КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

15.01.07 р.                                                                                                    № 152/9-06

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий                                                                                Фаловська  І.М.

Судді

Жук Г. А.

Мамонтова  О.М.

При секретарі судового засідання Рустам’яні Е.А.

Представники сторін:

від позивача: Сукманюк О.О. –дов. № 01-436 від 11.10.06 р., представник;

від відповідача -1: не з’явились;

від відповідача -2: не з’явились;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської регіональної спілки споживчої кооперації на рішення господарського суду Київської  області від 03.10.2006 року

у справі  № 152/9-06 (суддя Євграфова Є.П.)

за позовом           Київської регіональної спілки споживчої кооперації, м. Київ

до           1) Виконавчого комітету Баришівської селищної ради,                          смт Баришівка

2) Баришівського районного споживчого товариства,                           смт Баришівка

про           визнання права власності

в с т а н о в и в:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Київської регіональної спілки споживчої кооперації (далі - позивач, Київрегіонспілка) до виконавчого комітету Баришівської селищної Ради (далі - відповідач 1, Баришівський виконком) та Баришівського районного споживчого товариства (далі –відповідач 2, Баришівське РСТ) про визнання за Київською регіональною спілкою споживчої кооперації права власності на об’єкти нерухомого майна цілісного майнового комплексу Баришівського ринку (м. Баришівка, Київська область, вул. Жовтнева, 71).

Позовні вимоги обґрунтовувані тим, що постановою правління Київської облспоживспілки від 12.03.2002 року (протокол засідання № 5, п.1) та від 20.05.2003 року (протокол засідання №6, п.1) прийнято рішення про передачу до статутного фонду позивача цілісного майнового комплексу Баришівського ринку, розміщеного за адресою: смт Баришівка, вул. Жовтнева, 71 (далі - спірний об’єкт). Як на докази, які підтверджують право власності Київської обласної спілки споживчих товариств (далі - Київська облспоживспілка) на цілісний майновий комплекс Баришівського ринку, позивач посилався на Рішення Київської обласної Ради народних депутатів № 143 від 05.05.1987року, Постанову управління торгівлі Київського облвиконкому Київської області та Правління Київської облспоживспілки № 5 „О передаче областной объединенной дирекции колхозных рынков” від 21.05.1987 року, відповідно до яких у підпорядкування до Київської облспоживспілки було передано обласну об’єднану дирекцію колгоспних ринків; акт прийому-передачі між обласною об’єднаною дирекцію колгоспних ринків управління торгівлі Київського облвиконкому та Київською облспоживспілкою від 16.06.1987 року, Постанова №13 від 5.02.1988 року „О совершенствовании структуры рынков”, на виконання якої була проведена передача ринків райспоживспілкам та райспоживтовариствам за територіальною належністю, станом на 01.01.1988 року у тимчасове користування без зміни права власності.

Позивач також зазначав, що для оформлення за собою права власності звертався до виконавчого комітету Баришівської селищної Ради (відповідач 1) листом від 01.02.2005 № 01-30 з доданими до нього документами, в якому просив оформити право власності на цілісний майновий комплекс Баришівського ринку. Однак, як стверджує позивач, даний лист залишився без розгляду та відповіді, а такі дії виконкому свідчать про невизнання останнім такого права за Позивачем.

Відповідач 2, на думку позивача також оспорює право Київської регіонспоживспілки на спірне майно, оскільки ним подавались документи для оформлення права власності на спірне майно за собою (відповідачем 2).

Відповідач 1 проти позову заперечував, посилаючись на  п.2 постанови Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987 року „Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків”, згідно із яким колгоспні ринки із Міністерства торгівлі УРСР були безоплатно передані у відання організацій споживчої кооперації, у зв’язку з чим ринки перейшли у власність місцевих спілок, в тому числі і ринок в смт. Баришівка, Київської області, який перейшов у власність Баришівської райспоживспілки, а саме її пайовиків, відповідно до п.1.1, ст. 2 Загальних положень статуту Баришівської райспоживспілки. Крім цього, відповідач посилався на лист Міністерства юстиції України від 16.09.1992р. №6-5-1330, відповідно до якого постанова Ради Міністрів УРСР є діючою, а право власності і розпорядження її майном, належить виключно місцевим спілкам. Стверджував, що 25.09.1997 року по справі 181-2-97 „Про визнання недійсним рішення Баришівської селищної ради”, де позивачем являвся ринок Баришівської райспоживспілки, а відповідачем виконавчий комітет Баришівської селищної Ради було прийнято рішення, в якому ринок визнавався ринком Баришівської райспоживспілки. Також, Київській облспоживспілці господарським судом Київської області було відмовлено в задоволенні позовних вимог при розгляді справи №272/4-02 від 22.10.2002 року про витребування майна з чужого незаконного володіння. Також вказував, що з 1995року земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні Баришівської райспоживспілки. Просив в позові відмовити.

Відповідач 2 проти позову також заперечив з тих підстав, що і відповідач1. Крім цього зазначив, що Рішенням Баришівської селищної Ради народних депутатів від 17.01.1995 року № 6 було виділено землю в постійне користування Баришівській райспоживспілці, що підтверджено Державним актом на право постійного користування землею за КВ Р 1000017 від 5.2.1995 року. Стверджував, що Постановою №151 від 18.09.1997р. правління Київської облспоживспілки, створивши об’єднання ринків, всі ринки області підпорядкували в це об’єднання. Так було підпорядковано і ринок Баришівської райспоживспілки, як юридичну особу, проте не передано у власність Київській облспоживспілці. Просить в позові відмовити.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.10.2006 року позивачеві відмовлено в задоволенні позовних вимог до обох відповідачів повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київська регіональна спілка споживчої кооперації звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 03.10.2006 р. у справі № 152/9-06  повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до обох відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, зокрема, місцевий суд дав невірну правову оцінку відносинам, пов’язаним з передачею Баришівського ринку Київській облспоживспілці в 1987 році та, при цьому, невірно застосував чинне на той час законодавство, що регулювало спірні правовідносини.

Відповідачі двічі в судове засідання апеляційної інстанції не з’явилися, поважних причин своєї неявки апеляційному суду не повідомили, відзивів на апеляційну скаргу до суду не направили, разом з тим були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників сторін відповідачів.

Відповідно до розпорядження заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.01.2007 року справа передана для подальшого розгляду колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя Фаловська І.М., суддя  Жук Г.А., суддя Мамонтова О.М.

Дослідивши матеріали справи та наявні докази, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, а рішення місцевого господарського суду необхідно залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлені наступні обставини справи.

Постановою правління Київської облспоживспілки від 12.03.2002 року (протокол засідання № 5, п.1) та від 20.05.2003 року (протокол засідання №6, п.1), згідно акту передачі-приймання основних засобів від 08.07.2003 року №11 від Київської облспоживспілки передано до статутного фонду позивача цілісний майновий комплекс Баришівського ринку, розміщеного за адресою: смт Баришівка, вул. Жовтнева, 71.

Вважаючи спірний об’єкт своєю власністю, позивач звернувся за захистом свого порушеного права на нього, оскільки на його думку, це право власності оспорюється відповідачами.

Місцевим судом вірно встановлено, що правові, організаційні, економічні та соціальні основи об’єднання  громадян у кооперативні організації (кооперативи чи кооперативні об’єднання), функціонування кооперативного руху та споживчої кооперації в Україні визначаються Законами України „Про кооперацію” та „Про споживчу кооперацію”, Господарським кодексом України.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативних організацій зазначені Закони виділяють споживчі кооперативи (споживчі товариства) як організації споживчої кооперації –первинну ланку у системі споживчої кооперації. Власність споживчої кооперації складається з власності споживчих товариств, спілок, підпорядкованих їм підприємств і організацій та їх спільної власності (п.1 ст. 9 Закону України „Про споживчу кооперацію”). Відповідно до пунктів 2, 3 статті 9 Закону України „Про споживчу кооперацію” власність споживчих товариств утворюється з внесків їх членів, прибутків, одержуваних від реалізації товарів, продукції, послуг, цінних паперів та іншої діяльності, не забороненої чинним законодавством. Засоби виробництва, вироблена продукція та інше майно, що є необхідним для здійснення статутних завдань, є власністю споживчої кооперації. Крім того, до майна споживчої кооперації можуть належати будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, машини, товари, кошти та інше майно.

Судова колегія погоджується з тим, що, як визначено у пункті 4 статті 9 Закону України „Про споживчу кооперацію”, власність спілок споживчих товариств утворюється з майна, переданого їх членами, коштів, одержаних від господарської діяльності підприємств і організацій спілки, реалізації цінних паперів та іншої діяльності. Суб’єктами права власності споживчої кооперації є члени споживчого товариства, трудові колективи кооперативних підприємств і організацій, а також юридичні особи, частка яких у власності визначається відповідними статутами (п. 6 ст. 9 Закону України „Про споживчу кооперацію”).

На думку судової колегії, місцевий суд вірно не взяв до уваги твердження позивача, що передача спірного майна Київською обласною спілкою споживчих товариств до статутного фонду Київської регіонспоживспілки є правомірною, оскільки, на момент передачі спірного майна Київська облспоживспілка була єдиним носієм права власності, щодо даного майна, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови Центральний Комітет Компартії України та Ради Міністрів УРСР №124 від 14.04.1987 року „Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків” доручено Міністерству торгівлі УРСР передати в установленому порядку протягом II кварталу 1987 року колгоспні ринки у відання організацій споживчої кооперації. Передачу колгоспних ринків постановлено провадити безоплатно. У зв’язку  з цим ліквідувати у центральному апараті Міністерства торгівлі УРСР управління колгоспними ринками і плодоовочевої торгівлі. Зменшити чисельність центрального апарату Міністерства на 11 одиниць і граничні асигнування на його утримання на 31 тис. крб. у розрахунку на рік, передавши їх Укоопспілці для створення відповідного структурного підрозділу в її центральному апараті.

Виконавчі комітети обласних, міських і районних Рад народних депутатів, поряд з організаціями споживчої кооперації, несуть всю повноту відповідальності за керівництво колгоспними ринками, забезпечення необхідних умов для їх роботи та зміцнення матеріально-технічної бази. Робота колгоспних ринків, їх насичення необхідними продуктами повинні бути в центрі уваги місцевих органів управління.

На виконання зазначеної постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСУ від 14.04.1987 року №124 виконавчий комітет Київської обласної ради народних депутатів прийняв рішення №143 від 05.05.1987 року „Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків” (далі-рішення №143), відповідно до пункту 2 якого управлінню торгівлі Київського облвиконкому було доручено протягом її кварталу 1987 року передати Київській обласній споживчій спілці в установленому порядку об’єднану дирекцію ринків з ринками та іншими структурними підрозділами, які входять до її складу.

На виконання наведеного вище рішення була прийнята спільна постанова колегії управління торгівлі Київського облвиконкому та правління Київської облспоживспілки №5 від 21.05.1987 року, пунктом 2 якої було передбачено вивести обласну об’єднану дирекцію колгоспних ринків з підпорядкування управління торгівлі облвиконкому й прийняти її в підпорядкування обласної споживчої спілки з дня підписання акту передачі - прийому.

Таким чином,  за вищенаведеною постановою колгоспні ринки на безоплатній основі мали бути передані саме організаціям споживчої кооперації, а з часу дії рішення №143 до Київоблспоживспілки повинна була надійти у визначеному порядку об’єднана дирекція ринків із структурними підрозділами саме у підпорядкування (під керівництво), а не у власність.

Місцевий суд вірно дійшов висновку, що згідно з положеннями ст. 86 ЦК УРСР правомочності щодо володіння, користування і розпорядження майном належать саме власнику такого майна. Зазначені правомочності розкриваються через право власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. За таких обставин, суд вірно вважає, що у особи, в підпорядкуванні якої знаходиться певний суб’єкт, відсутнє право власника щодо володіння, користування, розпорядження майном цього суб’єкта.

Не підтверджуються матеріалами справи також і ті  твердження позивача, що Баришівський ринок безпосередньо було передано Київській облспоживспілці за актом прийому-передачі між обласною об’єднаною дирекцію колгоспних ринків управління торгівлі Київського облвиконкому та Київською облспоживспілкою від 16.06.1987 року. Із зазначеного акту дійсно вбачається, що Баришівський ринок було прийнято не Київською облспоживспілкою, а Баришівською райспоживспілкою, оскільки приймання-передача ринку здійснювалась комісією за участю посадових осіб (головний бухгалтер райспоживспілки Лазько) райспоживспілки, а сам акт приймання передачі скріплено печаткою Правління Баришівської райспоживспілки.

За таких обставин місцевий суд вірно не взяв до уваги твердження позивача, щодо наявності у Київської облспоживспілки права власності на Баришівський ринок на підставі вищевказаних документів.

Крім цього, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред’явити  позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. А відповідно до вимог статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання. Кожний суб’єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Вирішуючи спори, пов’язані з визнанням права власності чи усуненням перешкод в користуванні майном, господарські суди повинні мати на увазі, що підтвердженням наявності такого права можуть бути насамперед правовстановлюючі документи.

Перелік правовстановлюючих документів, які дають право особі зареєструвати право власності на об’єкт нерухомого майна визначений пп. „а” п.6.1. Тимчасового положення „Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 лютого 2002 року за №7/5 із подальшими змінами та доповненнями (далі - Тимчасове положення).

У відповідності до пп. „а” п.6.1. Тимчасового положення, оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна проводиться органами місцевого самоврядування з видачею свідоцтва про право власності юридичним особам на підставі документів, визначених законодавством, які підтверджують право власності на об’єкти нерухомого майна.

Як вбачається із матеріалів справі, позивачем не подано доказів у вигляді належних документів, які є підставою для оформлення свідоцтва про право власності позивачу.

Позивач, як на підтвердження своїх позовних вимог до відповідача 1 посилається в позовній заяві на лист від 01.02.2005 року №01-30, з яким позивач звернувся до відповідача 1 з проханням зареєструвати право власності на спірний об’єкт, однак останній залишив лист без відповіді та виконання, що й слугувало підставою звернення позивача з позовом до суду.

Однак, як вбачається з переліку додатків до листа, документів, які передбачені Тимчасовим положенням, до листа не додано.

Разом з тим, оскарження дій відповідача 1 та зобов’язання вчинити певні дії не є предметом даного позову.

За таких обставин, місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог до відповідача 1.

Колегія суддів вважає, що згідно чинного законодавства, одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування майна, передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником, наявність документів, що підтверджують участь власника у витратах на спорудження спірного об’єкту та інші докази, що підтверджують право власності.

Як свідчать матеріали справи, позивач не надав належних доказів, що підтверджують право власності облспоживспілки, яка в послідуючому передала позивачеві спірне майно, на цілісний майновий комплекс Баришівського ринку.

Судовою колегією не взято до уваги посилання позивача в підтвердження позовних вимог на факт визнання недійсним рішення виконавчого комітету Баришівської селищної Ради № 39 від 29.05.2002 року, яким було оформлено право власності на спірний об’єкт за відповідачем 2, оскільки визнання недійсним вказаного рішення не є безумовним та належним доказом права власності позивача на спірний об’єкт.

З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги позивача і до відповідача 2 такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові Київській регіональній спілці споживчої кооперації до обох відповідачів.

Враховуючи вищевикладене,  колегія апеляційного суду вважає, що відповідно до статті 43 ГПК України місцевим судом належним чином досліджено обставини справи та наведено цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення господарського суду Київської області у справі № 152/9-06 від 03.10.2006 року відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, у зв’язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги Київським міжобласним апеляційним господарським судом покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.          Апеляційну скаргу Київської регіональної спілки споживчої кооперації на рішення господарського суду Київської області від 03.10.2006 року у справі                 № 152/9-06 залишити без задоволення.

2.          Рішення  господарського суду Київської області від 03.10.2006 року у справі № 152/9-06 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду

Головуючий                                                                                Фаловська  І.М.

Судді

Жук Г. А.

Мамонтова  О.М.