ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2007 р.  12:30              Справа № АС-42/183-07

вх. № 5043/1-42

Суддя господарського суду Харківської області

за участю секретаря судового засідання

представників сторін

позивача - Шебаніц Н.М. (дов.)

відповідача - Поташова О.Ю. (дов.),Мілешкін М.М. (дов.)

по справі за позовом  Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Харків

до  СТГО "Південна Залізниця", м. Харків

про стягнення 20054440,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, м. Харків, просить стягнути з відповідача, СТГО "Південна Залізниця", 20054440,62 грн. штрафних санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів в 2006р., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач зобов’язаний був створити в 2006 р. 2003 робочих місця для працевлаштування інвалідів, але середньооблікова чисельність інвалідів, які працювали на підприємстві відповідача в 2006 році, склала 842 чоловіка, у зв’язку з чим відповідач повинен сплатити позивачеві штрафні санкції у розмірі 20054440,62 грн. (середню річну заробітну плату за кожне не зайняте інвалідом робоче місце).

Відповідач проти позову заперечує, в обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що в 2006 році він інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування, також звертався до громадських об"єднань інвалідів з пропозицією про працевлаштування інвалідів, але ні центром зайнятості, ні  громадськими об"єднаннями інвалідів інваліди не були направлені для працевлаштування на Південну залізницю, а тому порушення Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з його боку відсутні.

Крім того відповідач зазначає, що чинним Законом України "Про транспорт" для його підприємства передбачений інший норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, ніж у Законі України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Відповідач зазначає, що залізниця є джерелом підвищеної небезпеки, а тому інваліди не можуть бути працевлаштовані на деякі посади.

Таким чином відповідач зазначає, що з його боку були вжиті всі необхідні заходи для працевлаштування інвалідів, інваліди відповідно до нормативу не працевлаштовані не з його вини, а тому до нього не повинні застосовуватись адміністративно-господарські санкції.

Вислухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд встановив, що статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) встановлено, що для підприємств,  установ, організацій, у тому числі  підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб,  які  використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 18 Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України

Згідно наданих суду документів, звіту підприємства відповідача, середньооблікова чисельність штатних працівників в 2006 році на підприємстві відповідача становить 50071 осіб, згідно ст. 19 Закону кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2006 році визначена - 2003 місця. Фактично, середньооблікова чисельність працюючих інвалідів - штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві у 2006 році, на підприємстві відповідача склала 842 чоловіка.

Суд не приймає посилання відповідача на Закон України "Про транспорт", оскільки ч.11 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Вказані зміни до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" внесені пізніше, ніж ст. 15 Закону України "Про транспорт", тому суд застосовує положення Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

З аналізу положень Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" витікає, що підприємства самостійно займаються працевлаштуванням інвалідів в порядку ст.18 Закону, при цьому ст.18 Закону встановлено, що підприємства повинні надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів.

Наказом Державного комітету статистики № 420 від 19.12.2005 р., затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність ваканцій", яка подається підприємствами, установами   та   організаціями щомісячно   на   адресу державної служби зайнятості.

З наданої відповіді Ленінського районного центру зайнятості № 852 від 07.05.2007р. вбачається, що Південна залізниця, Господарська служба Південної залізниці, ТОВ "Південне відділення видавництва "Транспорт" надавали інформацію про наявність вільних робочих місць та вакантних посад для інвалідів протягом 2006 року. З даного листа також вбачається, що не всі філії СТГО "Південна залізниця" надавали до центру зайнятості вакансії для інвалідів протягом 2006р.

СТГО "Південна залізниця" має структурні підрозділи, які не є юридичними особами, дані підрозділи самостійно подають до центру зайнятості звіти про наявність вакантних посад, а також займаються працевлаштуванням на підприємство як самостійно так і через головне підприємство, яким є Південна залізниця.

Звіт до Фонду соціального захисту інвалідів надає лише юридична особа - Південна залізниця.

Суд зазначає, що позивачем надані відомості з центрів зайнятості не по всім структурним підрозділам Південної залізниці.

При цьому суд зазначає, що відповідальність несе юридична особа - Південна залізниця, яка повідомляла центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З листа Ленінського РЦЗ № 910 від 16.05.2007р. вбачається, що Ленінський районний центр зайнятості не міг надати Південній залізниці в 2006 році пропозицій щодо створення та обладнання робочих місць на залізниці, у зв"язку з відсутністю інвалідів, які бажали працювати на даному підприємстві.

Крім того з наданих матеріалів вбачається, що Південна залізниця зверталась до Харківської міської громадської організації інвалідів "Соціально-реабілітаційний центр незрячих", Обласної організації Українського товариства незрячих з пропозицією працевлаштувати інвалідів, однак отримали відповіді № 146 від 14.04.06р., від 21.06.2006р. про те, що відсутні інваліди, які б могли бути працевлаштовані на запропоновані спеціальності.

Також з повідомлень Євпаторійського міського центру зайнятості на адресу Санаторія "Мрія" Південної залізниці, Миргородського міськрайонного центру зайнятості на адресу санаторія ім.Гоголя ПЗ вбачається, що серед інвалідів не знайдено бажаючих працевлаштуватися на запропонованих цими підприємствами посадах, крім того відсутні інваліди з необхідними знаннями та навиками.

Таким чином, при дослідженні матеріалів справи було встановлено, що центром зайнятості інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача не направлялися, так само як і не було безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування.

Статтею 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу України  передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб"єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб"єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані за порушення правил, встановлених законодавчими актами, а також, якщо не приймались заходи, спрямовані на недопущення порушення.

Однак відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів.

Доказів, які б свідчили про те, що підприємство відмовило у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до підприємства відповідача або які були направлені центром зайнятості, позивачем не були представлені і у справі відсутні.

За таких обставин суд вважає, що немає підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2006р.

Керуючись статтями 4, 7, 8, 17, 79, 86, 94, 160 - 163  Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи,  які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права,  свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в  апеляційному  порядку  постанову суду першої інстанції повністю або частково.

На постанову через суд першої інстанції може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна скарга може бути  подана через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанови набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови виготовлений 22.05.2007 р.

Суддя