КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2007                                                                                           № 47/206

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Зеленіна  В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

Від позивача – не з’явився

Від відповідача – Федоренко О.В. – по довіреності.

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Мале приватне підприємство "Оріяна-К"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.09.2007

у справі № 47/206

за позовом                               ЗАТ "Дослідний інститут електрозварювального устаткування інститут елктрозварювання ім. Є.О.Патона"

до                                                   Мале приватне підприємство "Оріяна-К"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсним договору оренди на майбутнє

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.09.2007 р. у справі №47/206 позов Закритого акціонерного товариства „Дослідний інститут електрозварювального устаткування інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона” до Малого приватного підприємства „Оріяна-К” про визнання договору оренди недійсним на майбутнє задоволений повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, просить його скасувати, оскільки вважає, що воно було прийнято по неповно з’ясованим обставинам з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представника відповідача, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

25.12.2003  між Закритим акціонерним товариством „Дослідний завод зварювального устаткування   інституту   електрозварювання   ім. Є.О. Патона”   (позивачем)   та   Малим приватним   підприємством   „Оріяна-К”   (відповідачем)   було   укладено   договір   оренди №25/12/03-01, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування (строком 17 років) нежитлові приміщення загальною площею 2105,8 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. І.Кудрі, буд. 5.

Пунктом 3.3. договору оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003 визначено, що об'єкт вважається переданим орендодавцем та прийнятим орендарем з моменту підписання акту приймання-передачі.

Відповідно до Акту приймання передачі від 09.04.2004, на виконання умов договору оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003, позивачем-орендодавцем було передано в оренду відповідачу-орендарю нежитлові приміщення загальною площею 1292,00 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. І.Кудрі, буд. 5.

Пунктом 5.1 договору оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003 встановлено, що місячна орендна плата сплачується виходячи з розрахунку 26,50 грн. за 1 кв.м. за користування приміщенням 1 поверху об'єкту оренди і 53,00 грн. за 1 кв. м за користування іншими частинами об'єкта оренди.

Як вбачається з позовної заяви, загальна сума оспорюваного договору оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003 складає не менш ніж 11 383 954, 00 грн., з огляду на те, що мінімальний розмір орендної плати складає відповідно до п.5.1 договору 26,50грн. за 1 кв.м. в місяць; загальна площа орендованого майна складає 2105,8 кв.м.; термін оренди складає 204 місяці. Відповідно, загальна сума оспорюваного договору складає: 26,50грн. х 2105,8 кв.м. х 204 місяці = 11 383 954,00грн.

Пунктом 7.1 Статуту позивача встановлено, що статутний фонд позивача складає 15 650 064,00 грн.

Відповідно до підпункту 10 пункту 11.2 статуту позивача, затвердження цивільно-правових угод, сума яких перевищує 50% статутного фонду товариства, відноситься до компетенції загальних зборів товариства.

22.06.2004 відбулись Загальні збори позивача, які були оформлені протоколом № 5 від 22.06.2004 і на яких були присутні акціонери позивача.

Відповідно до пункту 11 протоколу № 5 від 22.06.2004 по питанню 11 порядку денного „Про затвердження цивільно-правових угод, сума яких перевищує 50% статутного фонду ЗАТ „ДЗЗУ ІЕЗ ім. Є.О. Патона” одноголосно усіма присутніми на зборах акціонерами одноголосно було прийнято рішення про затвердження договору оренди приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. І.Кудрі, буд.5 та було надано доручення для підписання та оформлення всіх необхідних документів голові правління Тітову В.О.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2006 по справі №2-4851/10, яке набрало законної сили, пункт 11 рішення загальних зборів акціонерів позивача від 22.06.2004, оформленого протоколом зборів акціонерів №5, був визнаний недійсним в частині затвердження договору оренди приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. І.Кудрі, буд. 5 та надання доручення Тітову В.О. для підписання та оформлення всіх необхідних документів для укладення відповідного договору оренди.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2006 №2-4851/10 мотивоване тим, що рішення загальних зборів акціонерів позивача від 22.06.2004, оформлене протоколом зборів акціонерів №5, в частині пункту 11 прийняте з порушенням вимог законодавства, а саме ст.ст. 42,44 Закону України „Про господарські товариства”.

Відповідно до частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року встановлює, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем виникли внаслідок укладення договору оренди приміщень №25/12/03-01 від 25.12.2003, тобто до набрання чинності новим Цивільним кодексом України, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що до правовідносин між позивачем та відповідачем щодо укладення оспорюваного договору повинні застосовуватись норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, а щодо прав, обов'язків сторін та наслідків укладення оспорюваного договору оренди - норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу УРСР, за договором майнового найму наймодавець   зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Згідно з вимогами статті 25 ЦК УРСР 1963 року, юридична особа діє на підставі статуту (положення).

Стаття 29 ЦК УРСР 1963 року визначає, що юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається їх статутом (положенням).

Вимогами частини 1 статті 99 Цивільного кодексу України визначено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію.

Відповідно до пункту 11.1 Статуту позивача, загальні збори акціонерів товариства є вищим органом управління товариства.

Відповідно до підпункту 10 пункту 11.2 статуту позивача, затвердження цивільно-правових угод, сума яких перевищує 50% статутного фонду товариства, відноситься до компетенції загальних зборів товариства.

Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР, яка кореспондується зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, встановлює, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 208 Господарського кодексу України яка кореспондується зі статтею 216 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки визнання недійсним зобов'язання (недійсності правочину), а саме кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала за зобов'язанням (на виконання цього правочину) (двостороння реституція договору).

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 „Про судову практику про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Згідно підпункту 3.2 пункту 3 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 N 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” зазначено, що за загальним правилом угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення. Виняток з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними, наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму, зберігання за договором схову тощо. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється лише на майбутнє.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що з моменту набрання законної сили Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2006, яким було визнано недійсним пункт 11 рішення загальних зборів акціонерів позивача від 22.06.2004, оформленого протоколом зборів акціонерів №5, в частині затвердження договору оренди приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. І.Кудрі, буд. 5, тобто починаючи з 06.12.2006, оспорюваний договір оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003 згідно вимог п. 11.2 п.п 10 Статуту ЗАТ „ДЗЗУ ІЕЗ ім. Є.О. Патона”, який передбачає затвердження угод, укладених від імені товариства, мав бути затверджений Загальними зборами позивача, оскільки його сума перевищувала 50% статутного фонду позивача.

Але всупереч вимог Статуту, договір оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003 затверджений Загальними зборами позивача не був, а тому відповідно до вимог ст.ст. 48, 29 Цивільного кодексу України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та на підставі статі 29 ЦК УРСР 1963 року, договір оренди №25/12/03-1 від 25 грудня 2003 має бути визнаний недійсним на майбутнє.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про визнання недійсним на майбутнє договору оренди №25/12/03-01 від 25.12.2003, укладеного між позивачем та відповідачем, та про зобов'язання відповідача передати позивачу об'єкт оренди по Акту приймання-передавання - є законними, обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва від 05.09.2007 р. у справі №47/206 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства „Оріяна-К” на рішення Господарського суду м. Києва від 05.09.2007р. у справі № 47/206 – залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 05.09.2007 р. у справі №47/206 – залишити без змін.

3. Матеріали справи №47/206 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

14.11.07 (відправлено)