ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.07 р.                                                                                 Справа № 31/345а

м. Донецьк, вул.Артема,157,

зал судових засідань №1

Господарський суд Донецької області  у складі головуючого судді  Кододової О.В., судді Бойко І.А., судді Малашкевича С.А., при секретарі судового засідання  Клішиній Н.І., розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом:  Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк

до  відповідача:  Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку

про визнання недійсними податкових повідомлень - рішень Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку

за участю

представників сторін

від позивача: Чмелевська М.О., Цуркан О.А., Мокроусова В.В., Хозлу І.А.– за довір.

від відповідача:  Маркітанова С.В., Яковенко О.В., Гой В.П. – за довір.

По справі була оголошена перерва з 05.11.2007року  на 12.11.2007 року на 10,00 годин.

Заявлено позов Державним підприємством „Донецька залізниця” м. Донецьк до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Донецьку про визнання частково недійсними податкових повідомлень – рішень:

- № /0/6499/10/15-16-23/4 від 11.03.2006р. з податку на прибуток –у сумі 819020,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. за  штрафними санкціями;

-№/0/6498/10/15-16-23/4 від 11.03.2006р.  з податку на додану вартість у сумі 347952,0 грн. за основним платежем,  у сумі 186598,0 грн. за штрафними санкціями;

- від 22 травня 2006р. № /1/13574/10/15-16-23/4 (з податку на прибуток –у сумі 819020,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. за  штрафними санкціями;

-  від 22 травня 2006р.№ /1/13575/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість у сумі 347952,0 грн.. за основним платежем,  у сумі 186598,0 грн.  за штрафними санкціями;

-  від 02 серпня 2006р. № /2/21068/15-16-23/4 з податку на прибуток –у сумі 819020,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. за  штрафними санкціями ;

- 02 серпня 2006р. № /2/21070/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість у сумі 311517,0 грн. за основним платежем,  у сумі 165267,0 грн. за штрафними санкціями;

-  від 17 жовтня 2006р. №/3/28773/10/15-16-23/4 з ПДВ у тому числі з основного платежу у сумі 311517,0 грн., зі штрафної санкції -165267,0грн.;

-  від 17 жовтня 2006р. №/3/28771/10/15-16-23/4 з податку на прибуток у тому числі за основним платежем у сумі 819020,0грн. зі штрафної санкції-970145,0грн.

Позивач також просить визнати недійсними повністю податкові повідомлення – рішення:  № /2/21071/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р. про застосування штрафної санкції  з ПДВ у сумі  1154,0 грн., №/3/28774/10/15-16-23/4 зі штрафної санкції у сумі 1154,0 грн. з ПДВ;  №/2/21069/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р.  про застосування штрафної санкції з податку на прибуток у сумі 102 355,0 грн., №/3/28772/10/15-16-23/4 зі штрафної санкції у сумі 102355,0грн. з податку на прибуток.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що ним зазначені податкові повідомлення – рішення були оскаржені в порядку апеляційного узгодження до ДПА України.

Позивач з висновками акту перевірки не згодний, вважає, що прийняті відповідачем податкові повідомлення - рішення  суперечать діючому законодавству України, порушують його права та охоронювані законом інтереси а, отже, мають бути визнані недійсними,  виходячи з підстав викладених у позовній заяві.

Позивач у доповненнях до адміністративного позову (т.9 .а.с.64) додатково обґрунтовує правомірність віднесення до валових витрат за 3 квартал 2003року вартості квіткової продукції на суму 1786,5грн. та неправомірне донарахування відповідачем податку на прибуток у сумі 7500грн. по локомотивному депо „Дебальцеве – пасажирське” у сумі 7500грн.

Позивач у доповненнях  до адміністративного позову (т.9 а.с.114-119) посилається на те,  що сума витрат 68,6 тис. грн. на проведення змагань здійснена відповідно до вимог ст.ст.10,16,19, 28 Закону України „Про фізичну культуру та спорт” та колективного договору за рахунок коштів залізниці та Дорпрофсожу. Відтак позивач вважає, що він правомірно на підставі п.п.5.2.1 п.5.2 , п.п. 5.6.1 п.5.6 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” відносив витрати на проведення змагань, передбачені в колективній угоді, у т.ч. витрати на харчування, придбання ТМЦ для нагородження переможців, до складу валових витрат як ви трати на організацію та ведення виробництва.

Крім того, позивач посилається на те, що відповідач неправомірно включив до валового доходу Вальянівського шебневого заводу вартість безкоштовно переданого  побутового вугілля інвалідам, учасникам  ВВВ, у розмірі 3,8тис.грн. за тих підстав, що вартість цього вугілля була включена дл валового доходу Локомотивного депо Дебальцеве – пасажирське.

На думку позивача відповідач безпідставно включив до бази оподаткування ПДВ по ДФСК „Локомотив” вартість побутового вугілля у розмірі 5600грн. та донарахував податок у розмірі 1120грн. за тих підстав, що він не здійснював реалізацію вугілля, а отримав авізо для врахування в результатах його діяльності.

З урахування акту звірки позивач уточнив позовні вимоги (т.9 а.с.114-119) і просить визнати частково недійсними податкові повідомлення - рішення:

1. № /0/6499/10/15-16-23/4 від 11.03.2006р. з податку на прибуток – у сумі 818008,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. 919984,90 за  штрафними санкціями (т .6 а.с.154);

2. № /1/13574/10/15-16-23/4 від 22 травня 2006р. з податку на прибуток –у сумі 818008,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. 919984,90 за  штрафними санкціями (т.6 а.с.156);

3. -  від 02 серпня 2006р. № /2/21068/15-16-23/4 з податку на прибуток –у сумі 818008,0 грн. за основним платежем та 970145,0 грн. за  штрафними санкціями (т.6 а.с. 158);

- 02 серпня 2006р. № /2/21070/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість у сумі 311515,58 грн. за основним платежем,  у сумі 166067,0 грн. за штрафними санкціями(т.6 а.с. 160);

4.- від 17 жовтня 2006р. №/3/28773/10/15-16-23/4 з ПДВ у тому числі з основного платежу у сумі 313115,58 грн., зі штрафної санкції -166067,0грн. (т.6 а.с. 162);

-  від 17 жовтня 2006р. №/3/28771/10/15-16-23/4 з податку на прибуток у тому числі за основним платежем у сумі 818008,0грн. зі штрафної санкції-970145,0грн. (т.6 а.с. 164).

5. Позивач також просить визнати недійсними повністю податкові повідомлення – рішення:  № /2/21071/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р. про застосування штрафної санкції  з ПДВ у сумі  1154,0 грн. (т.6 а.с.157), №/3/28774/10/15-16-23/4  від 17.10.2006р. зі штрафної санкції у сумі 1154,0 грн. з ПДВ (т.6 а.с.161);

6. Позивач також просить визнати недійсними повністю податкові повідомлення – рішення:

№/2/21069/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р.  про застосування штрафної санкції з податку на прибуток у сумі 102 355,0 грн. (т.6 а.с.159),   №/3/28772/10/15-16-23/4  від 17.10.2006р. зі штрафної санкції у сумі 102355,0грн. з податку на прибуток (т.6 а.с.163).

У запереченнях  від 23.11.2006року (вхід. №02-41/45477) відповідач проти позову заперечує в повному обсязі за підставами викладеними у запереченнях.

Відповідач посилається на те, що послуги надані ВАТ "Унітел", не містять ніякої інформації про види товарів (робіт, послуг), що надаються Замовником, на них зображено торгову марку (логотип) ДП "Донецької залізниці". Відповідач вважає, що зазначені послуги не є рекламою , тому віднесення витрат за договором від 31.08.06 року до складу валових витрат є порушенням п. п.5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України від 2812.94 року № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств". До перевірки надано анкети, на яких відображено торгову марку Донецької залізниці, афіші, що були розміщені під час проведення акцій, на яких відображено також тільки торгову марку (логотип) Донецької залізниці. Документів, що підтверджували би надання рекламних послуг стосовно товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) платником податку, не надано.

Відповідач також зазначає, що в акті перевірки Дебальцевського загону воєнізованої охорони (акт перевірки Єнакіївської ОДПІ від 21.11.05) було встановлено заниження валових доходів у 2004 році на суму 170,9 тис. грн.

Крім того, Торезькою ОДПІ в ході перевірки було встановлено, що Торезька дистанція колії в порушення п. 5.1, п.п.5.2.1 п. 5.2 ст. 5, п.п. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” відносила до складу валових витрат виробництва витрати не по першій події, а по фактичному використанню матеріалів, палива, запчастин, спецодягу та інших товарно - матеріальних цінностей у власній господарській діяльності.

Відповідач посилається на те, що в порушення п.п.5.3.9 п. 5.3, п. п. 5.6.1 п. 5.6, п. п. 5.2.5 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат по рядкам 04.3 "Витрати на оплату праці", 04.4 "Сума страхового збору (внесків)" декларації з податку на прибуток віднесено суми 3,4 тис. грн. та 2,1 тис. грн. , які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Відповідач також зазначає, що в порушення п. 5.9 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" по підрозділам Іловайська дистанція колії та Торезька дистанція колії занижені валові доходи та завищені валові витрати. Порушення у податковому обліку приросту (убутку) балансової вартості запасів виникло внаслідок розбіжностей залишків матеріальних запасів на початок та кінець звітного періоду.

В акті перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем  в порушення    п. п. 4.1.1 п.4.1 ст. 4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” не включена   до складу валового доходу сума безкоштовно  переданого побутового  палива  (вугілля)  інвалідам,   учасникам  ВВВ, учасникам бойових дій за півріччя 2005 року в сумі 3,8 тис. грн.

В порушення п. п. 2.2.2 п. 2.2 ст. 2 Закону України "Про оподаткування прибутку

підприємств"  Вагонне депо Костянтинівка    не нарахувало та не сплатило  до бюджету

податок на прибуток від операцій, які не входять до Переліку робіт (послуг), що належать до основної діяльності залізничного транспорту , затв. постановою КМУ від 16.02.98 року № 173, саме від здійснення послуг з ремонту вантажних вагонів, які не є основними фондами Укрзалізниці (стороннім підприємствам) за місцем розташування структурного підрозділу.

Відповідач вважає, що позивач в порушення вимог п. п. 5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України ДФСК "Локомотив", який надає платні послуги, відносить до складу валових витрат витрати на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності фізкультурно - спортивних клубів, спортивних площадок, в результаті  чого завищені валові витрати.

Крім того перевіркою встановлено, що в порушення п.п.4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України

"Про оподаткування прибутку підприємств"   вагонним депо Луганськ   не включено до

складу валових доходів суми, утримані з робітників за формений одяг у розмірі 36,2 тис.грн. Витрати на придбання форменого одягу включені до складу валових витрат у

повному обсязі згідно з первинними документами.

В ході перевірки було встановлено, що в порушення п. п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" позивачем до складу валового доходу не включено вартість вугілля, безкоштовно наданого працівникам, тоді як витрати по придбанню даного вугілля включені до складу валових витрат. У даному випадку надання безоплатно своїм працівникам вугілля є операцією з продажу такого вугілля, вартість якого включається до валового доходу підприємства.

Перевіркою встановлено, що Вокзалом станції Донецьк Служби пасажирського

господарства в порушення п. 5.1, п. п. 5.2.1 п. 5.2  п. п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України

"Про оподаткування прибутку підприємств" завищені валові витрати на суму отриманих

послуг мобільного зв'язку без наявності документів, що   підтверджують   використання

мобільного зв'язку виключно у цілях, що відповідають господарській діяльності.

На порушення п.  п.   7.4.1   та 7.4.7  п.  7.4  ст. 7  Закону України  "Про  ПДВ" позивачем неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку по витратам, які не пов'язані  з веденням господарської діяльності, а саме витрати на придбання нагородних знаків для юридичних осіб та для заохочення робітників і пенсіонерів підприємства,  витрати  по  проведенню     рекламно - інформаційної акції "Зв'язок з пасажиром".

У ході перевірки було встановлено, що в порушення п.п.7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” позивачем до складу податкового кредиту віднесені суми ПДВ на загальну суму 178083,49 грн. з вартості придбаних ТМЦ по податковим накладним, які не відповідають вимогам п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР.

В порушення п. п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР до складу податкового кредиту

віднесені суми податку по придбанню ТМЦ   згідно з податковими накладними, що

виписані особою, яка не зареєстрована як платник податку ПДВ. Позивачем до складу податкового кредиту віднесені суми ПДВ згідно з податковими накладними, отриманими від ПП "Вектор".  Державна реєстрація ПП "Вектор"  скасована згідно рішення арбітражного суду Донецької області від 19.12.2000 року, підприємство знято з податкового обліку платників податків 29.12.02 року.

Перевіркою встановлено, що на порушення п. 4.1 ст. 4 п. п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону №168/97-ВР   Дебальцевським загоном воєнізованої охорони занижено базу оподаткування

податку на додану вартість у 2004 році на 170929,14 грн.   внаслідок не включення до

складу   валових   доходів   наданих   послуг   по   охороні   та   супроводженню   вантажів

(металобрухту), що призвело до заниження податкових зобов'язань по ПДВ у сумі 34186грн.

На думку відповідача позивачем на порушення   п. п. 7.4.1,    7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону №168/97-ВР вокзалом станції Донецьк до складу податкового кредиту    віднесений податок на додану вартість по податковим накладним на отримання послуг мобільного зв'язку, які відповідно до п. 5.2.1 п. 5.2, п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не є витратами, пов'язаними із веденням виробництва, продажем послуг, що придбаваються для подальшого використання     у власній господарській діяльності.

На порушення п. п. 7.4.1, 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР ДФСК "Локомотив" до

складу податкового кредиту позивачем віднесений податок на додану вартість, який сплачений платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів, вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва платника податку та основних фондів чи нематеріальний активів, що підлягають амортизації. Завищення суми    податкового кредиту за перевіряємий період становить 11267,45 грн.

Крім того на думку відповідача, в порушення п. 4.2 ст. 4 Закону № 168/97-ВР позивачем занижена база оподаткування ПДВ з поставки вугілля на побутові потреби фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з ДФСК "Локомотив", чим занижено податкове зобов'язання з ПДВ на 1120 грн.

Відповідач вважає правомірним застосування  до позивача штрафної санкції згідно з п. п. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Закону України № 2181.

Під  час  судового  розгляду  справи  в судовому засіданні було забезпечене повне фіксування судового  засідання  за  допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши матеріали справи , заслухавши пояснення сторін та додатково надані документи, суд встановив:

Відповідачем була здійснена планова виїзна  документальна перевірка позивача щодо дотримання вимог податкового, валютного  та іншого законодавства за період з 01.07.2003року по 30.06.2005року, за результатами якої складений Акт перевірки від 27 лютого 2006 року № 49-15-16-23/4-01074957.

За результатами перевірки відповідачем  були прийняті податкові повідомлення - рішення від 11 березня 2006 року:

-          № /0/6499/10/15-16-23/4 з податку на прибуток – 1 807 380 грн, в тому числі за основним платежем – 831 100 грн., за штрафними санкціями – 976 280 грн. (далі – рішення з податку на прибуток);

-          № /0/6498/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість – 591 380 грн., в тому числі за основним платежем – 375 687 грн., за штрафними санкціями – 215 693 грн. (далі - рішення з ПДВ);

-          № /0/6500/10/15-16-23/4 за порушення Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю” нарахована штрафна санкція – 4044,26 грн.

Позивач 23.03.2006р. звернулося до  відповідача зі скаргою  №2012/885 та  доповненням до скарги від 24.03.06р. №НЗ-02/1948 на вищевказані податкові повідомлення-рішення (т.1 а.с.28-53, 54-55). Згідно рішення відповідача від 19.05.2006р. №13392/10/31-013 скарга позивача та доповнення до неї залишені без задоволення (т.1 а.с.56-72).

За результатами розгляду скарги відповідач направив позивачу податкові повідомлення-рішення від 22 травня 2006 року №/1/13574/10/15-16-23/4, №/0/ 13575/10/15-16-23/4 , №/0/13576/10/15-16-23/4 .

Позивачем на адресу Державної податкової адміністрації у Донецькій області 31.05.06р. за №НЗ-02/3251 надано скаргу на податкові повідомлення-рішення СДПІ у м. Донецьку від 22 травня 2006 року №/1/13574/10/15-16-23/4, №/1/13575/10/15-16-23/4, №/1/13576/10/15-16-23/4 (т.1 а.с.73-98).

Згідно рішенню ДПА у Донецькій області від 28.07.2006р. №10434/10/25-013-5  скарга залишилася без задоволення (т.1 а.с.99-114). ДПА у Донецькій області залишені без змін податкові повідомлення-рішення СДПІ по роботі з великими платниками податків у м.Донецьку від 11.03.2006р. №/0/6499/10/15-16-23/4 (від 22 травня 2006 року №/ 1/13574/10/15-16-23/4) з податку на прибуток і рішення про застосування штрафних санкцій за порушення резидентом порядку розрахунків від 11 березня 2006 року №/0/6500/10/15-16-23/4 та скасовано рішення про застосування фінансових санкцій від 22.05.2006р. №/1/13576/10/15-16-23/4; скасоване податкове повідомлення-рішення № /0/6498/10/15-16-23/4 (від 22.05.06р. №/1/13575/10/15-16-23/4) з податку на додану вартість у частині донарахованого податку у сумі 36435 грн. та штрафних санкцій – у сумі 21331 грн. та в цій частині рішення від 19.05.2006р. №13392/10/31-013, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, в іншій частині зазначені рішення  залишено без змін, а скаргу – без задоволення; збільшена сума податкових зобов’язань: з податку на додану вартість у частині штрафних санкцій відповідно до п.17.2 ст.17 Закону – на 1154грн. та з податку на прибуток у частині штрафних санкцій відповідно до п.п. 17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону – на 23505грн. і відповідно до п.п. 17.1.6 п.17.1 ст. 17 Закону – на 78850 грн.

Відповідачем були направлені позивачу податкові повідомлення-рішення від 2 серпня 2006року:

- №/2/21068/10/15-16-23/4 з податку на прибуток – 1807380 грн., в тому числі за основним платежем – 831100 грн., за штрафними санкціями – 976280грн.;

- №/2/21069/10/15-16-23/4 за штрафними санкціями з податку на прибуток – 102355 грн.,

- №/2/21070/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість – 533614 грн., в тому числі за основним платежем – 339252 грн., за штрафними санкціями – 194362 грн.;

- №/2/21071/10/15-16-23/4 штрафні санкції з податку на додану вартість – 1154 грн.

Позивач  08.08.2006р. звернувся зі скаргою  № Н-01/1910 від 08.08.2006р. на вищенаведені податкові повідомлення – рішення до ДПА України (т.1 а.с. 116-144). Рішенням № 11350/6/ 25-0515 від 06.10.2006р. ДПА України повторну скаргу залишила без задоволення (т.1 а.с.146-154).

Відповідачем були направлені позивачу податкові повідомлення-рішення від 17 жовтня 2006р.:

-          №/3/28774/10/15-16-23/4 зі штрафної санкції у сумі 1154,0 грн. з ПДВ,

-          №/3/28773/10/15-16-23/4 з ПДВ у тому числі з основного платежу у сумі 339252,0грн. зі штрафної санкції-194362,0грн.,

-          №/3/28772/10/15-16-23/4 зі штрафної санкції у сумі 102355,0грн. з податку на прибуток,

-          №/3/28771/10/15-16-23/4 з податку на прибуток у тому числі за основним платежем у сумі 831100,0грн. зі штрафної санкції-976280,0грн.

1. Щодо донарахування податку на прибуток

1.1. Відповідачем у акті перевірки (т.2 а.с.92) зазначено, що перевіркою господарської служби встановлено, що між ВАТ "Унітел" та позивачем 31.08.2004 року було укладено договір, відповідно до якого Виконавець (ВАТ "Унітел") за дорученням та в інтересах Замовника (ДП "Донецька Позивач") проводить рекламно - інформаційну акцію "Зв'язок з пасажиром" . Згідно з п. 2 договору (т.5 а.с.96-98). Виконавець зобов'язується здійснити наступні заходи в рамках проведення рекламно - інформаційної акції, розробити анкети для проведення опитування пасажирів, розробити макети рекламно - інформаційних матеріалів акції (флаєри, листівки та інше), виготовити друковані, аудіо та відео продукцію, спрямовану на інформування про проведення акції, розробити формат концертно   -   інформаційних   заходів   та   забезпечити   їх виконання.

Відповідач у акті перевірки та у запереченнях на позовну заяву посилається на те, що згідно з ст. 1 Закону України від 03.07.96 року № 270/96-ВР "Про рекламу" (далі Закон № 270/96-ВР) реклама - інформація про особу або товар, розповсюджена в будь - якій формі та в будь - який спосіб з метою прямого або опосереднього отримання прибутку. Стаття 9 Закону № 270/96-ВР передбачає, що рекламою вважається інформаційний, авторський або редакційний матеріал, яка цілеспрямовано звертає увагу споживачів на конкретну марку продукції або на її виробника для формування інтересу та сприяння реалізації продукції, а також що містить вихідні дані (реквізити) особи, яка виробляє або розповсюджує вказану продукцію.

Відповідач вважає, що до складу валових витрат можуть бути віднесені витрати на виготовлення рекламних проспектів (анкет, афіш та інш.),на яких зазначені логотип, назва та адреса підприємства, а також перелік товару, передбаченого для реалізації або перелік послуг, що надаються таким платником податків.

На думку відповідача послуги надані ВАТ „Унітел”, не містять ніякої інформації про види товарів (робіт, послуг), що надаються Замовником, на них зображено торгову марку (логотип) ДП "Донецької залізниці". Відповідач дійшов висновку, що зазначені послуги не є рекламою , тому віднесення витрат за договором від 31.08.06 року до складу валових витрат є порушенням п. п.5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України від 2812.94 року № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств". Відповідач посилається на те, що до перевірки надано анкети, на яких відображено торгову марку Донецької залізниці, афіші, що були розміщені під час проведення акцій, на яких відображено також тільки торгову марку (логотип) Донецької залізниці. Документів, що підтверджували би надання рекламних послуг стосовно товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) платником податку, не надано.

За таких підстав, відповідач виключив із валових витрат 3 кварталу 2004року суму наданих послуг за актом приймання – передачі робіт від 01.09.2004року у сумі 41701,25грн. (без ПДВ 8298,75грн.), що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 10425грн.

З даним висновком акту перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та  ВАТ „Унітел” укладений договір №Д/НА-041327/НЮ від 31.08.2004р. предмет якого передбачає  в процесі проведення рекламно -  інформаційної акції „Зв'язок з пасажиром” рекламу як підприємства, що надає послуги з перевезення залізничним транспортом, тобто Донецької залізниці, так і безпосередньо послуг  по перевезенню пасажирів, що вона надає.

Актом виконаних робіт від 01.09.2004 року (т.5 а.с.99) такі роботи прийняті замовником у сумі 41493 грн. 78коп. ( + ПДВ 8298,75грн.)  Суд вважає, що документи, надані для перевірки  та суду, а саме : анкети,  що містять інформацію про послуги, що надаються позивачем, афіші, що містять логотип Донецької залізниці, є доказом того, що споживачеві надається інформація про підприємство і послуги, що надаються ним. Тобто, таким шляхом рекламуються  послуги по перевезенню пасажирів.

Відповідно до пункту 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 цієї статті до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, встановлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 зазначеної статті встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" датою збільшення валових витрат є дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

- або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Законом України “Про рекламу” від 03.07.96 р. № 270/96-ВР (у редакції Закону України від 11.07.2003 р. № 1121-IV, зі змінами та доповненнями) визначено, що реклама – це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб i призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Абзац перший підпункту 5.4.4. пункту 5.4 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” передбачає, що до валових витрат відносяться витрати  платника податку на проведення передпродажних та  рекламних  заходів  стосовно  товарів  (робіт,   послуг),   що продаються (надаються) такими платниками податку.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст. 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як вбачається із статуту позивача (т. 4 а.с.135-150) основним видом діяльності є своєчасне та якісне здійснення перевезень вантажів та пасажирів (п.2.1.1), тому здійснення рекламних заходів шляхом розповсюдження та заповнення анкет пасажирами, останнім надається інформація про послуги з перевезень, а позивачем отримана зворотна інформація про якість наданих послуг. Обрання позивачем форми подачі рекламної інформації у виді афіш, анкет не суперечить Закону „Про рекламу” і відповідає вимогам Закону „Про рекламу” і п.п.5.4.4 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Факт виконання рекламних послуг підтверджується актом приймання – передачі виконаних робіт від 01.09.2004року у сумі 41493,78грн. (без ПДВ 8298,75грн.) (т.5 а.с.99), податковою накладною від 01.09.2004року №1385 (т.5 а.с.100) та платіжним дорученням №2680 від 01.09.2004року на суму 50000грн.  в тому числі сума 41493грн.78коп. та ПДВ у розмірі 8298грн.75коп. (т. 10 а.с.26).

Таким чином, інформація, що розповсюджується позивачем, вважається його рекламою, тому що вона містить інформацію про послуги, що надаються позивачем, афіші, що містять логотип Донецької залізниці, є доказом того, що споживачеві надається інформація про підприємство і послуги, що надаються ним, з метою прямого або опосередкованого одержання прибутку в результаті розповсюдження такої інформації та яку можна чітко відокремити від іншої інформації. Отже, витрати на проведення реклами залізничних послуг у розмірі 41493грн.78коп. можуть бути віднесені до складу валових витрат відповідно до пп.5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. Відтак відповідач неправомірно виключив цю суму із складу валових витрат і донарахував податок на прибуток у розмірі 10425грн., застосував штрафну (фінансову) санкції у розмірі 5212,5грн. та зменшив податок на додану вартість у розмірі 8298,75грн., тобто вимоги позивача у цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

1.2. В акті перевірки Дебальцевського загону воєнізованої охорони (акт перевірки Єнакіївської ОДПІ від 21.11.05) було встановлено заниження валових доходів у 2004 році на суму 170,9 тис. грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 42732грн.

Згідно з договорами, складеними між Дебальцевським загоном воєнізованої охорони та Замовниками послуг, розрахунки пов'язані з охороною металобрухту проводяться по вільним тарифам, які визначаються за домовленістю сторін (Тарифне керівництво № 1, Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом). Фактичні витрати по охороні та супроводжені вантажів розраховуються виходячи із собівартості одного вагоно - кілометру при супроводжені одного вагону від станції навантаження до станції розвантаження з відміткою в маршрутному листі ф. ХУ - 2 ( по Донецькій залізниці).

При збільшені валових доходів під час перевірки включалися маршрути караулу, в яких були вказані металобрухт класів: 1А, 2А, ЗА, 4А, які підлягають охороні. Відповідач зазначає, що вагони, поверхня металобрухту яких захищена від несанкціонованого розвантаження, що було встановлено по рапортам стрілків, які додаються до маршрутів караулу, при розрахунку сум до збільшення валових доходів, не включалися.

Перевіркою встановлено багато маршрутів караулу наданих стрілкам у яких вписано по одному вагону з металобрухтом класу ЗА, 4А, які супроводжувалися та охоронялися стрілками. Однак, під час перевезення таких вантажів акти прийому передачі вагонів для охорони між Дебальцевським загоном воєнізованої охорони та Вантажовідправником не складалися. У зв'язку з вищевикладеним, донарахування валових доходів проводилося згідно з даними маршрутних листів та маршрутів караулів ф. ХУ -2.

З даним висновком акту перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Як вбачається із договорів на охорону та супроводження металобрухту (т.8 а.с.55-60) „Замовник” зобов’язується (п.2.1.1) підготовити вантаж до перевезення згідно Правил перевезення на залізничному транспорті та вимогами Укрзалізниці для даного вантажу, та передати (п.2.1.2) „Виконавцю” (позивачу) з  участю представника станції відправлення по акту приймання – передачі (Додаток 1), візуальним прийомом по захисному ізвестковому маркуванню або іншому захисту, у відповідності із ст.32 Статуту залізниці України. Тобто, належним доказом передачі вантажу під охорону є акт   за участю представників трьох сторін – станції, відправника вантажу і виконавця – представника позивача.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст. 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2 ст.9 цього закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем не було надано будь – яких доказів які б підтверджували здійснення позивачем операцій по охороні вантажу.  Акт перевірки не містить посилання на первинні бухгалтерські документи та облікові регістри які б підтверджували висновки акті перевірки. Судом не приймається до уваги посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на те, що при збільшені валових доходів під час перевірки включалися маршрути караулу, за тих підстав, що маршрути караулу не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні  Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до п.4 ст.70 КАСУ обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Матеріалами  справи не доведений факт надання позивачем послуг з охорони вантажів на суму 170 929,0грн. тому є неправомірним  висновок відповідача  щодо заниження у відповідних сумах  валового доходу на підставі п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та заниження податкового зобов’язання з ПДВ на підставі п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість. Відповідач неправомірно включив до складу валового доходу у 2004 році суму 170,9тис. грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 42732грн., застосував штрафну санкції у розмірі 21266,0грн. та неправомірно донарахував податок на додану вартість у розмірі 34185,86грн. Відтак вимоги позивача у цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

1.3. Відповідач у акті перевірки встановив (т.2 а.с.39-42, т.2 а.с.60-61), що структурними підрозділами позивача в порушення п.5.9 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” невірно розрахований приріст (убуток) балансової вартості запасів.

1.3.1. Крім того у акті зазначено, що в ході перевірки Іловайської дистанції колії (акт ДПІ у м. Харцизьку № 1300- 23/3-01076399 від 10.11.2005 року)  встановлено (т.2 а.с.39-40), що в порушення п.5.9 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” валові доходи підрозділу за 1 квартал 2005 року занижені на суму 55,0 тис. грн., за півріччя 2005 року занижені на суму 167,5 тис.грн.

Перевіркою встановлено (т.2 а.с.60-61), що в порушення п. 5.9 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” позивачем завищені валові витрати за 1 квартал 2005 року в сумі 165,0 тис.грн., за півріччя 2005 року в сумі 413,9 тис.грн.

Що вплинуло на  донарахування податку  на прибуток у розмірі 145,4 тис.грн.

1.3.2. В ході перевірки Торезької дистанції колії (акт перевірки Торезької ОДПІ №79/23-0/01075900 від 31.10.2005 року) встановлено (т.2 а.с.40-41), що  в порушення п.5.9 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” позивачем занижені валові доходи підрозділу по рядку 01.2 „Приріст балансової вартості запасів” Декларації з податку на прибуток підприємства: за 9 місяців 2003року занижені на суму 157.1 тис. грн., за 2003 рік занижені на суму 29,3тис.грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 79400грн.

У акті зазначено, що позивачем невірно визначені залишки матеріальних запасів:

Згідно розрахунку приросту (убутку) балансової вартості запасів станом на 01.01.2003 року в податковому обліку - 409,2 тис. грн., згідно з даними бухгалтерських документів - 379,9 тис. грн.;

станом на 01.10.2003 рік в Декларації - 503,5 тис.грн., згідно з даними бухгалтерських документів - 631,3 тис.грн.

Відповідач у акті перевірки встановив (т.2 а.с.40-42), що Торезькою ОДПІ в ході перевірки було встановлено, що Торезька дистанція колії в порушення п. 5.1, п.п.5.2.1 п. 5.2 ст. 5, п.п. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" відносила до складу валових витрат виробництва витрати не по першій події, а по фактичному використанню матеріалів, палива, запчастин, спецодягу та інших товарно - матеріальних цінностей у власній господарській діяльності.

1.3.3 Крім того, відповідачем у акті перевірки встановлено (т.2 а.с.69), що позивачем у порушення п.5.9 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” завищені валові витрати у 4 кварталі 2003року у сумі 25,0тис.грн. в наслідок невірного визначення у податковому обліку приросту (убутку) балансової вартості запасів станом на 01.10.2003року, що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 7,5тис.грн.

У зв’язку з тим, що дослідження правильності заповнення декларацій з податку на прибуток з даними бухгалтерського та податкового обліку потребує спеціальних знань спеціаліста, який володіє спеціальними знаннями та навичками, суд ухвалою від 25.01.2007року  (т.9 а.с.78) залучив до участі в адміністративному процесі у якості спеціаліста для надання безпосередньої допомоги  судового експерта Машиніченко Олександра Анатолійовича (83052 м.Донецьк, вул. Шахтостроителей 5)  для надання письмового висновку щодо правильності заповнення декларацій з податку на прибуток структурними підрозділами позивача Торезькою, Іловайською  дистанціями колії, Локомотивним депо станції Дебальцеве – пасажирське за періоди зазначені у акті перевірки  з даними бухгалтерського та податкового обліку.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обліку - це сума будь - яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних, як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовлюються) таким платником податків для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" до складу валових витрат включаються суми будь - яких витрат, сплачених  протягом звітного періоду  у зв'язку з підготовкою, організацією,   веденням виробництва,  продажем продукції і охороною праці,  у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, встановлених п. 5.3- 5.7 цієї статті.

Підпунктом 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" визначено, що датою збільшення валових витрат вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь - яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку   на оплату товарів (робіт, послуг) , а у випадку їх отримання за готівкові кошти - день їх видачі з каси платника податків, або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) – дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

У висновку спеціаліста (т.9 а.с.89-98) зазначено, що Законом України п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 и п.11.2 ст.11 (3 абзац) Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що в валові витрати відносяться витрати, які понесені позивачем у час  оприбуткування товарів. Але на кінець звітного  періоду  вартість  таких запасів коригується на  залишки, які не використані у господарської діяльності підприємства згідно п.5.9.ст.5 Закону. Таким чином  в валові витрати попадає вартість  запасів, які фактично використані в господарській  діяльності  шляхом розрахунку через вищенаведений пункт Закону.

Позивачем матеріальні витрати не відносились у валові витрати у момент придбання. Валові витрати формувались по фактичним витратам матеріалів, одночасно з їх списанням до виробництва.

З наведеного впливає, що через розрахунковий механізм коригування валових витрат і валових доходів у податковому обліку формувалися фактичні витрати з матеріалів які були витрачені у господарській діяльності підприємства, і які  відображені по кредиту рахунків товарно-матеріальних цінностей з дебетом затратних рахунків виробництва.

Згідно п. 5.9 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” сума приросту відображається в доходах по рядку 01.2 декларації по прибутку. У зв'язку з тим, що по рядку 04.1 декларації по прибутку підприємства повинні відображатися витрати по придбанню товарів (робот, послуг), а позивачем по рядку 04.1 декларації відображаються витрати за фактом використання товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності, до якої додається сума приросту. Тобто, сума приросту збільшує валові доходи по рядку 01.2 і одночасно додається до валових витрат по рядку 04.1, у зв’язку з чим, оподатковуваний прибуток від змін суми приросту ТМЦ не змінюється.

Відповідно і при встановленні убутку запасів згідно п. 5.9 Закону сума убутку відображається у витратах по рядку 04.2 Декларації, і одночасно на суму убутку запасів відповідно зменшується сума витрат на придбання ТМЦ по рядку 04.1 Декларації. При зміні сумі убутку також не змінюється об’єкт оподаткування.

Як вбачається із відповідей на розбіжності на акти перевірки, одержаним від Торезької об'єднаної державної податкової інспекції та ДПІ у м. Харцизьку, цими  податковими інспекціями визнається факт відображення у валових витратах по Торезькій та Іловайській дистанціях колії витрат по фактичному використанню матеріалів, палива, запасних частин, спецодягу і інших товарно-матеріальних цінностей у власній господарській діяльності.

В акті зазначено тільки факт відображення у валових витратах витрат по фактичному використанню ТМЦ та зроблений висновок про недотримання вимог Закону в частині включення у валові витрати витрат по придбанню ТМЦ для використання в господарській діяльності згідно ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», але не врахована методика, яка застосована позивачем для складання декларації.

У висновку спеціаліста зазначено, що аналогічна ситуація виявлена перевіркою локомотивного депо «Дебальцеве - пасажирське»,  внаслідок   чого відповідачем зроблено помилковий висновок в частині завишення валових витрат  у сумі 25 033грн. за 2003р.

Таким чином, зміна залишків запасів, виявлена відповідачу в розрахунку убутку чи приросту запасів,  не вплинула на оподатковуваний прибуток, оскільки коригування доходів і витрат робиться на рівнозначні цифри.

Підпунктом 11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України „ Про оподаткування прибутку підприємств”  визначена дата збільшення валових витрат на вартість придбаних запасів по першій події. Ця їх вартість коригується на приріст чи убуток залишків запасів на початок і кінець звітного періоду, по п.5.9 ст.5 Закону, чим доводиться до фактичних витрат т.м.ц. у власній  господарській діяльності.

Відповідно до підпункту „б” п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181„Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючий орган зобов'язаний  самостійно  визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані  документальних  перевірок   результатів   діяльності платника  податків  свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем в актах перевірок і в рішенні про результати розгляду скарги, наданій СДПІ 19.05.06р. №13392/10/31-013, вказано, що Торезька та Іловайська  дистанції колії відносили до складу валових витрат виробництва витрати по фактичному використанню ТМЦ у власній господарській діяльності. Тобто податкові органи встановивши порушення п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України „ Про оподаткування прибутку підприємств”, яким  визначена дата збільшення валових витрат на вартість придбаних запасів по першій події, не відобразили збільшення валових витрат за відповідні перероди.

За таких підстав суд погоджується із висновком спеціаліста, що не звертаючи увагу на технічно різні методи включення  вартості запасів в валові витрати, у кінцевому результаті в валові витрати попадає фактична вартість  цих запасів, використаних в господарській  діяльності ДЖД , що відповідає нормі Закону по формуванню валових витрат підприємства (5.1, 5,2 ст.5 Закону).

На підставі вищеназваного суд вважає безпідставним донарахування позивачу податку на прибуток на суму 230240 тис.грн. на підставі п.5.9. ст. 5  Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та застосування штрафної (фінансової) санкції у розмірі 115120грн..

1.4. Відповідачем у акті перевірки встановлено (т.2 а.с.43), що Вал'янівським щебеневим заводом (довідка перевірки ДПІ у м. Ровеньки Луганської області від 19.09.2005 №303/23/ 26071055) в порушення пп.4.1.1 п.4.1. ст.4. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”  занижено валовий дохід за півріччя 2005 року в сумі 3,8тис.грн. , що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 950грн.

З даним висновком  перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Пунктом 1.31 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" визначено, що продажем товарів є будь - які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі - продажу, міни, поставки ті іншими цивільно - правовими договорами, які передбачають передачу прав власності, на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Згідно з п. 1.23 вказаного Закону безоплатно надані товари (роботи, послуги) - це товари, що надаються платником податку, згідно з договорами дарування іншими договорами, які не передбачають грошової або іншої компенсації вартості таких матеріальних цінностей і нематеріальних активів чи їх повернення, або без укладення таких угод.

Відповідно до п. п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валовий дохід включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг).

Як зазначено у акті перевірки (т.2 а.с.43) та не заперечується сторонами, вугілля було отримано від Локомотивного депо ст. Дебальцеве, згідно з повідомленням № 572 від 05.05.05 року на суму 3,8тис.грн. В акті перевірки є посилання на те, що у бухгалтерському обліку ця операція відображена в бухгалтерській довідці в Дт94 з Кт 683.

Як вбачається із довідки (т.2 а.с.131) Локомотивне депо ст. Дебальцеве відобразило у бухгалтерському обліку оприбуткування твердого палива та при видачі палива пенсіонерам Вальянівського щебеневого заводу нараховані податкові зобов’язання з ПДВ 632,42грн. в бухгалтерському обліку зроблений запис Д-т  9465 „Витрати на здешевлення побутового палива” та К-т 6411 „Податок на додану вартість”. В декларації з податку на прибуток за 1 квартал 2005року відображені валові доходи по рядку 01.1 в сумі 3162,02 ( 3794,44 – 632,42 ПДВ). Внутрішні розрахунки між структурними підрозділами та позивачем здійснюються по авізо.

Враховуючи, що Локомотивним депо ст. Дебальцеве ця господарська операція була відображена у податковому обліку, а Локомотивне депо ст. Дебальцеве та Вал'янівський щебеневий завод є структурними підрозділами позивача, який відповідно до п.2.2 ст.2 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” є платником податку на прибуток, це не вплинуло на визначення бази оподаткування взагалі по управлінню залізниці. Відтак відповідач неправомірно донарахував позивачу податок на прибуток у розмірі 950грн. та застосував штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 474грн.

1.5. Відповідач в акті перевірки встановив (т.2 а.с.44-47), що при перевірки вагонного депо м. Костянтинівка (акт від 05.12.05 № 363/23-1- 01075158) Костянтинівською ОДПІ відзначено, що за місцем перебування депо не нараховувався і не сплачувався податок на прибуток у сумі 201,4 тис.грн. від операцій, що не входять у Перелік робіт (послуг), що відносяться до основної діяльності залізничного транспорту, затвердженого Постановою КМУ від 16.02.1998 р. №173, а саме від здійснення послуг по ремонту вантажних вагонів сторонніх організацій.

Суд не розглядає це порушення за тих підстав, що як вбачається із акту звірки між сторонами (т.9 а.с.71) дана сума не включена відповідачем до податкового повідомлення – рішення, яке є предметом спору. Крім того Костянтинівською ОДПІ  була здійснена планова виїзна документальна перевірка Вагонного депо Костянтинівка, , за період з 1.07.2003року по 01.07.2005року за результатами якої був складений акт від 05.12.2005року №363/23-1-01075158. У акті перевірки податківці встановили порушення п.п.2.2.2. п.2.2 ст.2, п.16.4 ст.16 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та визначили податкове зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 201,4тис.грн. Позивачу було направлене окреме податкове повідомлення – рішення  від 30.12.2005року №/0-22112  про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 201400тис.грн. та штрафна фінансова санкція у розмірі 101720грн. За результатами адміністративного оскарження позивачу були направлені податкові повідомлення – рішення: 16.01.2006року №/1-645  про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 201400тис.грн. та штрафна фінансова санкція у розмірі 101720грн.; 28.02.2006року №/2-3572  про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 201400тис.грн. та штрафна фінансова санкція у розмірі 99970грн.; 10.05.2006року №/3-8183  про визначення податкового зобов’язання із податку на прибуток у розмірі 201400тис.грн. та штрафна фінансова санкція у розмірі 99970грн.

1.6. Відповідач при перевірки правильності визначення валових витрат Дорожнього фізкультурно-спортивного клубу „Локомотив”(акт 23.11.2005р. №309-1516-23/4/26391512) встановив (т.2 а.с.87-90), що в порушення пп.5.4.9 п.5.4 ст.5 Закону  України „Про оподаткування прибутку підприємств” ДФСК „Локомотив” завищені валові витрати на загальну суму 2858762,97 грн. т.2 а.с.87-90: 3 квартали 2004 року в сумі 582265,76 грн., за 11 місяців 2004 року в сумі  995263,45 грн., за 2004  року в сумі 1371177,60 грн., за 1 квартал 2005 року в сумі 759623,44 грн., за  півріччя 2005 року в сумі 1487585,37 грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 714700грн. (т.9 а.с.71).

В тому числі встановлено (т.2 а.с.87) завищення валових витрат, які на думку відповідача, не пов’язані з витратами на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності фізкультурно – спортивного клубу, а пов’язані із організацією спортивних змагань між структурними підрозділами Донецької залізниці. До складу витрат на організацію спортивних змагань між структурними підрозділами Донецької залізниці віднесено придбання ТМЦ, якими нагороджувалися учасники змагань (кубок, грамота, медаль), суми, які виплачені як винагорода за заняття перших місць в змаганнях, сума витрат на харчування учасників змагань, які проводилися між службами та структурними підрозділами Донецької залізниці. Вартість таких витрат склала 68,6тис.грн. в тому числі: за 11 місяців 54,8тис.грн. та 1півріччя 2005року 12,1 тис.грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 17139тис.грн. Перелік цих витрат наведений у акті перевірки (т.2 а.с.89-90) на загальну суму 68553грн.80коп.

Суд вважає, що вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають з огляду на наступне:

Особливості віднесення витрат подвійного призначення до складу валових витрат платника податку передбачені у п.5.4 ст.5 закону України  „Про оподаткування прибутку підприємств”, де у п.п.5.4.9 передбачено, що до валових витрат відносяться витрати платника податку на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності таких об'єктів соціальної інфраструктури, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок такого платника податку на момент набрання чинності цим Законом (крім капітальних затрат, які підлягають амортизації) в тому числі спортивних залів і площадок, що використовуються безоплатно для фізичного оздоровлення та психологічного відтворення працівників, клубів і будинків культури, в разі якщо вони не використовуються для надання платних послуг та іншої комерційної діяльності (крім будинків відпочинку, туристичних баз та інших подібних закладів).

Забезпечення учасників змагань харчуванням, нагородами не пов’язане з утримання, експлуатацією та забезпеченням основної діяльності Дорожнього фізкультурно-спортивного клубу „Локомотив”, відтак зазначені витрати повинні здійснюватися за рахунок прибутку  і вимоги позивача у цій частині не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Судом не приймається до уваги посилання позивача  в обґрунтування своїх вимог на ст.ст.10,16,19, 28 Закону України „Про фізичну культуру та спорт” за тих підстав, що цей Закон визначає загальні правові, соціальні, економічні і організаційні основи фізичної культури і спорту в Україні, участь державних органів, посадових осіб, а також підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності у зміцненні здоров'я громадян, досягненні високого рівня працездатності та довголіття засобами фізичної культури і спорту. Відповідно до ст.28 цього Закону на розвиток фізкультури і спорту підприємства, установи та організації спрямовують кошти в порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п.7 статті 65 Господарського Кодексу України на всіх підприємствах, які використовують найману працю, між власником або уповноваженим ним органом і трудовим колективом або уповноваженим ним органом повинен укладатися колективний договір, яким регулюються виробничі, трудові та соціальні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства. Вимоги до змісту і порядок укладення колективних договорів визначаються законодавством про колективні договори.

Пункт 1 статті 69 Господарського Кодексу України передбачає, що питання щодо поліпшення умов праці, життя і здоров'я, гарантії обов'язкового медичного страхування працівників підприємства та їх сімей, а також інші питання соціального розвитку вирішуються трудовим колективом за участі власника або уповноваженого ним органу відповідно до законодавства, установчих документів підприємства, колективного договору.

Судом не приймається до уваги посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на постанову Господарського суду Донецької області від 15.06.2006року по справі №31/38а, яка залишена у силі Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 15.08.2006року, за тих підстав, що предметом цієї справи була визначення позивачу прибуткового податку  за результатами виїзної планової документальної перевірки дотримання вимог податкового та іншого законодавства Дорожнім фізкультурно-спортивним клубом “Локомотив” ДП “Донецька Позивач” за період з 01.07.2003р. по 30.06.05р., за результатами якої складено акт № 309-1516-23/4/26-39/5/2. У постанові зазначено, що працівникам підприємства видавались кошти під звіт для проведення спортивно-оздоровчих заходів (змагань). Дані кошти розподілялись між учасниками змагань – робітниками структурних підрозділів позивача по відомостях на оплату харчування. Суд дійшов висновку, з яким погодилася апеляційна інстанція (т.10 а.с.20), що нарахування сум податку на підставі ст.8 Декрету КМ України „Про прибутковий податок з громадян” та п.”б” п.п.4.2.9 п.4.2 ст.4 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” є неправомірним, оскільки кошти на харчування, виплачені працівникам за основним місцем роботи під час відрядження не є доходом, який включається до сукупного оподатковуваного доходу, отриманого за місцем основної роботи, та не є додатковим благом, що включається до загального оподатковуваного доходу.

Суд дійшов висновку, що дане судове рішення ніяким чином не впливає на правомірність формування позивачем валових витрат,  тому відповідач правомірно встановив  завищення позивачем валових витрат 68,6тис.грн., які не пов’язані з витратами на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності фізкультурно – спортивного клубу, а пов’язані із організацією спортивних змагань між структурними підрозділами Донецької залізниці. Відтак відповідач правомірно донарахував позивачу податок на прибуток у розмірі 17139грн. та застосував штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 8569,50грн.

В іншій частині донарахування податку на прибуток у розмірі 697561 (714700 – 17139) вимоги позивача підлягають задоволенню з огляду на наступне:

У додатку до акту (т.4 а.с.81-82) головним державним податковим ревізором – інспектором зазначено, що згідно з наказом Донецької залізниці від 11.09.02 року № 494/Н Дорожній фізкультурно спортивний клуб "Локомотив" з 01.01.03 року включений до складу Донецької залізниці в структуру служби будівельно - монтажних робіт та цивільних споруд. Інші основні фонди, оборотні кошти, штат фізкультурно - спортивних організацій, що залишилися від КП "Стадіон "Локомотив", було передано ДФСК "Локомотив" при службі будівельно - монтажних робіт та цивільних споруд Донецької залізниці. Включення ДФСК "Локомотив" до служби відбулося 01.07.2003 року.

Відповідно до пп.5.4.9 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат відносяться витрати платника податку на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності таких об’єктів соціальної інфраструктури, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок такого платника податку на момент набрання чинності цим Законом: спортивних залів і площадок, що використовуються безоплатно для фізичного оздоровлення та психологічного відтворення працівників, клубів і будинків в разі, якщо вони не використовуються для надання платних послуг та іншої комерційної діяльності.

Як вбачається із матеріалів справи ДФСК «Локомотив» за період з 01.07.2003р. по 30.06.2005р. здійснює діяльність з надання платних послуг з проведення  фізкультурно – оздоровчих заходів. Так  у декларації з податку на прибуток за  3 квартал 2004року у рядку 01.1 зазначений дохід від продажу (товарів, послуг) у розмірі 429,5тис.грн. (т.9 а.с.126), за 4 квартал 2004року (від 06.12.2004року) у рядку 01.1 зазначений дохід від продажу (товарів, послуг) у розмірі 617,7тис.грн. (т.9 а.с.127), за 4 квартал 2004року (від 16.01.2005року) у рядку 01.1 зазначений дохід від продажу (товарів, послуг) у розмірі 682,7тис.грн. (т.9 а.с.128), за 1 квартал 2005року у рядку 01.1 зазначений дохід від продажу (товарів, послуг) у розмірі 270,8тис.грн. (т.9 а.с.1307), за 1 півріччя 2005року у рядку 01.1 зазначений дохід від продажу (товарів, послуг) у розмірі 531,4 тис.грн. (т.9 а.с.129). У додатку до акту (т.4 а.с.81-82) підтверджено, що валовий дохід складається я із сум отриманих коштів за організацію спортивних заходів, продажу платних абонементів, надання послуг реклами, отримання благодійної допомоги.

Тобто здійснювана ДФСК „Локомотив” діяльність є регулярною,  постійною та  суттєвою, а отже відповідає визначенню господарської діяльності, наведеному у п.1.32 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме «господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи».

Як вбачається із декларацій з податку на прибуток отримані від такої  господарської діяльності доходи відносяться ДФСК „Локомотив” до складу валових доходів та оподатковуються в загальних доходах в цілому по залізниці.

Однак, база оподаткування від діяльності з надання платних спортивних послуг повинна визначатися за правилом ст. 3 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств”, шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на  суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону та суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону”.

Відповідно до п.п.4.2.2 „б” п.4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Відповідач у акті перевірки (т.2 а.с.88) зазначає, що валові витрати ДФСК „Локомотив” формує згідно з накладними, рахунками щодо отримання послуг, робіт, товарно – матеріальних цінностей, відомостями щодо нарахування заробітної плати, авансовими звітами, чеками, товарно – матеріальними накладними, авізо. У додатку до акту (т.4 а.с.82) також визначено, що валові витрати складаються із загальної суми витрат по утриманню, експлуатації та забезпеченню основної діяльності фізкультурного спортивного клубу, а також витрат, які пов’язані із організацією спортивних змагань між структурними підрозділами.

Відповідач до пояснень від 02.11.2007року (вхід. №02-41/41071) (т .10 а.с.34-36) надав суду додаток №11 до акту перевірки, а саме: розшифровку до Валових витрат за 2004 та 2005року (а.с.77-78).

Відповідачем у акті перевірки не встановлені факти неправомірного формування позивачем валового доходу. Відтак відповідач не правомірно відніс до валових витрат витрати по утриманню, експлуатації та забезпеченню основної діяльності фізкультурного спортивного клубу пов’язані із отриманням доходу і його вимоги у цій частині донарахування податку на прибуток у розмірі 697561грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 348780,5грн.обґрунтовані та підлягають задоволенню.

1.7. Відповідач в акті перевірки зазначив (т.2 а.с.48), що при перевірці Вагонного депо Луганськ Донецької залізниці (акт №300/23-01075767 від 28.03.2005р.) встановлено, що в порушення пп. 4.1.1 п.4.1 ст. 4  Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, позивачем занижений скоригований валовий дохід щодо не включення до складу валових доходів сум, утриманих з робітників за формений одяг, за 3 квартали 2003 року в сумі 0,1тис.грн, за 11 місяців 2003 року в сумі 35,4 тис. грн., за 2003 рік в сумі 36,2 тис.грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі  10860грн.

З даним висновком перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Відповідно до п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” ( у редакції яка діяла у 2003році) валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів (крім операцій з їх первинного випуску (розміщення) та операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації).

Відповідно до підпункту 5.4.1 пункту 5.4 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат включаються витрати підприємств по забезпеченню найманих працівників спецодягом, взуттям, обмундируванням, що необхідні для виконання професійних обов’язків за переліком, що встановлюється КМУ. На виконання вказаного пункту Закону Кабінетом Міністрів України було прийнято Розпорядження №462-р, яким встановлено, що до валових витрат включаються витрати платника податку на забезпечення найманих працівників обмундируванням.

Відповідач у акті перевірки зазначив, що в ході перевірки встановлено, що витрати на придбання форменого одягу включені до складу валових витрат в повному обсязі згідно з первинними документами (авізо).

Позивач проти цього твердження заперечує і посилається на те, що депо придбає для своїх робітників одяг і в повному обсязі оприбутковує на склад (Дт 2014 – Кт631), але не відносить на валові витрати, як це відмічено у акті з посиланням на приведену бухгалтерську проводку. Далі з рахунку запасів частина вартості виданого робітникам одягу (50%), яка надається їм безкоштовно, списується на собівартість і відображається у валових витратах (Дт 91 – Кт 20), а решта 50% відображається, як дебіторська заборгованість по розрахункам з робітниками (Дт 37 – Кт 20).

Враховуючи, що дослідження бухгалтерського та податкового обліку потребують відповідних спеціальних знань і навичок, дане питання було поставлене перед спеціалістом (експертом Машиніченко О.А.).

У висновку спеціаліста №167/24  (т.9 а.с.97) зазначено, що підтверджується висновок акту перевірки про заниження позивачем валових доходів за 3 квартал 2003року на 0,1тис.грн., за 11 місяців 2003р. на 35,4тис.грн, всього за 2003р. на 36,2тис.грн.

Формування валового доходу повинно здійснюватися за правилами передбаченими п.п.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” за першою подією, яка сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, у разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівку - дата її оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного надання результатів робіт (послуг) платником податку.

Тобто суд погоджується  із твердженням експерта – спеціаліста, що позивач повинен був формувати валовий дохід не по факту оплати формового одягу (друга подія), а по факту передачу формового одягу (перша подія), що прирівнюється до факту продажу товару.

Відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Однак, збільшення  валових витрат здійснюється відповідно до приписів п.п.11.2.1 п.11.2 ст.11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”  також за першою подією, що сталася раніше:

- або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

- або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Дана вимога закону була порушена позивачем, який формував валові витрати у розмірі 50% витрат, які пов’язані із придбанням спеціального одягу. Спеціалістом було встановлено (а. Висновку 18), що валові витрати  позивача у порушення п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” були занижені позивачем на 50%.

Відповідно до п.п.4.2.2 „б” п.4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Тобто, як заниження валових доходів так і заниження валових витрат, пов’язаних з придбанням фірмового одягу, є взаємно компенсуючи ми і не вплинули на заниження бази оподаткування. Відтак вимоги позивача у частині визнання недійсним донарахування податку на прибуток у розмірі 10860грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 5430грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

1.8. В акті перевірки зазначено (т.2 а.с.49-50), що  ДПІ у м. Харцизьку від 18.11.2005 №1362-23/3-01076442 при перевірці Іловайського будівельно-монтажного експлуатаційного  управління встановлено, що в порушення пп.4.1.1. п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валового доходу не включена вартість вугілля, безкоштовно наданого працівникам, в 3 кварталі 2003 року в сумі 6,0 тис. грн., в 4 кварталі 2003 року в сумі 3,7 тис. грн. тоді, як витрати по придбанню даного вугілля включені до складу валових витрат (загальна сума донарахованого податку 3 тис.грн.).

Відповідно до п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” ( у редакції яка діяла у 2003році) валовий доход включав загальні доходи від продажу товарів  (робіт,  послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що  не  мають статусу  юридичної  особи,  а  також  доходи  від  продажу  цінних паперів (крім операцій з їх  первинного  випуску  (розміщення)  та операцій з їх кінцевого погашення  (ліквідації).

З висновком акту перевірки суд не погоджується за тих підстав, що зазначене в акті вугілля до будівельно-монтажного управління не надходило, а було відпущено працівникам БМЕУ-7 зі складу структурного підрозділу Донецької залізниці - Локомотивного депо ст. Іловайськ (ТЧ-19) про що зазначено у акті перевірки (т.2 а.с.49): „Схеми аналітичного обліку по рахунку 63/11 „Вітчизняні постачальники по неотфактурованих поставках” шифр 0002 (ТЧ-19) – Локомотивне ДЕПО” – повідомлення від 04.09.2003 №434; від 05.11.2003р. №576”.

Внутрішні розрахунки між структурними підрозділами залізниці здійснюються шляхом виписки повідомлення (авізо).

Судом не приймається посилання відповідач у акті перевірки на формування позивачем за цими господарськими операціями валових витрат за тих підстав, що донарахування податку на прибуток здійснене по рахункам на придбання , а не на продаж вугілля.

Як вбачається із акту перевірки вартість пільгового вугілля в дебет балансового рахунку 2030 «Паливо» управлінням не відносилася, а списувалася на загальногосподарські витрати підприємства, про що свідчать зазначені в акті перевірки бухгалтерські проводки: Дт 91165297 — Кт 63110002 і Дт 63110002 - Кт 68330001. Підставою для цього є «авізо», отримані від структурного підрозділу залізниці ТЧ-19.  Відповідачем  у акті перевірки не зазначені первинні документи на підставі яких здійснювався відпуск вугілля від БМЕУ -7 працівникам. Тобто відсутній сам факт передачі (продажу) вугілля. Відтак у відповідача були відсутні підстави  для застосування п.п. 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” у частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 3000грн. та штрафної санкції у розмірі 1500грн. і вимоги позивач у цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

1.9 Перевіркою встановлено (т.2 а.с.80-82), що Вокзалом станції Донецьк Служби пасажирського господарства в порушення п. 5.1, п. п. 5.2.1 п. 5.2  п. п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" завищені валові витрати на суму отриманих послуг мобільного зв'язку без наявності документів, що   підтверджують   використання мобільного зв'язку виключно у цілях, що відповідають господарській діяльності на загальну суму 21,8тис.грн. в тому числі за 2003рік у сумі 10,3тис.грн та за 2004ріку у сумі 11,5тис.грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі 5965грн. та штрафної фінансової санкції у розмірі 2982,5грн.

З даними  висновком перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Пунктом 1.32 ст.1 Закону України від 22.05.97 р. № 283/97-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств», зі змінами і доповненнями,  передбачено, що господарська діяльність -  будь-яка  діяльність  особи, направлена  на  отримання  доходу  в  грошовій,  матеріальній  або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації   такої   діяльності   є  регулярною,  постійною  та суттєвою.  Під  безпосередньою  участю  слід  розуміти   зазначену діяльність  особи  через  свої  постійні представництва,  філіали, відділення,  інші відокремлені підрозділи,  а також через довірену особу,  агента  або  будь-яку іншу особу,  яка діє від імені та на користь першої особи.

Для здійснення своєї господарської діяльності з метою підвищення ефективності роботи підприємства керівником вокзалу Донецьк був прийнятий  наказ №321 від 29.12.2002 р. (т.7 а.с.43), про забезпечення працівників мобільним зв'язком. У наказі  обумовлений список працівників, що мають право, користуватися мобільним зв'язком, і встановлені  правила користування мобільними телефонами. У наказі зазначено, що мобільні телефони використовуються виключно з виробничою метою (веденням господарської діяльності) і забороняється використовувати мобільний зв'язок для особистих потреб.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Пунктами 5.3 - 5.8 Закону не зазначено про неможливість віднесення до складу валових витрат вартості послуг мобільного зв'язку. Законом чітко передбачено заборону установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі.

Згідно із частиною 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Статтею 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не встановлено вимог до форми чи виду документів, які були б обов'язковими для підтвердження віднесення певних витрат до складу валових витрат.

Відповідно до п.п. 11.2.1. п.11.2 ст.11 Закону про прибуток датою  збільшення  валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:   або дата списання  коштів  з  банківських  рахунків  платника податку на оплату товарів (робіт,  послуг),  а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку або дата  оприбуткування  платником  податку  товарів,  а для робіт (послуг)  -  дата  фактичного  отримання  платником  податку результатів робіт (послуг).

Витрати на оплату послуг мобільного зв'язку позивач   правомірно відносив до складу валових витрат, так як дані витрати підтверджені договором  між позивачем та Спільним позивачем "Український мобільний зв'язок" про надання послуг мобільного зв'язку №252382/1.10220582 (т.5 а.с.61), а також виставленими та сплаченими рахунками за користування мобільним зв'язком (т.5 ас.81-95), які позивач оплачував в безготівковому порядку, що підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями (т.5 а.с.68-80), в яких також визначені суми податку на додану вартість. Позивач отримував податкові накладні (т.5 а.с. 62-67).

Відтак наявними у матеріалах справи документами спростовуються висновки акту перевірки щодо відсутності документів, якими підтверджуються валові витрати, та про завищення позивачем валових витрат на суму 21800,0 грн. та податкового кредиту  на  суму 883грн.

1.10

Відповідач у акті перевірки встановив (т.2 а.с.92), що позивач у 3 кварталі 2003року у порушення п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”  неправомірно відніс до складу валових витрат суми витрат, які не пов’язані з веденням господарської діяльності, а саме по податковій накладній б/н від 04.07.2003року, яка виписана на загальну суму 2144,00грн. у тому числі 1786,50грн. та ПДВ – 357,30грн., що вплинуло на донарахування податку на прибуток у розмірі   536грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 268грн.

Відповідно до п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”  (у редакції яка діяла у 2003році) не включаються до складу валових витрат витрати на потреби,   не   пов'язані   з  веденням  господарської діяльності, а саме:      організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та  відпочинку,  придбання  та  розповсюдження  подарунків   (крім благодійних  внесків  та  пожертвувань неприбутковим організаціям, визначеним пунктом 7.11 цього  Закону,  та  витрат,  пов'язаних  з проведенням   рекламної   діяльності,   які   регулюються  нормами підпункту 5.4.4  цієї  статті).  Обмеження  частини  другої  цього підпункту  не  стосуються  платників податку,  основною діяльністю яких є організація прийомів,  презентацій і свят за замовленням та за рахунок інших осіб;      придбання лотерей, участь в азартних іграх;      фінансування особистих   потреб  фізичних  осіб  за  винятком виплат,  передбачених пунктами 5.6 і 5.7 цієї статті,  та в  інших випадках, передбачених нормами цього Закону.

Позивач належними доказами не довів, що придбання квітів було пов’язане з його господарською діяльністю. Суд погоджується із висновками акту перевірки про неправомірне віднесення до складу валових витрат суми 1786,5грн. та неправомірне віднесення до податкового кредиту суми 357грн. Відтак вимоги позивача в частині донарахування податку на прибуток у розмірі   536грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 268грн., а також в частині  донарахування податку на додану вартість у розмірі 357,30грн. та штрафної санкції 178,65грн., не обгрутновані та задоволенню не підлягають.

Щодо застосування штрафної санкції з податку на  прибуток то судом встановлено, що відповідно до розрахунку штрафних санкцій (т.7 а.с.21) відповідачем застосована штрафна санкція по п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України від 21.12.2000року №2181 у розмірі 639580грн. та п.17.1.6 п.17.1 ст.17 цього Закону у розмірі 336700грн., всього на загальну суму 976280грн.

Враховуючи, що судом встановлена правомірність визначення відповідачем  податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 17675грн. (536+17139) та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 8837,5грн. (268+8569,5) в іншій частині штрафні санкції розраховані відповідно до п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України від 21.12.2000року №2181 у розмірі 624607,5грн. (639580 – 8837,5 – 6135 визнану позивачем та сплачену платіжним дорученням від 24.03.2006р. №1229) застосовані неправомірно.

Крім того, підпунктом 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону N 2181-III передбачено, що у разі коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, що призводить до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах, такий платник податків додатково до штрафів, визначених цим пунктом, за наявності підстав для їх накладення сплачує штраф у розмірі 50 відсотків від суми недоплати, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули. Заниженням податкового зобов'язання у великих розмірах вважається сума недоплати, яка встановлюється на рівні, визначеному Кримінальним кодексом України.

Виходячи   з   положень   підпункту   6.1.6   пункту   6   Інструкції   про   порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затвердженої наказом ДПА України від 17.03.2001 N 110, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.03.2001 за N 268/5459 (із змінами та доповненнями) декларуванням переоцінених об'єктів оподаткування необхідно вважати декларування завищених об'єктів оподаткування, а декларуванням недооцінених об'єктів оподаткування необхідно вважати декларування занижених об'єктів оподаткування.

Слід врахувати, що до платників податків на підставі підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону N 2181 штрафні (фінансові) санкції застосовуються у разі, коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків (тобто вина такої особи у вчиненні кримінально караного діяння вже встановлена та доведена в судовому порядку), або у разі здійснення платником податків декларування об'єкту оподаткування у занижених розмірах, наслідком якого стало заниження податкових зобов'язань та донарахування у зв'язку з цим за актом перевірки сукупно (із врахуванням недоплат в одних періодах та завищення сум податкових зобов'язань в інших періодах) податкового зобов'язання з конкретного податку, збору (обов'язкового платежу) у великих розмірах.

При цьому, при застосуванні зазначених штрафних (фінансових) санкцій необхідно враховувати визначення об'єкта оподаткування з урахуванням бази оподаткування для кожного податку, який безпосередньо визначається відповідною нормою закону, що встановлює той чи інший вид податку або збору (обов'язкового платежу) в контексті самого закону.

Тобто, до платників податків застосовуються санкції, передбачені вказаним пунктом, лише у разі, коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків, або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, і при цьому саме ці порушення призводять до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах.

Факт засудження посадових осіб позивача та факт декларування переоцінених або недооцінених об’єктів оподаткування  відповідачем не доведений. Відтак відповідач неправомірно застосував до позивача штрафну санкцію відповідно до підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону N 2181 у розмірі 336700грн.

Всього неправомірно застосована штрафна санкція з податку на прибуток на загальну суму 961307,5грн. (624607,5 + 336700).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно донарахував позивачу податок на прибуток на загальну суму 800333,0 грн. та застосував штрафні (фінансові) санкції у розмірі  961307,5 грн. і вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд також вважає неправомірним донарахування штрафних санкцій за результатами розгляду повторної скарги  в ДПА Донецької області (т.1 а.с.105, 114) та в ДПА України, що суперечать пп.17.1.3 та 17.1.6 п. 17.1. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” за наступних підстав:

Відповідно до п.п. 17.1.3 п. 17.1. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму  податкового  зобов'язання  платника  податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту  4.2  статті  4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі  десяти  відсотків  від  суми  недоплати  (заниження  суми податкового   зобов'язання)   за  кожний  з  податкових  періодів, установлених  для  такого  податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи  з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та  закінчуючи  податковим  періодом,  на  який припадає отримання таким    платником    податків    податкового   повідомлення   від

контролюючого  органу,  але  не  більше п'ятдесяти відсотків такої суми  та  не  менше  десяти  неоподатковуваних  мінімумів  доходів громадян  сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових  періодів,  що  минули.

Підпункт 17.1.6. п. 17.1. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачає, що у   разі   коли  платника  податків  (посадову  особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення  від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти  оподаткування,  що  призводить  до  заниження податкового   зобов'язання   у  великих  розмірах,  такий  платник податків   додатково   до  штрафів,  визначених  цим  пунктом,  за наявності  підстав  для  їх  накладення  сплачує  штраф  у розмірі п'ятдесяти   відсотків  від  суми  недоплати,  але  не  менше  ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Враховуючи, що відповідачем не було доведено факту недоплати, які б обґрунтовували правомірність застосування штрафної санкції, вимоги позивача про визнання недійсним донарахування штрафної санкції на загальну суму 102355,0грн. (23505грн. по пп.17.1.3 + 78820грн. по пп.17.1.6), яка зазначена у податкових повідомленнях – рішеннях №/2/ 21069/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р., №/3/28772/10/15-16-23/4 від 17 жовтня 2006р.  обґрунтовані та підлягають задоволенню.

2.Щодо донарахування податку на додану вартість

2.1 Відповідач у акті перевірки встановив (т.3 а.с.106), що позивачем у порушення п.п.7.4.2  п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ 5017,51 грн., сплачені при придбані легкового автомобіля.

З даним висновком перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Відповідно до абзацу другому п.п.7.4.2 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” у редакції Закону України від 25.03.2005 р. N 2505-IVё який діяв під час господарської операції, не включається до складу податкового кредиту та відноситься до складу валових витрат сума податку, сплачена платником податку при придбанні легкового автомобіля (крім таксомоторів), що включається до складу основних фондів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач у квітні 2005р. для  експлуатації автомобіля придбав у Донецької філії ТОВ „Український автомобільний холдінг” шумоізоляції, склопідйомники, килимки, послуги по установці кондиціонерів. На все це виписана податкова накладна №0000250 від 25.04.2005 року на загальну суму 30105 грн., у тому числі ПДВ 5017,51 грн. (т.8 а.с.67), рахунок – фактура №ДН-0001176 від 21.04.2005р. (т.8 а.с.65), видаткова накладна №ДН-0000160 від 25.04.2005р. (т.8 а.с.66).

Тобто позивачем було здійснене не придбання  автомобілю, а поліпшення його властивостей на загальну суму 30105 грн., у тому числі ПДВ 5017,51 грн. Відтак посилання відповідача на порушення позивачем п.п.7.4.2 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” не ґрунтується на законодавстві і вимоги позивача про визнання недійсним донарахування ПДВ у розмірі 5017,51 грн. та штрафної (фінансової) санкції обґрунтовані та підлягають задоволенню.

2.2. Відповідач у акті перевірки встановив (т.3 а.с.105-106), що позивачем порушені вимоги п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”, згідно якому податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і основних фондів чи нематеріальних активів, які підлягають амортизації, пп.7.4.4 п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”, згідно якому у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги) вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації податки, що сплачені у зв’язку з таким придбанням відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються. Позивачем неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ 63357грн. по витратам, які на думку перевіряючи не пов’язані з веденням господарської діяльності, а саме:

- у липні 2003 року в сумі 21357,30 грн. по п/н № 9 від б/д.07.2003, яка виписана ТОВ “Інтерхоббіекспо” (і.п.н. 3) на суму 63000,0 грн. у т.ч. ПДВ 10500,0 грн. на придбання нагородних знаків «Відмінний будівельник» для юридичних осіб у кількості 500 штук. (т.5 а.с.135), по податковій накладній б/н від 04.07.2003р., яка виписана ДКП “Зелене будівництво” на суму 1786,50 грн., ПДВ - 357,30 грн., всього – 2144,00 грн. на придбання квіткової продукції (т.5 а.с.155); по податковій накладній №10 від 25.07.2003р., яка виписана ТОВ “Інтерхоббіекспо” на суму 52500,00 грн., ПДВ - 10500,00 грн., всього – 63000,00 грн. на придбання нагородних знаків «Відмінний путієць» для заохочення робітників та пенсіонерів підприємства;

- у вересні 2003 року в сумі 10500,00 грн. по податковій накладній №12 від 04.09.2003р., яка виписана ТОВ “Інтерхоббіекспо” на суму 52500,00 грн., ПДВ - 10500,00 грн., всього – 63000,00 грн. на придбання нагородних знаків «Відмінний зв’язківець» для робітників та робітників, що працювали на підприємстві (т.5 а.с.139) ;

- у жовтні 2003 року в сумі 31500,00 грн. по податкових накладних №16 від 13.10.2003 на суму 52500,00 грн., ПДВ-10500,00 грн., всього – 63000,00 грн. та  №18 від 28.10.2003 на суму 105000,00 грн., ПДВ-21000,00 грн., всього – 126000,00 грн., які виписані ТОВ “Інтерхоббіекспо” на придбання нагородних знаків «Відмінний вагонник», «Відмінний спеціаліст ІТР», «Відмінний пасажир» для робітників та робітників, що працювали на підприємстві (т.5 а.с.133),.

Підпункт 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”,  у редакції яка діяла під час спірних господарських операцій, передбачала, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

У акті перевірки (т.3 а.с.106) відповідач зробив висновок, що витрати на придбання подарунків та нагородних знаків позивачем не відносилися до складу валових витрат виробництва (обігу).

Відповідно до п.п.4.2.3 п.4.2 ст.4 Закону України від 21.12.2000року №2181 „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачає, що обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених підпунктом 4.2.2 цього пункту, є помилковим, покладається на платника податків, за винятком випадків, визначених пунктом 4.3 цієї статті.

Позивач належними доказами не довів, що він відносив ці господарські операції до складу валових витрат.

Суд погоджується із посиланням відповідача на норми п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України  „Про податок на додану вартість” , яка передбачала,  що у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються.

Судом не приймається до уваги посилання позивача на розроблені та узгоджені з Дорпрофсожем і затверджені начальником залізниці „Положення про нагородні знаки” за тих підстав, що ці ви трати повинні  відшкодовуватися за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не повинні включатися.

Відтак вимоги позивача про визнання недійсним податкового повідомлення – рішення у части ні визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 63357грн. та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 31678,50грн. не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

2.3. Відповідачем за результатами комплексної документальної перевірки фінансово-господарської діяльності структурних підрозділів залізниці встановлені порушення п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” №168/97-ВР від 03.04.1997 року, в наслідок чого відповідачем зменшено  податковий кредит з ПДВ, сформований по податковим накладним, оформленим з недоліками, на загальну суму 178083,49 грн. за податковими накладними  переліченими у Таблиці (т.9 а.с.53-55). Між сторонами відсутній спір щодо податкових накладних які виключені відповідачем та сум зазначених у цих податкових накладних.

Спір стосуються щодо правомірності висновків акту перевірки про порушення позивачем п.п.7.2.1 та п.п. 7.2.6  п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

З даним висновком акту перевірки суд не може погодитися за наступних підстав:

Відповідно до ст. 11 Закону України “Про систему оподаткування” від 18.02.1997р. №77/97-ВР (із змінами та доповненнями) платники податку несуть відповідальність  за  правильність  обчислення,   своєчасність сплати  податків  і  зборів  (обов'язкових  платежів) і додержання законів  про  оподаткування відповідно до законів України.

Згідно з Законом України “Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.1997р., яким визначено ставки та механізм справляння податку на додану вартість, обов’язок щодо визначення об’єкта оподаткування, нарахування податку та його утримання у покупця товарів або послуг, правильність обчислення та декларування податку, видачу податкових накладних покладено на платника податку - продавця товару.

Обов’язок сплатити нарахований продавцем ПДВ у складі ціни товару або послуг та отримати належним чином оформлену податкову накладну, у підтвердження сплати податку, законом покладений на платника податку –покупця.

Закон України “ Про податок на додану вартість” не містить у собі норми, яка б покладала відповідальність на платника податку - покупця товару (послуг) за правильність визначення платником податку – продавцем товару (послуг) об’єктів оподаткування та правильність відображення їх у податковому обліку.

Відповідно до пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України № 168/97-ВР від 03.04.1997р. “Про податок на додану вартість” (із змінами та доповненнями), податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов’язань продавця. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України № 168/97-ВР від 03.04.1997р. “Про податок на додану вартість” (із змінами та доповненнями) платник податку зобов’язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити інформацію, зазначену окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г)податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д)місце розташування юридичної особи   або   місце   податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис   (номенклатуру)   товарів   (робіт,  послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну назву отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

У акті перевірки відсутні відомості, що податкові накладні виписані не платником податку, який не має право  виписувати  податкові  накладні.  Спірні  операції відображені позивачем  в бухгалтерському та податковому обліку.

Під час перевірки відповідачем встановлено, що згідно даних Книги придбання товарів (робіт, послуг) суми ПДВ по спірним податковим накладним увійшли до складу податкового кредиту у відповідних податкових (звітних) періодах і відповідають задекларованим показникам .

В Законі України “Про податок на додану вартість” відсутня відсильна норма на застосування норм цього Закону до податкових правовідносин, які регулюються законами України про оподаткування, у тому числі щодо реквізитів податкових накладних та їх оцінки з точки зору повноти заповнення, визначення термінів та т. інш.

Пункт 7.2 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” №168/97-ВР від 03.04.1997р. встановлює лише перелік вимог до податкової накладної, та не визначає право на податковий кредит. Порядок формування податкового кредиту встановлений п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Так, згідно п.п.7.4.1.  п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку в звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва і основних фондів або нематеріальних активів, які підлягають амортизації (в редакції Закону по ПДВ з терміном дії до 31.03.2005 року.)

З урахуванням внесених змін до вказаного Закону з 31.03.2005 року податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів і послуг з метою їх подальшого використовування в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності,

- придбанням (будівництвом, спорудою) основних фондів з метою їх подальшого використання у виробництві і/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій в межах господарської діяльності платника податку.

Згідно положенням Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна має статус звітного податкового документа і одночасно розрахункового документа, який підтверджує наявність фактичних обставин про нарахування або сплату сум податку, зазначених п.п.7.4.1. п.7.4 ст.7 вказаного Закону, що дає право платнику на формування податкового кредиту за наявності податкової накладної.

Відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону не дозволяється віднесення до податкового кредиту будь-яких витрат з уплати податку, що не підтверджені податковими накладними або митними деклараціями (іншими подібними документами відповідно п.п.7.2.6 цього пункту). У випадку якщо на момент перевірки платника податку податковим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, встановлених законодавством, що нараховані на суму податкового кредиту, непідтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, Закон України “Про податок на додану вартість” визначає лише один випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податків – це відсутність податкової накладної. Інших підстав для не включення до складу податкового кредиту Законом  не передбачено.

Закріпляючи за податковою накладною статус звітного податкового документа та одночасно розрахункового документа та пов’язуючи з датою її отримання дату виникнення у платника податку права на податковий кредит, Закон України „Про податок на додану вартість (пп. 7.4.1 і 7.4.5. п. 7.4. ст. 7) визначальною умовою права на  податковий кредит передбачає витрати платника по сплаті податку у зв’язку з придбанням товарів, робіт, послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації (які придбані з метою їх подальшого використовування в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності).

Позивач надав суду листи контрагентів, що підтверджують формування ними податкових зобов’язань по ПДВ. Крім того факт реального понесення позивачем витрат у зв’язку з придбанням товарів робіт (послуг), які відповідають вищевказаним умовам, підтверджується виписками з банківських рахунків структурних підрозділів позивача, рахунками – фактурами, актами приймання – передачі виконаних робіт (наданих послуг), податковими накладними (т. 7 а.с.51-161,т.8 а.с. 2-45, т.10 а.с.79-141, т.11 а.с.1 -50).

Недоліки в заповненні податкових накладних виявлені податковою інспекцією в результаті перевірки позивача, зокрема: відсутність у деяких з них порядкового номера, в інших - одиниці виміру, адреси одержувача (позивача у справі); не робили накладні недійсними, не свідчили про їх неналежність та недопустимість як доказів. Ці накладні є підставою для висновку суду, зробленого в результаті оцінки всіх доказів згідно з вимогами ст. 86 КАС України, про можливість ідентифікації контрагентів позивача, про достовірність підтвердження фактичності здійснення господарських операцій, сплати податку на додану вартість та його сум.

Судом не приймається до уваги посилання відповідача на недотримання позивачем порядку, встановленого пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", з огляду на те, що це не є підставою для висновку про неправомірність віднесення понесених позивачем витрат до податкового кредиту та не свідчить про обґрунтованість рішення податкової інспекції, позаяк згідно з абз. 2 пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону підставою для відповідальності платника податку є непідтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку.

Дана правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 06.12.2005року по справі №21-105сво05.

Враховуючи, що факт реального понесення позивачем витрат у зв’язку з придбанням товарів робіт (послуг) підтверджується виписками з банківських рахунків структурних підрозділів позивача, рахунками – фактурами, актами приймання – передачі виконаних робіт (наданих послуг), податковими накладними, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для  виключення із податкового кредиту ПДВ в сумі 178,0тис.грн.  та застосування штрафної (фінансової) санкції у розмірі 89041,53грн. і вимоги позивача у цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

2.4

Відповідач у ході податкової перевірки Шляхової майстерні на станції Ступки встановив (т.3 а.с.85-86) порушення пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.97 № 168/97-ВР в серпні-грудні 2003р., січні-серпні 2004р. Структурним підрозділом до податкового кредиту віднесено суми витрат по придбанню ТМЦ згідно податкових накладних, від особи, яка не зареєстрована як платник податку на додану вартість, в наслідок чого завищено податковий кредит 10902,89 грн.

Відповідно до п.п.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Як вбачається із матеріалів справи (т.6 а.с.12-141) позивач відніс до податкового кредиту податкові накладні отримані від ПП „Вектор” м. Донецьк м. Донецьк, . Державна реєстрація підприємства  скасована  рішенням   арбітражного   суду  Донецької  області   від   19.12.2000, підприємство зняте з обліку платників податків 29.12.2002 року (довідка про зняття з обліку платників ввід 29.12.2002 за № 59825/9/19-1), а саме:

серпень 2003 року:

- податкова накладна від 01.08.2003 № 160 на суму 3576,40 грн., у т.ч. ПДВ 599,40 грн.

- податкова накладна від 15.08.2003 № 2105 на суму 2899,80 грн., у т.ч. ПДВ 483,30 грн.

вересень 2003 року:

- податкова накладна від 05.09.2003 № 2153 на суму 1296,00 грн., у т.ч. ПДВ 216,00 грн.

- податкова накладна від 05.09.2003 № 2154 на суму 3889,44 грн., у т.ч. ПДВ 648,24 грн.

жовтень 2003 року:

- податкова накладна від 02.10.2003 № 2189 на суму 1051,20 грн., у т.ч. ПДВ 175,20 грн.  - податкова накладна від 14.10.2005 № 2205 на суму 3663,00 грн., у т.ч. ПДВ 610,50 грн.  листопад 2003 року:

- податкова накладна від 03.11.2003 № 2300 на суму 3663,00 грн., у т.ч. ПДВ 610,50 грн.

- податкова накладна від 27.11.2003 № 2305 на суму 3003,00 грн., у т.ч. ПДВ 500,50 грн.

грудень 2003 року:

- податкова накладна від 16.12.2003 № 2402 на суму 660,00 грн., у т.ч. ПДВ 110,00 грн.

- податкова накладна від 22.12.2003 № 2408 на суму 660,00 грн., у т.ч. ПДВ 110,00 грн.

- податкова накладна від 26.12.2003 № 2415 на суму 2013,00 грн., у т.ч. ПДВ 335,50 грн.

січень 2004 року:

- податкова накладна від 21.01.2004 № 3 на суму 7689,00 грн., у т.ч. ПДВ 1281,50 грн.

березень 2004 року:

- податкова накладна від 05.03.2004 № 1600 на суму 4026,00 грн., у т.ч. ПДВ 671,00 грн.

- податкова накладна від 02.03.2004 № 155 на суму 4026,00 грн., у т.ч. ПДВ 671,00 грн.

квітень 2004 року:

- податкова накладна від 13.04.2004 № 1695 на суму 4026,00 грн., у т.ч. ПДВ 671,00 грн.

травень 2004 року:

- податкова накладна від 19.05.2004 № 1700 на суму 4026,00 грн., у т.ч. ПДВ 671,00 грн. .

- податкова накладна від 25.05.2004 № 1750 на суму 490,00 грн., у т.ч. ПДВ 81,67 грн.

червень 2004 року:

- податкова накладна від 11.06.2004 № 2000 на суму 4037,56 грн., у т.ч. ПДВ 672,93 грн.

липень 2004 року:

- податкова накладна від 08.07.2004 № 2201 на суму 3795,00 грн., у т.ч. ПДВ 632,50 грн.

- податкова накладна від 19.07.2004 № 2225 на суму 330,00 грн., у т.ч. ПДВ 55,00 грн.

серпень 2004 року:

- податкова накладна від 09.08.2004 № 2600 на суму 4026,00 грн., у т.ч. ПДВ 671,00 грн.

- податкова накладна від 21.08.2004 № 2801 на суму 2550,90 грн., у т.ч. ПДВ 425,15 грн.

Згідно з п. 9.8 Закону про ПДВ реєстрація платника ПДВ діє до дати її анулювання.

Таким чином, повноваження особи як платника податків припиняються на дату її виключення з Реєстру (тобто на дату анулювання реєстрації). Підтвердженням цього також є норми п. 9.8 Закону про ПДВ, в яких зазначається, що при анулюванні реєстрації останнім податковим періодом вважається період, що починається з дня, наступного за останнім днем попереднього податкового періоду, і закінчується днем такого анулювання. Отже, саме в момент анулювання суб'єкт господарювання перестає бути платником ПДВ.

З моменту анулювання свідоцтва платник ПДВ втрачає права на нарахування податкових зобов'язань щодо ПДВ, виписування податкових накладних, відображення податкового кредиту, отримання бюджетного відшкодування.

Судом не приймається до уваги посилання позивача на рішення господарського суду Донецької області (т.6 а.с.1-9) та постанови Донецького апеляційного господарського суду по справам №31/183пд та №31/184пд (т. 8 а.с.50-54) за тих підстав, що підставою для віднесення до податкового кредиту є не дійсність господарської операції, а  право продавця відповідно до підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”  нараховувати покупцю ПДВ, складати та видавати йому податкову накладну.

Як встановлено судом  на момент видачі податкових накладних ПП „Вектор” м. Донецьк, від якого позивач отримав вищенаведені податкові накладні, був знятий з обліку платників податків 29.12.2002 року (довідка про зняття з обліку платників ввід 29.12.2002 за № 59825/9/19-1) і у позивача було відсутнє право на віднесення по податкового кредиту податкових накладних отриманих з серпня по грудень 2003р. та з січня по серпень 2004р. Відтак вимоги позивача про визнання недійсним донарахування ПДВ у розмірі 10902,89 грн.  та штрафної (фінансової) санкції у розмірі 5451,45грн. не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

2.5

Відповідач встановив, що на порушення п. 4.1 ст. 4 п. п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону №168/97-ВР   Дебальцевським загоном воєнізованої охорони занижено базу оподаткування

податком на додану вартість у 2004 році на 170929,14 грн.   внаслідок не включення до

складу   валових   доходів   наданих   послуг   по   охороні   та   супроводженню   вантажів

(металобрухту), що призвело до заниження податкових зобов'язань по ПДВ у сумі 34186

грн.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону України „Про податок на додану вартість” ( у редакції яка діяла у 2004році) база оподаткування операцій з  продажу  товарів  (робіт, послуг)   визначалася  виходячи  з  їх  договірної  (контрактної) вартості,  визначеної  за  вільними   або   регульованими   цінами (тарифами)  з  урахуванням акцизного збору,  ввізного мита,  інших загальнодержавних  податків  та зборів (обов'язкових платежів), за винятком податку на додану вартість, що включаються в ціну товарів (робіт, послуг) згідно із законами України з питань оподаткування. До  складу  договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми  коштів,  вартість  матеріальних і нематеріальних активів, що передаються  платнику  податку  безпосередньо  покупцем  або через будь-яку  третю  особу  в  зв'язку з компенсацією вартості товарів (робіт,  послуг),  проданих  (виконаних,  наданих) таким платником податку.

Згідно із п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7  Закону України „Про податок на додану вартість” датою  виникнення  податкових  зобов'язань  з  продажу товарів   (робіт,   послуг)   вважається  дата,  яка  припадає  на податковий період,  протягом якого відбувається будь-яка з  подій, що сталася раніше:

- або дата  зарахування  коштів  від  покупця  (замовника)   на банківський  рахунок  платника  податку  як оплата товарів (робіт, послуг),  що підлягають продажу,  а в разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі

платника  податку,  а  при  відсутності  такої  -  дата  інкасації готівкових  коштів у банківській установі,  що обслуговує платника податку;

- або дата  відвантаження товарів,  а для робіт (послуг) – дата оформлення документа,  що засвідчує факт виконання робіт  (послуг) платником податку.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про неправомірність визначення відповідачем валового доходу у 2004р. на суму 170929 грн. ( п.1.2 постанови), у зв’язку з чим  відповідачем неправомірно встановлено заниження податку на додану вартість на 34186 грн. (34185,86грн.) та застосована штрафна фінансова санкція у розмірі 17092,93грн.

2.6

Відповідачем у акті перевірки (т.3 а.с.66) встановлено, що на порушення   п. п. 7.4.1,    7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР вокзалом станції Донецьк до складу податкового кредиту    віднесений податок на додану вартість    по податковим накладним на отримання послуг мобільного зв'язку, які відповідно до п. 5.2.1 п. 5.2, п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не є витратами, пов'язаними із веденням виробництва, продажем послуг, що придбаваються для подальшого використання     у власній господарській діяльності.  Відповідач вважає, що факт придбання послуг мобільного зв'язку з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах   господарської діяльності не доведений у зв'язку із відсутністю документів, які б підтверджували   проведення  телефонних  розмов  у  межах   господарській   діяльності. В акті перевірки вокзалу ст. Донецьк від 21.10.2005р. №265-15-16-23/4-23607242 відповідачем виключено з валових витрат витрати по придбанню послуг мобільного зв’язку у сумі 21800 грн. і зменшена сума податкового кредиту ПДВ на 883грн.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про правомірність віднесення позивачем до валових витрат витрати по сплаті мобільного зв’язку про що зазначено у п.1.9 постанови, відповідач неправомірно виключив із податкового кредити податкові накладні (т.5 а.с. 62-67) на загальну суму 883,07грн. та застосував штрафні (фінансові) санкції у розмірі 416,54грн.

2.7.

Відповідач у акті перевірки встановив (т.3 а.с.92-93), що на порушення п. п. 7.4.1, 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР ДФСК "Локомотив" до складу податкового  кредиту віднесений податок на додану вартість, який сплачений платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів, вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва платника податку та основних фондів чи нематеріальний активів, що підлягають амортизації. Завищення суми    податкового кредиту за період, який перевірявся,  становить 11267,45 грн.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про правомірність формування позивачем валових витрат про що зазначено у п.2.3 постанови, позивач правомірно формував податковий кредити  за період з 01.07.2003року по 31.03.2005року і відповідач неправомірно виключив з податкового кредиту суму 11267,45грн. та застосував штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 5633,73грн.

2.8

Крім того відповідачем встановлено (т.3 а.с.93), що позивачем в порушення п. 4.2 ст. 4 Закону № 168/97-ВР занижена база оподаткування ПДВ з поставки вугілля на побутові потреби фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з ДФСК "Локомотив", чим занижено податкове зобов'язання з ПДВ на 1120 грн. в тому числі по періодах: серпень 2003року у розмірі 199грн., вересні 2003року у розмірі 72грн., у листопаді 2003року у розмірі 431грн., у вересні 2004року у розмірі 218грн., у жовтні 2004року у розмірі 118грн., у листопаді 204року у розмірі 82грн.

У акті зазначено, що вартість вугілля, що надається працюючим ДФСК „Локомотив” визначена згідно з авізо структурних підрозділів, які здійснювали відвантаження вугілля працівникам.

Відповідачем  у акті перевірки не зазначені первинні документи на підставі яких здійснювався відпуск вугілля працівникам. Тобто відсутній сам факт передачі (продажу) вугілля. Суд вважає, що розрахунки між структурними підрозділами позивача шляхом виписки повідомлення (авізо)  не є  первинним документом який підтверджує факт передачі вугілля працівникам.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень,  дій чи бездіяльності  суб'єкта  владних  повноважень  обов'язок  щодо доказування правомірності  свого  рішення,  дії  чи  бездіяльності покладається    на   відповідача,   якщо   він   заперечує   проти адміністративного позову.

Відповідач належними доказами не довів правомірність прийняття рішення у частині заниження податкового зобов'язання з ПДВ на 1120 грн. та застосуванні штрафної санкції у розмірі 560грн. Відтак вимоги позивача у цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

2.9

Відповідач у акті перевірки встановив (т.3 а.с.105-106), що позивачем порушені вимоги п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”, згідно якому податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і основних фондів чи нематеріальних активів, які підлягають амортизації, пп.7.4.4 п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”, згідно якому у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги) вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації податки, що сплачені у зв’язку з таким придбанням відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються. У вересні 2004року по п/н №__ від ___ яка виписана ВАТ „Унітел” на суму 49792,50грн. у т.ч. ПДВ 8298,75грн. по проведенню рекламно – інформаційної акції „Зв’язок з пасажиром” .

Враховуючи, що суд дійшов висновку про правомірність формування позивачем валових витрат про що зазначено у п.1.1 постанови, позивач правомірно формував податковий кредит за податковою накладною від 01.09.2004року №1385 отриманою від ВАТ Унітел на загальну суму 49792,53грн. в тому числі ПДВ 8298,75грн. (т.5 а.с.100).

З огляду на вищенаведене вимоги позивач про визнання недійсними податкових повідомлень – рішення про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість підлягають задоволенню частково у розмірі  238805,69 грн. основного платежу та штрафної (фінансової) санкції -119402,85грн.

Щодо нарахування відповідачем штрафної санкції у розмірі 1154грн., то суд встановив, що за результатами розгляду повторної скарги  в ДПА Донецької області (т.1 а.с.105, 114) було встановлено, що вокзалом станції Донецьк включено до податкових зобов’язань за червень 2005року – 23087грн. Передбачений пунктом 17.2 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” штраф у розмірі п’яти відсотків від суми заниження податкового зобов’язання з податку на додану вартість не нараховувався.

Суд погоджується із твердженням позивача про те, що відповідач не вправі застосовувати штрафну санкцію у розмірі 1154,0 грн. на підставі п. 17.2. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, оскільки на підставі цієї норми  саме платник податку самостійно нараховує собі штраф. Відповідно до частини 2 п 17.1. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” штрафні санкції накладаються контролюючими органами, а у випадку, передбаченому пунктом 17.2 цієї статті, самостійно нараховуються та сплачуються платником податків.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони  на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні повноваження для застосування штрафної санкції відповідно до п.17.2 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відтак вимоги позивача про визнання недійсними податкових повідомлень - рішень №/2/21071/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р. та №/3/28774/10/15-16-23/4 від 17 жовтня 2006р. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАСУ якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи немайновий характер спору та часткове задоволення позовних вимог судові витрати покласти на позивача у розмірі 50%, що складає судовий сбір у розмірі 1грн.70коп.

Постанова постановлена у нарадчій кімнаті та проголошена її  вступна та резолютивна частина  у судовому засіданні 12 листопада 2007 року в присутності представників сторін.

На підставі Закону України  „Про податок на додану вартість”, Закону України  „Про оподаткування прибутку підприємств”, Закону України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами“,  та керуючись ст. ст. 2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59,   69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати частково недійсними податкові повідомлення – рішення :

1. № /0/6499/10/15-16-23/4 від 11.03.2006р. з податку на прибуток –у сумі 800333,0 грн. за основним платежем та 961307,5 за  штрафними санкціями;

2. № /1/13574/10/15-16-23/4 від 22 травня 2006р. з податку на прибуток –у сумі 800333,0 грн. за основним платежем та 961307,5 за  штрафними санкціями;

3. -  від 02 серпня 2006р. № /2/21068/15-16-23/4 з податку на прибуток –у сумі 800333,0 грн. за основним платежем та 961307,5 грн. за  штрафними санкціями;

- 02 серпня 2006р. № /2/21070/10/15-16-23/4 з податку на додану вартість у сумі 238805,69 грн. за основним платежем,  у сумі 119402,85 грн. за штрафними санкціями;

4. - від 17 жовтня 2006р. №/3/28773/10/15-16-23/4 з ПДВ у тому числі з основного платежу у сумі 238805,69 грн., зі штрафної санкції -119402,85грн. (т.6 а.с. 162);

-  від 17 жовтня 2006р. №/3/28771/10/15-16-23/4 з податку на прибуток у тому числі за основним платежем у сумі 800333,0грн. зі штрафної санкції та 961307,5 .

5. Визнати недійсними повністю податкові повідомлення – рішення:

№ /2/21071/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р. про застосування штрафної санкції  з ПДВ у сумі  1154,0 грн., №/3/28774/10/15-16-23/4  від 17.10.2006р. зі штрафної санкції у сумі 1154,0 грн. з ПДВ;

6. Визнати недійсними повністю податкові повідомлення – рішення:

№/2/21069/10/15-16-23/4 від 02 серпня 2006р.  про застосування штрафної санкції з податку на прибуток у сумі 102 355,0 грн.,   №/3/28772/10/15-16-23/4  від 17.10.2006р. зі штрафної санкції у сумі 102355,0грн. з податку на прибуток .

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити Державному підприємству „Донецька залізниця” м. Донецьк з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1,70 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня  складання постанови  у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 19 листопада 2007 року.

Колегія суддів у складі:

Головуючого судді                                                                                              О.В.Кододова

Судді                                                                                                                    І.А. Бойко

Судді                                                                                С.А. Малашкевич

Суддя                                                                                                Кододова О.В.