ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2007 р.
12:59
Справа №  15/491/05-НР

м. Миколаїв

06.09.2007р. 12 год. 59 хв. м. Миколаїв, Будинок Рад, вул. Адміральська, 22.каб. № 921

Господарський суд Миколаївської області в складі: судді Ткаченко О.В. при секретарі Засядівко О.О.

За позовом:                Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,

м. Миколаїв, вул. Нікольська, 46, під.2.

До відповідача:     приватного Миколаївського виробничого підприємства “Галант-Плюс”, м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 24-б.

Суддя О.В. Ткаченко

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача:      Васильченко О.В., довіреність № 04-25/43 від 16.01.2007р.

Від  відповідача: Караманян К.М., довіреність № б/н від 06.09.07.

Предмет спору: Миколаївське обласне відділення ФСЗІ звернулось до господарського суду з адміністративним позовом про стягнення з ПМВП “Галант-плюс” 2905,13,00 грн. штрафних санкцій за нестворені у 2004 році робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 19.12.2005 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.07.2007 року рішення від 19.12.2005 року у справі № 15/491/05 скасовано, справу передано для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи у відзиві від 15.12.2005 року, що:

По-перше, відповідач є підприємством, яке займається виготовленням і установкою меблів, що практично виключає працевлаштування інвалідів.

По-друге, суб»єкт малого підприємництва, який відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб»єктів малого підприємництва»від 03.07.1998 року № 727/98, сплачує єдиний податок, не є платником деяких видів податків і зборів у тому числі і внесків до Фонду соціального захисту інвалідів.

З 01.09.05 набрав чинності Кодекс Адміністративного судочинства України, у відповідності  ч. 6 прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки, згідно ст. 17 КАС України спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом, розглядаються в порядку адміністративного судочинства,  даний публічно-правовий спір підлягає розгляду відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року.

Представники сторін у судовому засіданні не заперечують проти переходу до судового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, господарський суд

в с т  а н о в и в:

На підставі ст. 19 ЗУ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, п.3, 5, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого постановою КМУ від 03.05.1995 р. № 314, відповідач повинен був створити робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, що складає у даному випадку 2 місця, і ввести їх в дію шляхом працевлаштування на них інваліда.

В підтвердження своїх вимог позивач послався на наданий відповідачем звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік (форма 10-П1), згідно якого на підприємстві працював 1 інвалід. Таким чином відповідач не створив 1 робоче місце.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” керівники підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому Законом порядку.

Виходячи з встановлених обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на  наступне.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЗУ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  працевлаштування    інвалідів   здійснюється центральним  органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики,  органами   місцевого   самоврядування,   громадськими організаціями інвалідів.

Відповідно до п. 10 Положення «Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів»передбачає, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров»я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Таким чином, вищевикладене свідчить про те, що чинне законодавство України покладає на вищезазначені органи обов»язок по працевлаштуванню інвалідів за умови інформування їх про вільні робочі місця та вакантні посади на підприємстві.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем на адресу позивача направлявся лист про перегляд кількості інвалідів, яких можна працевлаштувати, оскільки підприємство відповідача за своєю специфікою (виготовлення і установка меблів) не може створити робочі місця для працевлаштування двох інвалідів

Крім того, відповідач у 2004 році був суб’єктом малого підприємництва та платником єдиного податку, про що свідчить свідоцтво про право сплати єдиного податку від 01.01.2004 року № (а. с. 16).

Згідно ч. 6 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб»єктів малого підприємництва»від 28.06.1999 року № 746/99 , суб'єкт   малого   підприємництва,   який  сплачує  єдиний податок,  не  є  платником   перелічених в цій частині деяких  видів   податків   і   зборів (обов'язкових платежів), у тому числі  і збору до Фонду соціального захисту інвалідів України.

Відповідно ж до листів Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 18.11.2004 року № 8112, від 06.07.2005 року № 5432,  звільнення   платників єдиного   податку   від  сплати  внесків  (відрахувань)  до  Фонду соціального захисту інвалідів нормами Указу Президента  України  є підставою   для   звільнення   їх  від  сплати  штрафних  санкцій, передбачених статтею 20 Закону України від 21.03.91 р. N 875-XII (875-12) "Про  основи  соціальної  захищеності  інвалідів  в Україні".

Крім того, слід зазначити, що у вирішенні питання про правову природу штрафних санкцій, передбачених ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів»слід виходити з того, що вони є видом адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначено у Господарському Кодексі України.

Згідно ст. 238 Господарського Кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб»єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб»єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 239 Господарського кодексу України встановлено, що адміністартивно-господарський  штраф відноситься до видів адміністративно-господарських санкцій і є грошовою сумою, що сплачується суб»єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб»єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Проте за ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно –господарські санкції можуть бути застосовані до суб»єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб»єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 1767 від 28.12.2001 року відповідач зобов»язаний був сплатити штрафні санкції до 15 квітня року, що настає за звітним.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовною заявою Миколаївське обласне відділення ФСЗІ   звернулось до суду 25.11.2005 року, тобто із пропуском строку позовної давності без клопотання про відновлення цього строку, а отже втратило право на звернення за стягненням штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 94, 161-163 КАС України,

господарський суд

П О С Т А Н О В И В  :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
О.В.Ткаченко