Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2007
р.
Справа № 21/310-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О.,
судді Барбашова С.В. , Бухан А.І.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за
участю представників сторін:

позивача - Солодовникова Д.Ю.

відповідача -  не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1, м. Харків  (вх.
№ 3482 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.07
р. по справі № 21/310-07

за позовом ТОВ
"Європласт"  м. Харків

до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Харків

про стягнення 4214,45 грн.

встановила:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області із
позовною заявою про стягнення з відповідача,
з урахуванням уточнень позовних вимог від 23.07.07р., які прийняті
судом, 4110,40 грн. основного боргу, 3% річних в сумі 104,05 грн., 300,00 грн.
збитків та судових витрат по справі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.10.2007р.
по справі                  № 21/310-07
(суддя Інте Т.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1. на користь ТОВ "Європласт 4110,40 грн.
заборгованості, 3% річних в сумі 104,05 грн., 95,22 грн. державного мита та
110,16 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу. В
частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 300,00 грн. збитків  відмовлено.

Рішення в частині стягнення з відповідача основного боргу та суми
3% річних  мотивовано тим, що відповідач
не виконав своїх договірних зобов'язань з оплати поставленого позивачем
вторинного поліетилену, в зв'язку з чим місцевий господарський суд визнав
позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та правомірними, оскільки вони
підтверджуються наданими позивачем доказами по справі.

В частині відмови в стягненні з відповідача збитків за надані
юридичні послуги суд послався на те, що такі витрати не мають обов'язкового
характеру, факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв'язку з
заборгованістю, тому дійшов висновки, що вони не є судовими витратами в
розумінні ст. 44 ГПК України.

Відповідач з рішенням суду не погодився, подав апеляційну скаргу,
в якій вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції були порушені
норми матеріального та процесуального права, а також неповністю з'ясовані
обставини, які мають значення для справи, посилаючись на те, що суд не
застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 530 Цивільного кодексу України,
вважає, що договором від 01.12.2005р. не визначений строк виконання
зобов'язання; суд не прийняв до уваги докази відповідача щодо відсутності
заборгованості ФОП ОСОБА_1. перед позивачем за договором від 01.12.2005р. На
цій підставі просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач  надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому, зокрема зазначив, що доводи відповідача про
ненастання строків оплати виконаних робіт спростовуються змістом п. 4.1
спірного договору та актом здачі-приймання послуг з переробки поліетилену від
30.06.2006р., а надана відповідачем копія квитанції підтверджує оплату
заборгованості за іншим договором від 01.12.2005р. Просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідач, заявник апеляційної скарги, в судове засідання
18.12.2007р. не з'явився, про причини неявки не попередив.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції вжито необхідних
заходів для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи,
колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника
відповідача за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши представника
позивача, який підтвердив позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу,
колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без
задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2007
року без змін, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Харківської
області виходив з результатів встановлення та дослідження документально
підтверджених обставин спору, за якими встановив, що 01.12.05р. між сторонами
по справі було укладено договір (а.с.11-12), відповідно до умов якого замовник
(відповідач) проводить поставку, а виконавець (позивач) приймає на переробку
давальницьку сировину у кількості та на суму, вказану в супровідних документах.
Виконавець здійснює переробку відходів поліетилену високого та низького
тиску  та передає замовнику готову
продукцію - вторинний поліетилен.

Згідно з п.3.1 договору за переробку та виготовлення продукції з 1
т. сировини, замовник сплачує виконавцю суму, що дорівнює 800 грн. з
урахуванням НДС.

Позивач свої зобов'язання за вказаним договором виконав належним
чином та поставив відповідачу продукцію на загальну суму 4110,40 грн., що
підтверджується актом виконаних робіт з переробки давальницької сировини від
30.06.06р. Акт підписаний сторонами та скріплений печатками підприємства (а.с.
13).

Відповідно до п.4.1 договору замовник (відповідач) проводить
розрахунки з виконавцем (позивачем) протягом 10 днів з моменту підписання акту
здачі - приймання.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений
строк  (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його
у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач 4110,40 грн.
заборгованості не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували
суму заявленого боргу чи підтверджували б сплату заборгованості.

Заперечення відповідача щодо оплати поставленої позивачем
продукції судом першої інстанції визнані безпідставними з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі окрім
спірного договору було також укладено договір на переробку давальницької
сировини від 01.12.2005р., за яким Виконавець здійснює переробку поліетилену
високого, низького тиску та вторинного поліетилену високого, низького тиску
передає замовнику готову продукцію - поліетиленову продукцію. Даний договір є
предметом розгляду по справі № 21/311-07 між тими ж сторонами про стягнення
заборгованості в розмірі 44238,00 грн.

Відповідно до двостороннього підсумкового акту від 01.09.06р.
(а.с.80), сума 10000,00 грн., сплачена квитанцією № 03 від 18.08.06р. (а.с. 43)
зарахована в оплату за обома договорами від 01.12.05р.

Проте, в самій квитанції № 03 від 18.08.06р. зазначено призначення
платежу у вигляді оплати за  переробку
поліетиленової продукції, що свідчить про оплату за договором по справі №
21/311-07, оскільки саме його предметом є переробка поліетиленової продукції -
поліетилену високого, низького тиску та вторинного поліетилену високо

Таким чином, місцевим господарським судом встановлено, що надана
відповідачем копія квитанції № 03 від 18.08.06р. на суму 10000,00 грн.
підтверджує оплату заборгованості за іншим договором від 01.12.05р. який
міститься в матеріалах справи № 21/311-07.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов
висновку, що відповідач з 11.07.06р. прострочив виконання зобов'язання з оплати
поставленого позивачем вторинного поліетилену, за договором від 01.12.05р.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 526 ЦК
України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного
між сторонами договору та згідно з вимогами закону, господарський суд визнав
вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 4110,40 грн. заборгованості,
належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача
3% річних в сумі 104,05 грн., визнані судом першої інстанції правомірними та
такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 300,00 грн.
збитків, за надані юридичні послуги, позивачу відмовлено, оскільки віднесення
до збитків витрат позивача на юридичні послуги, суперечить закону, зокрема
ст.ст. 611, 623 ЦК України, в зв'язку з тим, що такі витрати не мають
обов'язкового характеру, не є судовими витратами в розумінні ст. 44 ГПК України
і факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному зв'язку з
заборгованістю, яка заявлена до стягнення позивачем.

За таких обставин, місцевий господарський суд, оцінивши доводи ТОВ
«Європласт», наведені ним в обґрунтування позовних вимог, проаналізувавши з
урахуванням вимог чинного законодавства
надані сторонами документальні докази на предмет їх відповідності
обставинам справи та вимогам закону, дійшов висновку, що  позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

З даними висновками господарського суду повністю погоджується
колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням,  що ґрунтується
на всебічному,  повному  і
об'єктивному  розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним
тоді,  коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх  відсутності
-  на  підставі
закону,  що регулює  подібні
відносини,  або  виходячи
із  загальних засад і змісту
законодавства України.

Оскаржене рішення суду першої інстанції повністю відповідає
зазначеним вище вимогам, оскільки суд при його прийнятті взяв до уваги
обставини, суттєві для розгляду цього спору, а висновки, викладені в ньому,
узгоджуються з приписами норм чинного законодавства, які в даному випадку
регулюють спірні правовідносини,  що
призвело до прийняття правомірного рішення.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що строк
виконання зобов'язання з проведення розрахунків за спірним договором від
01.12.2005р. не врегульований, оскільки, на його думку, сторони не визначили,
на протязі 10 днів з моменту підписання якого саме акту повинні бути проведені
розрахунки, тому вважає, що в даному випадку судом необхідно застосовувати
вимоги ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів вважає такі твердження безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи, за якими відповідно до п. 4.1 спірного
договору від 01.12.2005р. замовник призводить розрахунки із виконавцем протягом
10 днів з моменту підписання акту здачі-приймання послуг з переробки
поліетилену, та саме такий акт і був підписаний сторонами по справі
30.06.2006р.

Отже, в даному випадку ч. 2
ст. 530 Цивільного кодексу України застосування не підлягає, оскільки
сторони встановили строк виконання зобов'язання щодо оплати виконаної роботи у
договорі, ФОП ОСОБА_1. мав оплатити виконані роботи до 10.08.2006р., але не
зробив цього, а тому доводи відповідача про ненастання строків проведення
розрахунків не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідач також в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої
інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги докази відповідача щодо
відсутності заборгованості ФОП ОСОБА_1. перед позивачем за договором від
01.12.2005р., посилаючись при цьому на двосторонній акт від 01.12.2006р. та на
квитанцію № 3 від 18.08.2006р. на суму 10000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні дослідив зазначені документальні докази, дав їм належну правову оцінку
та правомірно дійшов висновку, що проведення розрахунків відповідно до
квитанції № 3 від 18.08.2006р., свідчить про оплату за іншим договором від
01.12.2005р., оскільки саме його предметом є переробка поліетиленової продукції
- поліетилену високого, низького тиску та вторинного поліетилену високого,
низького тиску, в той час як предметом спірного договору є переробка відходів
поліетилену високого, низького тиску.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні апеляційної
інстанції надано копію іншого договору від 01.12.2005р., предметом якого є
переробка поліетиленової продукції, що і є призначенням платежу, зазначеного у
квитанції № 3 від 18.08.2006р.

За таких обставин, колегія суддів вважає твердження відповідача
про відсутність у нього заборгованості перед позивачем за спірним договором від
01.12.2005р.  необґрунтованими та
безпідставними.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд
у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують
його вимоги та заперечення.

Колегія суддів вважає, що ФОП ОСОБА_1. не представив і не
обґрунтував належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення
апеляційної скарги. Разом з цим, факти, викладені в апеляційній скарзі та його
посилання на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції,
не знайшли свого підтвердження під час вирішення справи.

Проте, позивачем до матеріалів справи надані належні документальні
докази, що є, в свою чергу, підтвердженням правомірності заявлених позовних
вимог.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, факт
наявності заборгованості відповідача підтверджується матеріалами справи,
останнім належними доказами не спростовується, доказів сплати суми боргу
відповідач не представив,  аргументованих
заперечень щодо позовних вимог ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному
суді не надав.

Таким чином, колегія суддів, погоджуючись з висновками господарського
суду, вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 4110,40
грн., 104,05 грн. 3% річних обґрунтованими, законними, підтвердженими належними
доказами по справі та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що апеляційна скарга відповідача позбавлена
фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, рішення
господарського суду Харківської області від 25.10.2007 року по справі №
21/310-07 прийняте без порушень норм процесуального та матеріального права, а
доводи з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути
підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись  ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, 102, п. 1 ст.
103, ст. ст. 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія
суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.
Харків  залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2007р.
по справі                  № 21/310-07
залишити без змін.

Головуючий суддя
Демченко В.О.

Судді
Барбашова С.В.

Бухан А.І.