ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.07
Справа №АС 5/609-07.

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Суми

до відповідача – відкритого акціонерного товариства «Білопільський машзавод», м. Білопілля Сумської області

про стягнення 19 764 грн. 56 коп.

Суддя Гудим В.Д.

Представники сторін:

Від позивача –  предст. Груздо Т.С.

Від відповідача – предст. Подибайло А.Ю.

Суть спору: Позивач подав позовну заяву про стягнення з відповідача 19 764 грн. 56 коп., в тому числі 18572 грн. 22 коп. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році відповідно до ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», зокрема за не створення 3 робочих місць для працевлаштування інвалідів, пені за несвоєчасну сплату адміністративно – господарських санкцій в сумі 1192 грн. 34 коп.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що адміністративно – господарські санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2006 році не повинні застосовуватися, оскільки в період з 20.01.06р. по 26.11.07р. діяв мораторій на задоволенні вимог кредиторів.

Позивач подав додаткові обґрунтування позовних вимог, в яких зазначає про те, що адміністративно – господарські санкції мають характер не обов'язкового платежу, а також не є податковим платежем, ці відрахування носять характер санкцій, це грошове стягнення, що накладається як покарання за невиконання будь – яких дій.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Статтею 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" № 875-ХІІ від 21.03.1991р. зі змінами та доповненнями (далі Закон) передбачено, що держава створює правові, економічні, політичні, соціально-побутові і соціально-психологічні умови для задоволення потреб інвалідів у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Згідно ч. 5 ст. 20 Закону, фінансування заходів щодо соціальної, трудової, фізкультурно-спортивної та професійної реабілітації інвалідів, надання позик на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, забезпечення інвалідів технічними реабілітаційними засобами, оплата навчання та перекваліфікація здійснюються Фондом соціального захисту інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст.19 Закону для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування   інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч.1 ст. 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, а якщо працює від 8 до 15 осіб - в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві ( в об'єднанні), установі.

Сплату адміністративно-господарських санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів(обов'язкових платежів). У разі відсутності коштів адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 4 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями адміністративно-господарських санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001р. № 1767, передбачено, що суми адміністративно-господарських санкцій перераховуються підприємствами в доход державного бюджету на рахунки органів Держказначейства, відкриті в установах Національного банку за балансовим рахунком № 3510 або в установах комерційних банків за балансовим рахунком №2510. Адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Відповідно до звіту про зайнятість інвалідів за 2006 рік (форма 10-ПІ), наданого до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів ВАТ "Білопільський машзавод" середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2005 році становила 216 чоловік.

Таким чином, згідно із ст.19 Закону, на інвалідів ВАТ "Білопільський машзавод"  у 2006 році норматив складає 9 робочих місць. Фактично ж, згідно даних, наданих підприємством у звіті, було створено 6 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Отже, відповідачем не виконано норматив по створенню 3 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідно до наданого інвалідів ВАТ "Білопільський машзавод" звіту, розмір середньої річної заробітної плати на підприємстві за 2006 рік становить 6190,74коп.

Таким чином, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання інвалідів ВАТ "Білопільський машзавод" нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2006 році, становить 18572,22 грн.

Законом України "Про внесення змін та доповнень" до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", передбачено, що надходження до Фонду України соціального захисту інвалідів належать до надходжень спеціального фонду Державного бюджету України на 2006 рік.

Таким чином, несплата ВАТ "Білопільський машзавод" адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2006 році, до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів призвела до ненадходження цих коштів до Державного бюджету України, що, в свою чергу, перешкоджає державі у створенні економічних, соціально-побутових, соціально-психологічних умов для задоволення потреб інвалідів, - чим порушуються інтереси держави та соціальні гарантії прав інвалідів.

Як зазначається у статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року               № 1434 Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно до пункту 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

За змістом статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкції за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку за кожний календарний день прострочення.

Згідно поданого позивачем розрахунку пеня за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій станом на 15.11.07р. становить 1192 грн. 34 коп.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, ухвалою господарського суду від 20.01.06р. по справі № 12/7-06 було порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ "Білопільський машзавод" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Провадження у зазначеній  справі про банкрутство було припинено ухвалою господарського суду Сумської області від 26.11.07р., в зв'язку з затвердженням Мирової угоди. Таким чином відповідач наполягає на тому, що адміністративно – господарські санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2006 році не повинні застосовуватися, оскільки в період з 20.01.06р. по 26.11.07р. діяв мораторій на задоволенні вимог кредиторів.

Позивач в обґрунтування позовних вимог з урахуванням заперечень відповідача, зазначає про те, що адміністративно – господарські санкції мають характер необов'язкового платежу, а також не є податковим платежем, ці відрахування носять характер санкцій, це грошове стягнення, що накладається як покарання за невиконання будь – яких дій, а тому повинні бути стягнуті.

Згідно з абзацом двадцять четвертим статті 1 Закону України від 14.05.1992 № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"  мораторій на задоволення вимог кредиторів (далі —мораторій) - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Мораторій вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду (абзац перший частини четвертої статті 12 цього Закону).

Таким чином, з моменту введення мораторію боржник не може виконувати грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, а заходи, спрямовані на забезпечення виконання цих зобов'язань, не діють.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 12 Закону України від 14.05.1992 № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Мораторій вводиться на задоволення всіх вимог кредиторів, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті Закону.

Зокрема, дія мораторію поширюється на вимоги щодо стягнення фінансових санкцій, які не підлягають задоволенню в межах провадження у справі про банкрутство, про що зазначено й у підпункті 2.6 пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України  від 19.03.2002 №01-8/307 "Про деякі питання, пов'язані з введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Вказана норма визначає конкретний проміжок часу, протягом якого не нараховуються штраф і пеня, і цей проміжок часу лише відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний з його суттю. Тобто, за змістом цієї норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 28.09.2004 зі справи №7/181а та від 02.08.2005 зі справи №33/137-04, а також в постанові Вищого господарського суду від 22.11.05р. зі справи № 3/253.

Враховуючи зазначені обставини господарський суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства  України,

СУД  ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду. Заява про апеляційне оскарження подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання, апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ                                                                                       В.Д.Гудим