комунального архітектурно-планувального бюро, м. Збараж Тернопільської області

За участю представників :

Позивача: Гафтко Н.Л., головний спеціаліст, доручення № 04-81/648 від 04.07.2007 року

Відповідача: Дир Я.Д., директор, паспорт серії МС № 559169 від 05.01.2000 року

В процесі розгляду справи представникам сторін роз'яснено належні їм права та обов'язки, передбачені статтями 49,51,59, 130 КАС України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася .

Позивач - Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль, 23.07.2007р. звернувся до господарського суду з позовом до Збаразького районного комунального архітектурно-планувального бюро, м. Збараж Тернопільської області, про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 13634,65 грн., в тому числі 253,40 грн. нарахованої пені за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році.

Обґрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що архітектурне бюро не виконало встановленого, відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що свідчать дані „Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік" (форма № 10-Ш), поданого Бюром.

Як стверджує позивач, норматив робочих місць на підприємстві складає 1 (одне) робоче місце для працевлаштування інваліда, однак Збаразьким районним комунальним архітектурно-планувальним бюро, м. Збараж Тернопільської області у 2006 році не було працевлаштовано жодного інваліда.

Спираючись на положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314, позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом та пеню, нараховану за порушення строків їх сплати.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, а отже розглядаються в порядку і за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (надалі -КАС України), що набрав чинності з 01.09.2005р., у відповідності до п.6 Прикінцевих та перехідних положень якого, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС України.

Ухвалою суду від 24.07.2007 р. відкрито провадження в порядку ст. 107 КАС України у справі із призначенням попереднього судового засідання.

Зважаючи на те, ідо сторонами не врегульовано спір, у порядку, визначеному частиною третьою статті 111 КАС України, у відповідності до статті 121 КАС України, судом закінчено підготовче провадження та призначено справу № 17/184-3246 до судового розгляду на 04.10.2007р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позов заперечує заявлені вимоги повністю, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, стверджуючи, що бюро з незалежних від нього обставин не працевлаштувало інваліда. Натомість зі сторони архітектурного бюро виконані вимоги, встановлені Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо створення робочого місця, зокрема створено вільне робоче місце для працевлаштування інваліда та проінформовано органи, до компетенції яких відноситься працевлаштування інвалідів, про його створення, однак інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача центром зайнятості не направлялися з-за відсутності інвалідів по спеціальності архітектор або інженер-проектант Повідомляє, що в березні 2006 року бюро зверталося до Фонду Інвалідів за консультацією з приводу дотримання вимог спеціального Закону, та отримано відповідь про надання інформації органам працевлаштування. Звітність було подано, тому просить в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, оцінивши представлені докази в їх сукупності, господарський суд встановив наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

У відповідності до статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002р. № 1434, Фонд є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та підпорядковується йому.

Згідно пункту 9 цього Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

Тернопільське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а також на Фонд покладено обов'язок сприяння створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, професійному навчанню непрацюючих Інвалідів.

Крім того у відповідності до п. 5 Положення Фонд соціального захисту інвалідів вправі проводити перевірки підприємств, установ, організацій щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування Інвалідів.

Закон України „Про основи соціальної захищеності Інвалідів в Україні" (надалі - Закон) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з Індивідуальними здібностями та інтересами, а також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності Інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій Інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середиьооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно частини 5 статті 19 зазначеного Закону, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, Інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Стаття 20 Закону передбачає, що підприємства (об'єднання), установи і організації, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте Інвалідом.

Як випливає з даних Звіту про зайнятість інвалідів (Форма № 10-ПІ) за 2006 рік, поданого відповідачем до Фонду, середиьооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за рік складає 8 осіб, тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для Збаразького районного комунального архітектурно-планувального бюро, м. Збараж становить 1 робоче місце.

На підставі поданого Звіту позивачем у справі визначено, що у 2006 році, Бюро повинно було працевлаштувати одного інваліда, однак, норматив останнім не виконано, а тому позивач нарахував штрафні санкції в сумі 13381,25 грн. та за порушення строків їх сплати, на підставі ч. З ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України", нарахував пеню в розмірі 253,40 грн,, котра обчислюється, виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати.

У відповідності до вимог статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", в редакції Закону, що діяла протягом звітного періоду (періоду, за який заявлено до стягнення штрафні санкції), працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Статтею 8 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що громадяни України мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій І до іншого роботодавця або до державної служби зайнятості.

Пунктами 5,10,11,12,13,14 Положення про робоче місце інваліда і Порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 "Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів" передбачено, що підприємства інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак, працевлаштування останніх здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням їх побажань, стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інваліда, висновків МСЕК.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда та Порядку працевлаштування інвалідів, на яке і посилається позивач, робоче місце інваліда визначено як окреме місце або ділянка виробничої площі на підприємстві в установі, організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда. Робочим місцем інваліда може бути і звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням можливостей інваліда воно може бути використане для працевлаштування інваліда. Даним Положенням передбачено, що центри зайнятості та відділення Фонду ведуть облік робочих місць для інвалідів, створюваних понад норматив (п. 6), для чого підприємствам виділяється цільова позика (п. 7).

Відповідно до п,5,10-14 Положення про робоче місце інваліда І порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95р. за №314, робоче місце Інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для Інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією за участю МСЕК., органів Держнагляд охорон праці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. При цьому підприємства зобов'язані інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць.

Крім того, згідно даного Положення на місцеві органи соціального захисту населення в тому числі і Фонд покладено обов'язок виявляти інвалідів, які бажають працювати, щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які бажають працювати із зазначенням професій та спеціальностей, подають заявки на професійне навчання інвалідів (п. II). а державна служба зайнятості сприяє працевлаштуванню інвалідів та направляє інвалідів на професійне навчання за рахунок коштів Фонду.

Згідно п. 5 Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Отже, нормами чинного законодавства, яке регулює соціальний захист інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по створенню кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування. Працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів тощо.

Частиною 4 статті 20 зазначеного Закону визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

При цьому до правовідносин Із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом і це випливає з матеріалів відповідачем у 2006р. повідомлявся Збаразький районний центр зайнятості населення, м. Збараж Тернопільської області, про наявність вільного робочого місця для працевлаштування інваліда шляхом подання звітності форми 3-ПН про наявність одного робочого місця для працевлаштування інваліда на посаду архітектора, про що свідчить копія звіту про наявність вакансій форми 3-ПН від 20.03.2006 року з доказами її отримання центром зайнятості.

Своїм листом за № 03/664 від 11.09.2007 року Збаразький районний центр зайнятості підтвердив, що у 2006 року відповідачем подавався звіт про наявність вільного робочого місця для працевлаштування інваліда. Разом з тим, як випливає з листів №03/685 від 26.09.07р., № 02/672 від 26.09.2007 р. Збаразького районного центру зайнятості та №1212/01-5 від 17.09.07р. Управління праці та соціальної політики Збаразької районної державної адміністрації, в 2006р. інваліди з спеціальностями архітектор чи інженер-проектантдля сприяння у працевлаштуванні не зверталися.

Окрім того, як стверджує відповідач, при поданні Звіту про зайнятість І працевлаштування інвалідів за 2006р., було повідомлено Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів також про подання звіту до Збаразького районного центру зайнятості про наявність вакансії на працевлаштування інваліда за спеціальністю архітектор, про що свідчить копія листа № 222 від 21.03.2007 р. (копія звіту про наявність вакансій від 20.03.2006р. знаходиться в матеріалах справи).

Як з'ясовано в судовому засіданні, колективний договір бюро не укладено через невелику штатну кількість працівників.

Таким чином, органи соціального захисту інвалідів, управління праці та соціальної політики, а також державної служби зайнятості були проінформовані про створення робочого місця для інваліда в архітектурному бюро, проте жодних заходів не вжили щодо направлення Інваліда на вакантне місце з метою його працевлаштування.

Щодо відсутності в матеріалах справи доказів створення робочих місць та їх атестації, то суд враховуючи подання відповідачем звітності про наявність вакансії в бюро, дійшов висновку, що твердження про наявність такої вакансії на підприємстві обов"язково передує створення відповідного робочого місця, а відтак, логічно дійти висновку, що таке місце було створено в бюро, адже сторонами в засіданні не ставляться під сумнів дані, вказані відповідачем у звітностях 3-ПН та 10-ПІ. Будь-яких інших доказів, зокрема здійснення Фондом перевірки щодо фактичного створення Бюро робочих місць для працевлаштування інвалідів чи відсутності таких місць суду не представлено.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються ЇЇ вимоги та заперечення.

Оцінка доказів на предмет встановлення їх належності та допустимості здійснюється господарським судом, що передбачено положеннями статей 70,138 КАС України.

Враховуючи, що позивачем, всупереч вимог ст.ст. 70, 138 КАС України, не доведено належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем обов'язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, не представлено суду належних та допустимих доказів вчинення Збаразьким районним комунальним архітектурно-планувальним бюро, м. Збараж Тернопільської області, порушень, визначених спеціальним законом, як і доказів здійснення Фондом перевірки щодо створення останнім робочих місць для працевлаштування інвалідів та відсутності таких місць в бюро, доказів направлення інвалідів для працевлаштування, тому суд визнає позовні вимоги позивача щодо притягнення відповідача до відповідальності на підставі ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності Інвалідів в Україні" необгрунтованими, безпідставними, такими, що не підлягають до задоволення.

У відповідності до приписів ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не  стягуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 1,17,49,51,59,70,130,138 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8,18,19,20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В  ПОЗОВІ  ВІДМОВИТИ.

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Постанова складена в повному обсязі 08 жовтня 2007р.

Суддя                                                            Н.О. Андрусик