ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №

за позовом
ДП “Миколаївський портовий елеватор” ДАК “Хліб України” м.Миколаїв

до відповідача
КРУ у Миколаївській обл.

про
Визнання протиправними і скасування вимог

Суддя                                                                                   Ткаченко О.В

Секретар                                                                                Засядівко О.О.

Представники:

Від позивача
Бурим В.В.

Від відповідача
Кустов В.В., Комарницька О.М.

Суть спору: З 08.02.2007р. по 20.03.2007р. КРУ у Миколаївській обл. було проведено планову ревізію підприємства(акт №01-24/44 від 10.04.2007р.) як підприємства державного сектору, за наслідками якої відповідачу були пред’явлені Вимоги щодо усунення виявлених ревізією порушень(№01-14/405 від 21.05.2007р.), що складалися з 7 пунктів.

Підприємство звернулося з позовом(з урахуванням уточнень в судовому засіданні 19.10.2007р.) про скасування п.2-7 Вимог, посилаючись на те, що підприємство не є підприємством державного сектору, що підтверджується Витягом з держреєстру (а.с.151), реєстраційна картка (а.с.153), ухвала ВАСУ про те, що ДАК “Хліб України” м.Миколаїв –засновник позивача не відноситься до державних підприємств(а.с.71). Відповідачем також порушено порядок проведення ревізії - не зазначено дату закінчення ревізії і її проведено не в один день з податковою службою.

Відповідач позов не визнав, вказавши, що позов не підлягає розгляду в господарському суді, підприємством використовувалось державне майно, перевірку проведено неодночасно з податковою службою внаслідок зайнятості останньої, але можливість неодночасної перевірки не заборонена законодавством.

Господарський суд, заслухавши пояснення сторін і розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, а доводи відповідача відхиляються, виходячи з такого.

Згідно з ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.2 Закону України від 26.01.1993  № 2939-XII “Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні” головними завданнями державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю в підконтрольних установах, зокрема, у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне майно.

Розділом 1 Акту №01-24/44 від 10.04.2007р. “Загальні відомості про об’єкт контролю” встановлено, що протягом періоду, що підлягав ревізії, форма власності підприємства змінювалась двічі. Згідно трьох довідок Головного Управління статистики в Миколаївській обл. в 2004-2006рр. форма власності становила колективну і приватну власність. Згідно інформації, одержаної від Управління Служби безпеки України від 12.02.2007р. №64 в порядку координації роботи, Головне Управління статистики в Миколаївській обл. повідомило про зміну 07.02.2007р. форми власності у Єдиному реєстрі підприємств і організацій на державну. Підставою для внесення змін в повідомленні зазначено реєстраційну карту(номер запису №03812 від 12.06.1998р.). Інформація підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України станом на 09.02.2007р., згідно якого, з дати реєстрації підприємства(12.06.1998р.) форма власності позивача визначена як державна і не змінювалась.

Отже при проведенні ревізії управління визначило підприємство підконтрольною йому установою - як суб'єкта господарювання державного сектору економіки

Згідно зі ст. 22 ГК України суб’єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Як вбачається з акту ревізії до висновку, що підприємство діє на основі державної власності, управління прийшло на підставі повідомлення  Головного Управління статистики в Миколаївській обл. про зміну 07.02.2007р. форми власності (а.с. 192) на державну і Витягу з державного реєстру (а.с. 171-172).

Проте, згідно зі статтею 17 Закону України від 15.05.2003р. N'755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців"(в редакції Закону від 16.03.2006р. №3575-IV, набрав чинності 19.10.2006р.) з переліку відомостей, що містяться в Єдиному  державному  реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців виключено відомості щодо форми власності юридичної особи.

На час надання Витягу, яким керувався відповідач, законом не було передбачено визначення державним реєстратором форми власності підприємства, тому зазначений відповідачем доказ не може підтверджувати факт державної власності на майно підприємства і, відповідно, його статус як державного.

Не може бути також належним доказом такого факту повідомлення Головного Управління статистики, оскільки така форма відомостей про підприємство не передбачена діючим законодавством. До того ж, в реєстраційній картці(а.с.153), на яку міститься посилання в повідомленні(згідно частини 1 статті 17 Закону України №755-IV відомості про підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору), не міститься відомостей про форму власності підприємства.

До того ж, документи надані позивачем(а.с.71,151,153) свідчать про те, що позивач не є суб'єктом господарювання державного сектору економіки.

Отже  віднесення позивача до підприємства підконтрольного КРУ прийнято на підставі неналежних і неперевірених доказів.

Таким чином,  прийняті управлінням  вимоги не можуть вважатися правомірними та підлягають скасуванню незалежно від правильності висновків по акту ревізії і наявності порушень порядку  її проведення.

Посилання відповідача на те, що підприємство є підконтрольною установою за ознакою використання державного майна судом до уваги не приймається, оскільки встановлення зазначених обставин не відноситься до предмету розгляду даної справи.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ст.2 КАС України, є захист фізичних і юридичних осіб від порушень з боку суб’єктів владних повноважень, а не виконання обов’язків і функцій таких суб’єктів по відношенню до осіб, що знаходяться під захистом суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94,161-163 КАС України,

господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити.

Скасувати пп.2-7 Вимог КРУ в Миколаївській обл. від 21.05.2007р. №01-14/405.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.