ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 вересня 2007 р.

№ 2-66/06

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. -головуючого
Волковицької Н.О.  Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

ОСОБА_4. дов. від 20.11.2006 року
ОСОБА_1

відповідачів

ОСОБА_5. дов. від 21.12.2004 року
ОСОБА_6

третьої особи

ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на постанову

від 30.05.2007 року Київського
апеляційного господарського суду

у справі

№ 2-66/06 Деснянського районного
суду міста Києва

за позовом

ОСОБА_1, який діє в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_1

до

1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівська брама плюс"; 2. ОСОБА_2

третя особа

ОСОБА_3

про

зобов'язання передати 34% майна
ТОВ "Львівська брама плюс" в натурі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, який діє в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_1, звернувся Деснянського районного суду міста Києва
з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська брама
плюс" та ОСОБА_2про зобов'язання товариство передати на користь позивача
33% майна; на користь ОСОБА_1 34% майна товариства в натурі та заборону
ОСОБА_2виступати від імені товариства.

Заявою від 25.04.206 року позивач
відмовився від позовних вимог в частині заборони ОСОБА_2виступати від імені
товариства.

Рішенням Деснянського районного
суду міста Києва від 04.12.2006 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано
ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 08.04.2005 року про
забезпечення позову та арешт, накладений на нежиле приміщення, що знаходиться
за адресою: місто Київ, вул. Воровського/Ярославів Вал, 1/37, літера
"А", власником якого є  ТОВ
"Львівська брама плюс".

За апеляційною скаргою
ОСОБА_1судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою
Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2007 року залишене без
змін.

ОСОБА_1 звернувся до Вищого
господарського суду України  із
касаційною скаргою, в якій ставить питання про скасування судових актів, з
прийняттям нового рішення, яким виділити в натурі 34% майна ТОВ "Львівська
брама" і надати у власність нежитлові приміщення по вул. Ярославів Вал/Воровського
№1/37 у місті Києві.

Заявник посилається на порушення
судами норм матеріального права, а саме: приписів статей 54, 55 Закону України
"Про господарські товариства", статей 147, 148 Цивільного кодексу
України. Також, скаржник, зазначає, що Деснянським районним судом міста Києва
було порушено норми процесуального права, а саме: ухвалою від 04.12.2006 року
відмовлено у прийнятті додаткової позовної заяви.

Заслухавши суддю -доповідача,
пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення
місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду
переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції
норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 06.04.2000 року Радянською районною державною
адміністрацією за №12570 були зареєстровані Установчий договір та Статут ТОВ
"Львівська брама плюс", засновниками якого є ОСОБА_1(34%),
ОСОБА_3(33%) та ОСОБА_2(33%).

В подальшому до установчих
документів товариства були внесені зміни стосовно складу учасників товариства
(зареєстровані Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією
31.10.2001 року за №12000), відповідно до яких ОСОБА_2. стала володіти 67%
статутного фонду, а ОСОБА_2. -33% статутного фонду.

24.02.2004 року відбулися збори
учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська брама
плюс" (протокол №7), за рішенням яких до складу учасників товариства був
введений ОСОБА_3. з часткою в статутному фонді 33%, яка була передана йому
ОСОБА_1.

29.03.2004 року померла ОСОБА_1.,
що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.03.04 1-НОМЕР_1.

Згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 09.07.05 №4123 ОСОБА_1. успадкував 34% статутного
фонду ТОВ "Львівська брама плюс", які належали ОСОБА_7.

Позивач в обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що оскільки він від імені неповнолітнього сина
відмовився від вступу до складу учасників ТОВ "Львівська брама плюс",
то відповідно до чинного законодавства має право на передачу належної ОСОБА_2.
(дружині) частки майна ТОВ "Львівська брама плюс" в натурі.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовних вимог виходив із приписів статей 147, 148 Цивільного
кодексу України.

Апеляційний господарський суд
переглядаючи рішення районного суду залишив його без змін з тих же підстав з
посиланням на приписи як Закону України "Про господарські товариства"
так і на норми цивільного права.

Колегія суддів погоджується із
такими висновками судів попередніх інстанцій.

Частина 5 статті 147 Цивільного
кодексу України передбачає, що частка у статутному капіталі товариства з обмеженою
відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника
юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено,
що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства.
Розрахунки із спадкоємцями (правонаступниками) учасника, які не вступили до
товариства, здійснюються відповідно до положень статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до статті 148 Цивільного
кодексу України учасник, який виходить із товариства з обмеженою
відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його
частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та
товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена
переданням майна в натурі.

Згідно з частиною 1 статті 54
Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з
товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини
майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата
провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і
в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства
вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Згідно з частиною 1 статті 55 цього
Закону при відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з
обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього
правонаступника (спадкоємця) йому
видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала
реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої
визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих
випадках розмір статутного фонду товариства підлягає зменшенню.

Отже, наведені норми права
свідчать, що право на отримання частки майна в натурі виникає в
правонаступника, що відмовився від вступу до товариства лише у разі згоди
останнього на видачу майна в натурі.

Суди при розгляді справи
встановили, що учасники товариства не приймали рішення про передачу частини
майна в натурі позивачу, в зв'язку з чим дійшли вірного висновку про
відсутність у позивача підстав вимагати передачі йому майна в натурі.

Доводи заявника про неправильну
відмову у прийнятті додаткової позовної заяви касаційна інстанція не приймає до
уваги, оскільки це не є предметом касаційного оскарження.

Відповідно до статті 39 Закону
України "Про судоустрій України" до повноважень Вищого господарського
суду України віднесено розгляд в касаційному порядку справ відповідної судової
юрисдикції в порядку визначеному процесуальним законом.

Статтею 11113
Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвали місцевого
або апеляційного господарського суду можуть бути оскаржені у касаційному
порядку у випадках, передбачених цим Кодексом та Законом України "Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів
розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення
місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду.
Касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів
можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, передбачені цим
Кодексом та Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом".

Як вбачається з поданої касаційної
скарги позивач не заявляв вимоги про перегляд ухвали від 04.12.2006 року, якою
відмовлено у прийнятті додаткової позовної заяви, а відтак у суду касаційної
інстанції відсутні підстави для її перегляду.

Таким чином, враховуючи, що судами
повно і всебічно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності та надано
належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, правильно застосовано норми
діючого законодавства, касаційна інстанція не вбачає підстав для зміни або
скасування прийнятих судових актів.

На підставі, керуючись статтями 1115,
1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 04.12.2006 року та постанову Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2007 року у справі № 2-66/06 Деснянського
районного суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1без
задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

С у д д і
Н.Волковицька

Л. Рогач