ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 вересня 2007 р.

№ 2-3176/06

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. -головуючого
Волковицької Н.О.  Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлений належним чином

відповідача

ОСОБА_2.
ОСОБА_4. дов. від 10.09.2007 року

треті особи

не з'явилися, про час і місце
слухання справи повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_2

на постанову

від 19.06.2007 року Львівського
апеляційного господарського суду

у справі

№ 2-3176/2006р. Луцького
міськрайонного суду Волинської області

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

треті особи на стороні
відповідача

1. Приватний нотаріус Луцького
міського нотаріального округу - ОСОБА_3
2. Державний реєстратор у м. Луцьку - Косик Тарас Федорович

про

визнання недійсним договору
купівлі -продажу корпоративних прав

ВСТАНОВИВ:

17.05.2006 року ОСОБА_1звернувся до
Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2, третіх
осіб на стороні відповідача Приватного нотаріуса Луцького міського
нотаріального округу - ОСОБА_3та Державного реєстратора у м. Луцьку - ОСОБА_5,
в якому просив визнати недійсним договір купівлі -продажу корпоративних прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
11.02.2003 року між сторонами у справі укладено договір купівлі -продажу
корпоративних прав на приватну фірму "Тайна". В подальшому виявилось,
що договір не відповідає волевиявленню сторін та вимогам чинного на той час
законодавства, оскільки для приватного підприємства мінімальний розмір
статутного фонду чи його наявність законодавством України не передбачався.
Позивач передавав відповідачу свої права на управління юридичною особою
приватної фірми "Тайна" та не мав на меті передавати відповідачу
повністю право власності на дане підприємство. ОСОБА_2прийняв підприємство в
управління та перевів на себе право власності на це підприємство. Позивач
вважає, що договір купівлі -продажу корпоративних прав не відповідає вимогам
Закону України "Про підприємства в Україні", Закону України "Про
власність" Закону України "Про оподаткування прибутку
підприємств", Положенню про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької
діяльності", затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.1998
року №740.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 27.09.2006 року до участі у справі в якості
співвідповідача залучено - Приватне підприємство "Дельта".

Рішенням Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 07.12.2006 року позов ОСОБА_1задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі -продажу корпоративних прав на приватну фірму
"Тайна" від 11.02.2003 року, укладений між позивачем у справі та
ОСОБА_2.

Ухвалою апеляційного суду
Волинської області від 19.01.2007 року відмовлено ОСОБА_2у прийнятті
апеляційної скарги. Справу з апеляційною скаргою направлено до Львівського
апеляційного господарського суду з огляду на пункт 3 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України від 15.12.2006 року "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань
приватизації та з корпоративних спорів".

Львівський апеляційний
господарський суд постановою від 19.06.2007 року оскаржуване рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської області від 07.12.2006 року залишив без змін,
апеляційну скаргу без задоволення.

При прийнятті судового акту
апеляційний суд виходив із того, що сторони при укладенні договору купівлі
-продажу корпоративних прав по різному тлумачили його умови і по різному
усвідомлювали наслідки укладення такого договору та погодився із застосуванням
місцевим судом норм матеріального права.

В касаційній скарзі ОСОБА_2просить
рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.12.2006 року та
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2007 року
скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за
безпідставністю позовних вимог та у зв'язку з пропуском строків звернення до
суду.

Скаржник зазначає, що при прийняті
рішення та постанови суди дійшли помилкового висновку, що договір купівлі
-продажу корпоративних прав суперечить Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та іншим законодавчим актам, зазначеним у рішенні та
постанові.

Заслухавши суддю -доповідача та
присутнього у судовому засіданні відповідача та представника відповідача, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі -продажу
корпоративних прав на приватну фірму "Тайна" від 11.02.2003 року.

Приймаючи рішення Луцький
міськрайонний суд Волинської області, з яким погодився Львівський апеляційний
господарський суд виходив з того, що договір купівлі -продажу корпоративних
прав від 11.02.2003 року суперечить пункту 1.8 статті 1 Закону України
"Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.1997 року; пунктам
23-24 "Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької
діяльності", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від
25.05.1998 року за №740 та порушує права власності позивача, а тому є недійсним
на підставі статті 48 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із такими висновками судів, оскільки відповідно до статті 4
Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю
встановленими судом. Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які
були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, у відповідності зі
статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази
підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Як вбачається із матеріалів справи
позов подано на підставі статей 48, 56 Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до статті 48 Цивільного
кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Зазначена стаття застосовується у
разі порушення встановленого порядку здійснення дій, направлених на
встановлення, зміну або припинення правовідносин, а також в інших випадках їх
невідповідності вимогам діючого законодавства.

Приймаючи рішення та постанову суди
зазначили, що діючим законодавством не передбачено відчуження права на управління,
а корпоративні права відповідно до пункту 1.8 статті 1 Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" це право власності на статутний фонд
юридичної особи або його частину, включаючи право на управління, отримання
відповідної частини прибутку, а також активів у разі її ліквідації.

Але при цьому ні суд першої
інстанції, ні апеляційний суд не зазначили у чому полягає порушення Закону
України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Крім того, суди не в повній мірі
дослідили договір та не надали оцінку змісту пункту 11, якими передбачено, що
протягом 30 -ти днів з моменту підписання договору покупець зобов'язаний
оформити та зареєструвати у відповідних державних органах зміни до установчих
документів, зумовлені зміною засновника підприємства та дійшли помилкового
висновку, що угода за змістом сама себе заперечує.

Помилковим також є посилання
апеляційного господарського суду на відсутність законодавчо врегульованого на
той час права відчуження особистих немайнових прав у вигляді права на управління,
оскільки відповідно статті 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій
громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних
начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.
Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених
законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не
суперечать.

Стосовно вимог позивача про
визнання недійсним договору на підставі статті 56 Цивільного кодексу України
касаційна інстанція зазначає, що господарський суд першої інстанції взагалі не
навів ніяких аргументів, чому він не вбачає порушень зазначеної статті.

В свою чергу апеляційний суд в
постанові зазначив, що помилка щодо мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених законом. Але при цьому, суд не зазначив з
яких міркувань він дійшов висновку, що помилкою позивач вважав
"мотиви" правочину.

Одночасно апеляційний суд не надав
оцінку доводам заявника про те, що він укладаючи оспорюваний договір мав на
меті передачу ОСОБА_2. приватну фірму "Тайна" в управління, а
передача у власність не передбачалась.

Згідно зі статтею 56 Цивільного
кодексу України угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення,
може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим призначенням. Отже, для вирішення даного
спору по суті судам необхідно встановити стосовно чого посилався позивач та чи
має істотне значення така помилка.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року
"Про судове рішення" мотивувальна частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку,
а також оцінку всіх доказів, наявних у справі. Визнаючи одні і відхиляючи інші
докази, суд має це обґрунтувати.

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції при
розгляді справи та прийнятті судових рішень не взято до уваги та не надано належної
правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть
спору, свідчить про не з'ясування судом всіх обставин, які мають суттєве
значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до
роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від
29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 3 статті 1119,
статтею 11111, 11112 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 07.12.2006 року та постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 19.06.2007 року у справі № 2-3176/2006р.
Луцького міськрайонного суду Волинської області скасувати, справу направити на
новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Касаційну скаргу
ОСОБА_2задовольнити частково.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

С у д д і
Н.Волковицька

Л. Рогач