КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2007                                                                                           № 9/130

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Кондес  Л.О.

суддів:             Михальської  Ю.Б.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Кліменков М.О. (за дов),

від відповідача - не з"явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства (далі - ДП) "Дарницький вагоноремонтний завод"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.06.2007

у справі № 9/130

за позовом                               Малого колективного підприємства (далі - МКП) "АРТА"

до                                                   ДП "Дарницький вагоноремонтний завод"

про                                                  стягнення 42 116,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від 18.06.2007 у справі №9/130позов МКП „АРТА” до ДП „Дарницький вагоноремонтний завод” про стягнення 42 116,80 грн. задоволено частково.

Стягнуто з ДП „Дарницький вагоноремонтний завод” на користь МКП „АРТА” 33 552 грн. основного боргу, 1 218,10 грн. річних, 3 977,57 грн. інфляції, 1 407,60 грн. пені, 401,54 грн. державного мита та 112,50 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В частині позову на суму 1 961,53 грн. відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ДП „Дарницький вагоноремонтний завод” звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м.Києва від 18.06.2007 у справі №9/130 в частині задоволених позовних вимог по стягненню штрафних санкцій в сумі 1 407,60 грн. пені, 1 218,10 грн. 3% річних, 3 977,57 грн. інфляційних збитків.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з’ясуванню обставин справи, що мають значення для справи, висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, а також рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її доводів, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу, відзив на неї, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія встановила наступне.

31.01.2005 між ДП „Дарницький вагоноремонтний завод” (покупець) та МКП „АРТА” (постачальник) укладено Договір поставки №01/05/31/08 (далі - Договір).

Згідно з пунктами 1.1-1.3 Договору постачальник зобов’язався поставити і передати у власність покупцю трубку гумову 35x625 виробництва МКП „АРТА” відповідно до Специфікації 1 (Додаток №1 до Договору), а покупець зобов’язався прийняти та оплатити за поставлену продукцію на умовах Договору.

Пунктом 5.3 Договору визначено, що датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару.

Відповідно до пункту 9.2 підтвердженням про одержання продукції покупцем є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пункту 7.2 Договору покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 20 банківських днів з дня його одержання. Днем одержання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Пунктом 11.4 Договору передбачена відповідальність покупця за порушення строків оплати у вигляді сплати постачальнику пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними №РН-559 від 26.09.2005 на суму 1872 грн. і №РН-706 від 14.01.2005 р. на суму 31 680 грн., загалом на 33 552 грн. Факт отримання товару відповідачем підтверджується довіреностями серії ЯИА №469784 від 20.09.2005 і серії ЯКЯ №946933 від 08.12.2005.

12.04.2006 позивач направив на адресу відповідача претензію №120 з вимогою про погашення заборгованості в сумі 33 522 грн. та про сплату пені за період з 16.01.2006 по 12.04.2006 в сумі 1 458,12 грн.

В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем суми боргу та пені.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем зобов'язань по розрахунку за спірним договором поставки, основна заборгованість за яким складає 33 552 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо стягнення основного боргу в сумі 33 552 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному розмірі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так як пунктом 7.2 Договору передбачено, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 20 банківських днів з дня його одержання, то настання прострочення виконання грошового зобов’язання за накладною № РН-559 від 26.09.2005 почалося з 24.10.2005, а за накладною № РН-706 від 14.12.2005 - з 11.01.06, в той час як позивачем помилково зазначено 16.10.2005 та 04.01.2006 відповідно.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правомірно визнані обґрунтованими та такими, що підлягають до стягнення сума інфляції у розмірі 3977,57 грн. за період з 24.10.2005 по 28.02.2007 за накладною № РН-559 від 26.09.2005 та з 11.01.06 по 28.02.07 за накладною № РН-706 від 14.12.2005 та сума річних у розмірі 1218,10 грн. за період з 24.10.2005 по 30.03.2007 за накладною № РН-559 від 26.09.2005 та з 11.01.06 по 30.03.07 за накладною № РН-706 від 14.12.2005.

В іншій частині стягнення інфляції (171,90 грн.) та річних (35,00 грн.) позивачу належить відмовити.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом (неустойка, штраф, пеня), іншими законами або договором.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено спеціальну позовну давність в один рік, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з клопотанням про відновлення скороченого терміну позовної давності щодо вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 16.10.2005 по 16.04.2005 за накладною № РН-559 від 26.09.2005 та з 04.01.2006 по 04.07.2006 за накладною № РН-706 від 14.12.2005.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було надано доказів поважності причин пропущення ним позовної давності.

З огляду на вищевказане, місцевим судом правомірно присуджено до стягнення з відповідача пені у розмірі 1407,60 грн.

В іншій частині стягнення пені (1754,63 грн.) позивачу належить відмовити.

Заперечення апелянта про те, що при задоволенні позову судом першої інстанції не враховано статті 1 та 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” мораторій на задоволення вимог кредиторів – це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Як зазначає відповідач, мораторій був введений з 29.04.2004 по 18.12.2006, отже заборгованість відповідача перед позивачем утворилась після порушення справи про банкрутство відповідача і введення мораторію.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва від 18.06.2007 у справі №9/130 необхідно залишити без змін, підстав для його скасування або зміни не вбачається. Апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДП „Дарницький вагоноремонтний завод” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м.Києва від 18.06.2007 у справі №9/130 – без змін.

Матеріали справи №9/130 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в місячний термін до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Михальська  Ю.Б.