ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

12.09.07
Справа №16/133-пд-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського
суду у складі:

Головуючий суддя Кагітіна Л.П. судді  Кагітіна Л.П.    , Кричмаржевський В.А.  , Хуторной В.М.

при секретарі: Акімовій Т.М.,

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

прокуратури: Декалюк Д.Е., посвідчення № 47 від
05.07.2006 р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Херсон на рішення господарського суду
Херсонської області від 13.06.2007 р. у справі № 16/133-ПД-07

за позовом: Прокурора Дніпровського району м. Херсона в
інтересах держави в особі Антонівської селищної ради м. Херсона, м. Херсон

до відповідача: Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Херсон

про визнання недійсним договору оренди та спонукання
відповідача повернути предмет оренди.

Прокурор Дніпровського району м. Херсона в інтересах
держави в особі Антонівської селищної ради м. Херсона звернувся до
господарського суду Херсонської області з позовом до Приватного підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди та спонукання відповідача
повернути предмет оренди.

Рішенням господарського суду Херсонської області від
13.06.2007 р. у справі
№ 16/133-ПД-07 (суддя Гридасов Ю.В.) позов задоволено. Визнано недійсним
договір оренди пляжу «Молодіжний» що знаходиться на території Антонівської
селищної Ради, укладений 21.04.2003 року між Антонівською селищною Радою м.
Херсона та приватним підприємцем ОСОБА_1. Зобов'язано приватного підприємця
ОСОБА_1 повернути Антонівській селищній Раді споруди на території пляжу
«Молодіжний», розташовані по вул. Херсонській, 124-к, смт. Антонівка, м.
Херсон. Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_1 державне мито в сумі - 85
грн.00 коп. та 118 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Рішення суду мотивовано правомірністю вимог Прокурора
Дніпровського району           м. Херсона
в інтересах держави в особі Антонівської селищної ради м. Херсона щодо визнання
недійсним договір оренди пляжу «Молодіжний», який знаходиться на території
Антонівської селищної Ради, укладений 21.04.2003 року між Антонівською селищною
Радою м. Херсона та приватним підприємцем ОСОБА_1.

Приватний підприємець ОСОБА_1не погодився з рішенням
суду та просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 13.06.2007
р. у справі № 16/133-ПД-07 повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому вважає, що оскаржуване
судове рішення підлягає скасуванню, оскільки господарським судом першої
інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує на те,
що при вирішенні спору  господарський суд
обґрунтував своє рішення обставинами, на які жодна із сторін у справі не
посилалася. Зазначає, що при вирішенні спору господарським судом Херсонської
області порушені принципи, закріплені у статтях 4-3, 32, 33 Господарського
процесуального кодексу України, що потягло за собою прийняття однобічного та
необґрунтованого рішення. Вказує, що обчислення терміну позовної давності має
здійснюватися з моменту коли позивач у справі (особа, права якої порушені)
дізнався (міг дізнатися) про порушення свого права. Зазначає, що про наявність
спірного договору Антонівська селищна Рада знала (могла дізнатися) з моменту
його укладання (з 21.04.2003р.), а тому термін позовної давності у даному спорі
підлягає обчисленню з 21.04.2003р. Вважає, що суд зобов'язаний був відмовити в
позові з причин пропуску позовної давності або, принаймні, обґрунтувати в
рішенні підстави для поновлення терміну. Також вважає, що обраний позивачем спосіб
захисту цивільного права - визнання недійсним правочину, за яким відповідач
протягом чотирьох років користується майном, по своїй суті є зловживанням
наданим цивільним законодавством правом, а жодним чином не спрямований на
захист порушеного права.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду
від 24.07.2007 року у справі  №  16/133-ПД-07 апеляційний розгляд справи
призначено на 12.09.2007 року.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного
господарського суду №  2526 від
11.09.2007 року справу № 16/133-ПД-07 передано для розгляду колегії суддів у
складі: головуючий: Кагітіна Л.П. (доповідач), судді: Хуторного В.М.,
Кричмаржевського В.А.

В судове
засідання 12.09.2007 року представники позивача та відповідача не з'явилися.
Про дату, час і місце розгляду справи, згідно ст.98 Господарського
процесуального кодексу України позивач та відповідач були повідомлені належним
чином. В матеріалах справи містяться
повідомлення про вручення поштових відправлень, відповідно до яких
ухвалу Запорізького апеляційного господарського суду  про прийняття до розгляду та призначення
справи на 12.09.2007р. одержано
27.07.2007р. уповноваженою  особою
(за довіреністю) Приватного підприємця ОСОБА_1 та  30.07.2007р.уповноваженою особою Антонівської
селищної ради. Причини неявки представника
Антонівської селищної ради м. Херсона
суду невідомі.

11.09.2007 року  до  апеляційного інстанції  надійшла телеграма з м. Херсона, в якій
фізична особа ОСОБА_2. просить суд не розглядати спір без участі його
представника, у зв'язку з неможливістю прибуття в судове засідання.

Колегією
суддів  зазначене клопотання не підлягає
задоволенню, оскільки це клопотання заявлено фізичною особою ОСОБА_2., а не
Приватним підприємцем ОСОБА_1. Ні з матеріалів справи (відсутня довіреність),
ні з телеграми невідомо чи є ОСОБА_2. уповноваженим представником Приватного
підприємця ОСОБА_1Від відповідача не надійшло ніяких клопотань з цього питання.
До того ж, з телеграми також не відомо в чому полягає неможливість не прибуття
в судове засідання.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу та
апеляційну скаргу за наявними в ній матеріалами у відповідності до приписів
ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За заявою
прокурора, апеляційний розгляд справи здійснювався без застосуванням технічних
засобів запису судового процесу.

По
закінченні судового засідання, за згодою прокурора, оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального
кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених
у цьому розділі.

Згідно ст.101 Господарського процесуального кодексу України,
апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Вислухавши прокурора, розглянувши матеріали справи та
апеляційної скарги, Запорізький апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дніпровського району м. Херсона в інтересах
держави в особі Антонівської селищної ради м. Херсона звернувся з позовом про
визнання недійсним договору від 21.04.2003р., укладеного між Антонівською
селищною радою м. Херсона та Приватним підприємцем ОСОБА_1. на оренду пляжу
«Молодіжний», що знаходиться на території Антонівської селищної ради  та просив зобов'язати Приватного підприємця
ОСОБА_1повернути Антонівській селищній раді споруди пляжу «Молодіжний».

Рішенням господарського суду Херсонської області позовні
вимоги задоволені у повному  обсязі, з
чим не погодився  Приватний підприємець
ОСОБА_1. та звернувся  з апеляційною
скаргою про його скасування.

Розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги та
вислухавши прокурора  Дніпровського
району м. Херсона, колегія суддів вважає апеляційну скаргою такою, що не
підлягає задоволенню в силу нижчевикладеного:

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема,
прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в
інтересах держави.

Ч.2 ст.2  того ж
кодексу  визначено, що позовній заяві
прокурор (його заступник) самостійно визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує необхідність захисту останніх, а також вказує
орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних
відносинах.

Рішенням Конституційного суду України по справі №
3-рп/99 від 08.04.1999 року визначено поняття представництва прокуратурою
України інтересів держави в арбітражному суді, а саме під поняттям  «орган
уповноважений державою
здійснювати  відповідні  функції у спірних відносинах», зазначених у ч.2
ст.2 АПК України, потрібно розуміти орган державної влади орган місцевого
самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади тобто
органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної
діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів
держави.

Згідно ст.13 Конституції України земля її надра,
атмосферне повітря, водні та інші природні
ресурси,   які   знаходяться
в   межах   території
України,   природні   ресурси
її континентального шельфу, виключної (морської),  економічної зони  є об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи   державної
влади   та   органи
місцевого   самоврядування,   в
межах   визначених конституцією.

Ст.143 Конституції України визначено, що територіальні
громади села, селища, міста безпосередньо
або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють
майном, що є в комунальній власності.

Отже, на Антонівську селищну Раду м. Херсона покладено
повноваження щодо розпорядження об'єктами права власності, а саме землею та
майном, що є у комунальній власності. Порушення прав та інтересів Антонівської
селищної Ради м. Херсона є порушенням інтересів держави закріплених  в зазначених вище нормах  Конституції України.

Відтак,  прокурор
правомірно звернувся з  даним позовом в
інтересах  держави в особі Антонівської
селищної ради м. Херсона.

Як свідчать матеріали справи, 21.04.2003 року між
Антонівською селищною радою (орендодавцем) та Приватним підприємцем
ОСОБА_1.(орендарем) був укладений договір оренди пляжу «Молодіжний», що
знаходиться на території Антонівської селищної ради, за умовами якого
орендодавець по акту прийому - передачі передає в оренду об'єкт оренди - пляж
«Молодіжний», що являє собою споруди на території пляжу «Молодіжний»,
розташованого за адресою: смт. Антонівка, вул. Херсонська.

На виконання умов
цього договору, за актом прийому-передачі від 21.04.2003 року
ОСОБА_1прийняв в орендне користування
споруди та об'єкти благоустрою пляжу «Молодіжний», що перелічені в  акті. Строк дії договору оренди, відповідно
до пункту 4.1., складає 3 роки від дати прийняття об'єкту за актом прийому -
передачі.

За висновком господарського суду першої інстанції
зазначений договір суперечить вимогам чинного законодавства, що є підставою для
визнання у відповідності до ч.1 ст. 48 Цивільного кодексу УРСР недійсним.

Колегія суддів погоджується з цим висновком
господарського суду першої інстанції в силу наступного:

Оскільки оспорюваний договір укладено 21.04.2003 р.,
тобто до даних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло на
момент укладення цього договору.

Згідно ст.48 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.), який
діяв на час укладення договору оренди, недійсною є угода, яка не відповідає вимогам
закону.

У
відповідності до приписів розділу ІІ гл.6 того ж кодексу, право власності - це
врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і
розпорядження майном. Відносини власності
регулюються   Законом   України
«Про власність», цим кодексом,
іншими законодавчими актами.

Отже, на підставі зазначеного, право власності, що
включає в себе право на володіння, користування, розпорядження майном належить
тільки власнику майна.

У
відповідності до ст.35 Закону України «Про власність», (чинний на час
укладання  оспорюваного договору)
об'єктами права комунальної власності є
майно,   що забезпечує  діяльність відповідних Рад і утворюваних ними
органів; кошти місцевих бюджетів,
державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства;
майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі,
побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи,
транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно,  передане відповідним  підприємствам,  установам, організаціям; а також інше майно,
необхідне для  забезпечення  економічного
і  соціального розвитку
відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно,
передане  у власність  області, району чи іншої
адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності.

Статтею 143 Конституції України передбачено, що
територіальні  громади  села,
селища,  міста безпосередньо  або
через  утворені ними органи
місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності;
затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і
контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних
адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють
місцеві податки і збори  відповідно  до закону;
забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх
результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні
підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю;
вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої
компетенції. Обласні та районні  ради
затверджують  програми
соціально-економічного  та  культурного розвитку відповідних областей і
районів та контролюють їх виконання;
затверджують районні і обласні бюджети, які  формуються
з  коштів  державного бюджету  для
їх  відповідного  розподілу між територіальними громадами або
для виконання спільних  проектів та з
коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації
спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх
виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження
органів виконавчої  влади. Держава
фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів
Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у
встановленому законом порядку окремих
загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування
відповідні об'єкти державної власності. Органи місцевого  самоврядування з питань здійснення ними
повноважень органів виконавчої влади
підконтрольні  відповідним органам
виконавчої влади.

Пунктом 5 статті 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від
імені та  в  інтересах територіальних громад відповідно до
закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти права
комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та
фізичним особам,  здавати  їх в оренду, продавати і купувати,
використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в
угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що
приватизуються та  передаються  у
користування  і оренду.

Пунктом 31 статті 26 того ж Закону України визначено, що
представницькі органи місцевого самоврядування
виключно  на  пленарних
засіданнях  сільської,  селищної, міської ради вирішуються такі
питання, як прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень
щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної
територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Також, у відповідності до п.п.34 та 43 п.1 ст.26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання з регулювання земельних відносин та затвердження договорів,
укладених сільським, селищним, міським головою від імені ради, з питань,
віднесених до її виключної компетенції.

Отже,
органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та
розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі
майнові операції, можуть передавати об'єкти права  комунальної власності у постійне або тимчасове
користування юридичним та фізичним особам,
здавати  їх в оренду, продавати і
купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження,
визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що
приватизуються та  передаються  у
користування  і оренду.

Однак, як свідчать матеріали справи, на момент укладання
спірного договору право власності на вказаний об'єкт за Антонівською селищною
радою м. Херсона, не було визнано.

Свідоцтво про право власності Антонівської селищної ради
м. Херсона на будівлю та споруди пляжу «Молодіжний» було видане лише 05.09.2006
р. та зареєстровано у
м. Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 07.09.2006 р.

Відтак, на момент укладання спірного договору оренди  будівлі та споруди пляжу “Молодіжний” ще не
були в комунальної власності.

Як впливає зі змісту рішення виконавчого комітету
Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона № 56 від
08.06.2006р. «Про признання права власності на пляж «Молодіжний» за
Антонівською селищною радою»,  власника
цього об'єкту взагалі не було. Згідно зазначеного рішення право власності на
будівлі пляжу «Молодіжний» признано за Антонівською селищною радою  на підставі ст.335 Цивільного кодексу
України, яка передбачає набуття права власності на безхазяйну річ, тобто на
річ, яка не мала власника або власник якої невідомий, оскільки за цією нормою
така річ може стати комунальною власністю.

До того, слід зазначити, що вказана норма передбачає
особливий порядок набуття права власності на безхазяйну річ, а саме: такі речі
повинні братися на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого
вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться
оголошення у друкованих засобах масової інформації.

Після спливу одного року з дня взяття на облік
безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти
майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду
у комунальну власність.

Як вбачається з матеріалів справи,  в судовому порядку це питання не
вирішувалося.

Отже, рішення Антонівської селищної ради Дніпровського
району м. Херсона № 56 від 08.06.2006 р. «Про признання права власності на пляж
«Молодіжний» за Антонівською селищною радою», прийнято з порушенням
встановленого ст.335 Цивільного кодексу України порядку набуття права власності
на безхазяйну річ.

Згідно приписів ст.4 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд не застосовує акти державних та інших
органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Враховуючи, що рішення виконавчого комітету Антонівської
селищної ради Дніпровського району м. Херсона № 56 від 08.06.2006 р. «Про
признання права власності на пляж «Молодіжний» за Антонівською селищною радою»,
прийняття в порушення статті 335 Цивільного кодексу України, а тому колегія
суддів не приймає його до уваги.

Таким чином, не будучи власником споруд пляжу
«Молодіжний» Антонівська селищна рада м.Херсон
уклала договір оренди з відповідачем в порушення вищезазначеного чинного
на час укладення законодавства (п.5 ст.60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»; ст.49 Закону України «Про власність»; ст. 86
Цивільного кодексу Української РСР).

Окрім того, згідно п.16 ч. 3 ст.42 Закону України «Про
місцеве самоврядування» сільський голови є представником територіальної
громади, Ради, та її виконавчого органу і укладає від їх імені договори
відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції
ради, подає їх на затвердження відповідної Ради.

Селищний голова Антонівської селищної Ради м. Херсона
Дереза С.Д. уклала договір оренди майна з Приватним підприємцем ОСОБА_1. з
порушенням діючого законодавства, а саме: п.16 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про
місцеве самоврядування» без відома Ради.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується
з висновком господарського суду про визнання оспорюваного договору недійсним у
відповідності до статті 48 Цивільного кодексу УРСР, оскільки  цей договір не відповідає вимогам зазначеного
раніше законодавства, чинного на час
його укладання.

Згідно приписів зазначеної норми при недійсності угоди
кожна  з
сторін  зобов'язана  повернути другій стороні все одержане за
угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені  законом.

Також,  у
відповідності до п.1 ст.216 Цивільного кодексу України, чинного на час розгляду
спору в суді, передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі  недійсності правочину  кожна із сторін зобов'язана повернути другій
стороні  у  натурі
все, що вона одержала на виконання цього правочину, а   в разі неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

П.3 ст.216 Цивільного кодексу України, передбачено, що
правові наслідки,  передбачені частинами
першою та  другою цієї статті,  застосовуються, якщо законом не встановлені
особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих  видів недійсних правочинів.

За приписами п. 5 цієї ж норми, вимога про застосування
наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки  недійсності нікчемного правочину з власної
ініціативи.

Отже, аналіз цієї норми, дозволяє безпосередньо визначити
дві групи правових наслідків недійсності правочину, які можна поділити на:
основну - дво сторонню реституцію  та
додаткову - відшкодування збитків та моральної шкоди.

Двосторонньою реституцією є повернення сторін правочину
у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення, відповідно з чим
у разі недійсності правочину кожна з сторін зобов'язана повернути одна другій у
натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення, у тому числі тоді, коли те, що одержано,
полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування
(наприклад, у випадку визнання недійсним договору купівлі-продажу покупець
зобов'язаний повернути продавцеві придбане за договором майно, а продавець
повернути покупцеві, отримані за майном кошти).

Прокурор в позові не просив  застосувати наслідки недійсності правочину, а
лише вимагав повернути відповідачем об'єкту оренди.

Як вже зазначалось, спірний об'єкт був переданий
відповідачу актом приймання-передачі від 21.04.2003 р.

Той факт, що споруди цього об'єкту до цього часу
знаходяться у відповідача підтверджує також сам приватний підприємець ОСОБА_1.
в позовній заяві до господарського суду Херсонської області про визнання
недійсною частини договору та визнання за ним права на оренду нерухомого майна.

Отже, задоволення господарським судом першої інстанції
вимоги прокурора про зобов'язання приватного підприємця ОСОБА_1повернути
споруди спірного об'єкту нерухомості слід вважати правомірним.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним
та наступним:

Так, заявник апеляційної скарги вважає що позов заявлено
до господарського суду з пропуском строку позовної давності, про що ним
заявлялось в господарському суді першої інстанції, а тому суд повинен був
відмовити в позові з причин пропуску цього строку або ж обґрунтувати в рішенні
підстави його поновлення.

Колегія суддів вважає помилковим таке ствердження
заявника апеляційної скарги на підставі нижчевикладеного:

Ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що
перебіг позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася  або могла
довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки, договір оренди споруд пляжу «Молодіжний», що
знаходяться на території Антонівської селищної Ради м. Херсона, укладений з
приватним підприємцем ОСОБА_1. без відома Антонівської селищної Ради м.
Херсона, ніде не зареєстрований, тому Антонівська селищна Рада м. Херсона
дізналась про існування цього договору лише в листопаді 2006 року, коли
приватний підприємець ОСОБА_1. подав до господарського суду Херсонської області
позов до Антонівської селищної Ради м. Херсона про визнання протиправним
рішення Антонівської селищної Ради м. Херсона № 65 від 26.09.2006 року, яким
цілісний майновий комплекс «Молодіжний пляж» було передано в оренду Товариству
з обмеженою відповідальністю «Меджик Ленд XXI».

Отже, строк позовної давності для звернення до суду в
цьому випадку не порушено, оскільки він почався з 02.11.2006 р., тобто з
моменту коли Антонівська селищна рада                 м. Херсона дізналася про
існування договору оренди з Приватним підприємцем ОСОБА_1. та порушення її
прав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що
господарським судом першої інстанції з'ясовані всі обставини справи, висновки
суду відповідають фактичним обставинам справи, оспорюване рішення
господарського суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального
права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування.

Апеляційна скарга Приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Херсон не підлягає задоволенню.

Судові витрати за позовом та апеляційною скаргою
відносяться на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись  ст.ст.
99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України,  апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну
скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1, м. Херсон залишити без задоволення, а
рішення господарського суду Херсонської області від 13.06.2007 р. у справі №
16/133-ПД-07 - без змін.

Постанову складено у повному обсязі та підписано
21.09.2007 року.

Головуючий суддя Кагітіна Л.П.

судді  Кагітіна Л.П.

Кричмаржевський
В.А.  Хуторной В.М.