СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
У Х В А Л А

про відмову в прийнятті позовної
заяви

18 грудня 2007 р.
Справа № 14/30-07/02-2

Суддя господарського суду   ,
розглянувши матеріали

за позовом:ВАТ
комерційний банк "Надра" в особі філії Вінницьке регіональне
управління, м. Вінниця

до:Староміського
відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, м.
Вінниця

третя особа  на стороні позивача: ОСОБА_1, м. Вінниця

про
визнання дій неправомірними та звільнення заставленого майна з-під арешту

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Вінницької
області надійшла позовна заява №36-02-01/01-3400 від 11.12.2007р. Відкритого
акціонерного товариства комерційний банк
"Надра" в особі філії Вінницьке регіональне управління до Староміського
відділу Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції
про  визнання дій останнього
неправомірними та  звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Розглянувши дану заяву суд дійшов
висновку, що в її прийнятті слід відмовити виходячи з наступного.

Як вбачається з позовних
матеріалів,  оскаржувані дії державної
виконавчої служби по арешту майна третьої особи проводились в процесі
здійснення виконавчого провадження щодо виконання наказу господарського суду
Вінницької області від 04.12.06 по справі №9/401-06.

Відповідно ж до ч.1 ст. 121-2 ГПК
України,   дії чи бездіяльність органів
Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів  можуть бути оскаржені
стягувачем, боржником або прокурором  до
господарського суду шляхом подання відповідних скарг.Натомість,  розгляд даної категорії спорів  в позовному провадженні  нормами Господарського процесуального кодексу
не передбачено.

Викладене підтверджується
також  судовою практикою,  зокрема
Роз'ясненням Вищого господарського суду України N 04-5/365 від
28.03.2002  Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, згідно  п.5 якого, відповідно  до
статті  59  Закону
України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до
суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.
Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник. Що ж до заперечень
проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а
стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів Державної
виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК.

За вказаних обставин, беручи до
уваги зміст заявлених позивачем вимог та враховуючи відсутність спору про право
власності на майно,  суд дійшов висновку,
що дана позовна заява   розгляду  господарським судом  в
порядку  позовного
провадження   не підлягає .

Разом з тим,  відповідно
до ч.3  ст. 59  Закону
України "Про виконавче провадження", майно боржника може бути
звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної
виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час
розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим
Законом порядку накладення арешту.

Крім того, при зверненні з даним
позовом  позивачем не дотримано вимог ст.
54 ГПК України.

Так, відповідно до п.5 ч.2 ст.  ГПК України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зазначення доказів, що
підтверджують позов, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи
оспорюються, законодавство, на підставі якого подається позов.

Проте, в порушення  вказаних норм в позовній заяві не вказано та
не надано доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини. Зокрема,
заявляючи вимогу про звільнення заставленого майна з-під арешту, позивач  не надав доказів щодо його вартості.  До того ж, позивач не вказав та не надав
відповідних доказів на підтвердження розміру наявної у заставодавця  на момент звернення  з даним позовом заборгованості за кредитним
договором №88/МК/2006-980 від 17.07.06 вимоги за яким  забезпечені спірним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 54 ГПК
України, позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і
підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником,
прокурором чи його заступником, громадянином - суб'єктом підприємницької
діяльності або його представником.

Згідно ч. 3,4 ст. 28 ГПК
України,  представниками юридичних осіб
можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника
або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства,
організації. Статтею  36 ГПК України
встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно
до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в
інших випадках на вимогу господарського суду.

В порушення вказаних норм, на
підтвердження повноважень представника, що підписав позовну заяву, надано  ксерокопію
довіреності    від 21.11.07, тоді
як її оригіналу  до  позову не додано.

Крім того, з викладеним не
узгоджується  також надання позивачем,
як  доказів сплати державного мита та
витрат на ІТЗ  судового процесу, копій
меморіальних ордерів №1943, №1944 від 11.12.07, а не їх оригіналів.

До того ж, вказані платіжні
документи не можуть  бути належними
доказами сплати судових витрат, оскільки порушено  порядок
їх  сплати.

Так, відповідно до розділу 3 п.7
Інструкції Національного банку України „Про безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті”,  реквізит  "Призначення платежу" платіжного
документа заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів одержувачу.
Проте, у  доданому  як доказ сплати державного мита, меморіальному
органу в графі "призначення платежу"
вказано: "Оплата за подання адміністративної позовної заяви про
вилучення ОСОБА_1 транс.засобів з-під арешту", тоді як фактично позов
подано до господарського суду.

Крім того, у вказаному
меморіальному ордері не зазначено реквізитів позовної заяви (дата, номер) за
подання  якої сплачено держмито.
Вищевикладене стосується також
меморіального ордеру доданого як доказ
оплати витрат  на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Також, відповідно  п.14 Інструкції  “Про порядок обчислення та справляння
державного мита” при сплаті державного мита до документа, щодо якого вчиняється
відповідна дія, додається останній примірник платіжного доручення про сплату
держмита з написом (поміткою) кредитної установи такого змісту: “Зараховано в
доход бюджету _____ грн. (дата)”. Цей напис скріплюється першим і другим
підписами посадових осіб і відтиском печатки кредитної установи з відміткою
дати виконання платіжного доручення. Всупереч вказаному  на копії меморіального ордеру №1943 від
11.12.07  напис "Зараховано в доход
бюджету..." та підпис другої посадової особи банку відсутні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК
України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення
відповідачеві позовної заяви і доданих до неї матеріалів.

До матеріалів даної позовної
заяви,  як доказ надсилання відповідачеві
позовних матеріалів додано  фіскальний
чек №6533 від 13.12.07, з якого, проте,
неможливо встановити які  саме
документи направлялись  відповідачу.

В свою чергу, належним доказом
направлення  особі документів, є бланк
опису вкладення, який згідно ч.2 п.78 Правил надання послуг поштового зв'язку
заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник об'єкта поштового зв'язку
перевіряє відповідність вкладення опису, розписується на обох його примірниках
і проставляє відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису видається
відправникові, другий вкладається до поштового відправлення. Дані вимоги
позивачем  не було дотримано і опису
вкладення до матеріалів справи не надано.

Також позивачем не надано належних
доказів сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу у встановленому порядку.

Крім того,  при зверненні з даним позовом до суду позивач
керується  статтями  Кодексу адміністративного судочинства
України. Водночас, нормами  ГПК не
передбачено порушення провадження у справі за позовною заявою,  що подана в порядку  КАС України.

На підставі викладеного, керуючись
ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

1.
У прийнятті позовної  заяви
№36-02-01/01-340  від 11.12.07  відмовити.

2.
Позовні матеріали повернути  позивачу.

2.
Копію ухвали надіслати сторонам.

Суддя