СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30.07.07                                                                                 Справа № 3/391ад.

Суддя Доманська М.Л., розглянувши матеріали справи за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ

до Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства                             "Луганськтеплокомуненерго", м. Луганськ

про стягнення  225754 грн. 89 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –Хазова Л.В. (дов. від 15.01.07 № 03-01/72),

від відповідача –Рисістих І.А. (дов. від 13.03.2007 № 15/42-17-152),

Нікітін В.В. (дов. від 13.03.07 № 15/42-17-152),

в с т а н о в и в:

Суть спору: заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь держбюджету України суми несплачених адміністративно-господарських санкцій за невиконання 4 % нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році в розмірі про стягнення  225754 грн. 89 коп.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав законної сили  з 01.09.05, до початку  діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи суб'єктний склад сторін у справі, де в якості позивача виступає суб'єкт владних повноважень, та з урахуванням рекомендацій Верховного суду України, провадження у даній справі порушене за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відзивом на позовну заяву від 19.07.07 відповідач у справі проти позову заперечує з наступних підстав:

- ч. 8 ст. 21 Закону України «Про електроенергетику»№ 575/97-ВР від 16.10.97 визначається, що працевлаштування інвалідів на підприємствах електроенергетики здійснюється в розмірі 4% від кількості працівників, що зайняті у непромисловому виробництві, згідно до абз. 1, 2, 17 ч. 1 ст. 1 цього Закону, до суб'єктів електроенергетики відносяться суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від їх відомчої належності та форм власності, що займаються виробництвом, передачею, постачанням електричної енергії та теплової енергії при централізованому теплопостачанні,

- при проведенні розрахунку чотирьох відсотків робочих місць, позивач  застосував  загальну  кількість  працівників  нашого підприємства  -  2184  особи,  хоча  фактично  на  роботах,  у непромисловому   виробництві задіяні 24 особи, 4% від даної кількості - 1 особа,

- працевлаштувавши 64 особи, підприємство виконало усі вимоги щодо працевлаштування інвалідів, згідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів»№ 875 від 21.03.91,

- позивачем не було враховано вимог ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів»№ 875 від 21.03.1991 р., ст. 18-1 вищезгаданого закону, державна служба зайнятості інвалідів для працевлаштування до відповідача не направляла і не було безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою їх працевлаштування; ст. 19 вказаного закону №875 передбачає підприємствам, установам, організаціям, самостійно здійснювати працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього закону,

-          заявлена штрафна санкція сплачується за рахунок прибутку підприємства,

відповідач не мав прибутку у 2006 року.

Дослідивши матеріали справи,  вислухавши представників сторін, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (далі –Закон № 875), п. 8 Постанови КМУ від 03.05.95 № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. При цьому, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою КМУ від 03.05.95 № 314 (далі –Положення), підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч.6 ст.20 Закону № 875 Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.01 № 1767 затвердив     "Порядок     сплати     підприємствами     (об'єднаннями),     установами і організаціями   штрафних   санкцій   до   відділень   Фонду   соціального   захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів" (далі –Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку, підприємства щороку не пізніше 1 лютого подають до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується наказом Мінпраці України за поданням Фонду та погоджується з Держкомстатом.

Згідно з  п.3.3.3 Інструкції із статистики чисельності працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 286 від 28.05.05, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.11.05 за № 1442/11722  (далі - Інструкція) середньооблікова чисельність працівників за період з початку року (в тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року, тобто відповідно на 2, 3, 4...12.

З наявного в матеріалах справи звіту відповідача у справі про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ (поштова-річна) за 2006 рік (а.с.12) вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу –2184 особи, фонд оплати праці штатних працівників –21436,9 тис. грн., фактично на підприємстві відповідача працевлаштовано у 2006 році 64 інваліда, відповідач повинен був працевлаштувати у 2006 році 87 інвалідів. За розрахунком позивача (а.с.10-11) підприємство відповідача  мало перерахувати штрафні санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів за 2006 рік у сумі  225754 грн. 89 коп.

Пункт 4 Порядку  передбачає, що штрафні  санкції  сплачуються  підприємствами  самостійно не пізніше  15 квітня року, що настає  за звітним.

У  разі несплати  штрафних  санкцій  в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (пункт 11 Порядку).

Відповідач вищевказані  штрафні санкції не перерахував, у зв’язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму несплачених адміністративно-господарських санкцій за невиконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році в розмірі  225754 грн. 89 коп.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, зокрема: пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Статтею 5 цього Закону передбачено також, що умови трудового договору не можуть містити положень, що суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Працівнику не може пропонуватись робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Згідно зі ст.12  Закону України "Про охорону праці"  підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

У відповідності із ст. 17 Закону № 875, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно зі ст.19 Закону № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.  (частини 1, 2, 3 ст. 18 Закону № 875).

Згідно з п.п. 5, 10-14 Положення, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Крім того, п.п.1, 3 Положення,  зазначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі  та організації незалежно від форм  власності  та господарювання, де створені необхідні умови праці інваліда.  Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано відповідною комісією за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів та введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Пунктом 4 Положення, передбачено, що місцеві органи соціального захисту спільно з громадськими організаціями інвалідів з урахуванням рекомендацій МСЕК, побажань інвалідів, їх професійних навиків і знань готовлять пропозиції по створенню нових робочих місць для інвалідів. Пунктом 14 цього Положення встановлено, що підприємства створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Крім того, відповідно до п.32 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.92 № 83, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки МСЕК та індивідуальні реабілітаційні програми і в триденний строк надсилають копії цих документів управлінню праці та соціального захисту населення районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації та відповідному відділу, управлінню міської, районної у місті ради, на території якої проживає інвалід. Копія програми надсилається також підприємству, установі, організації, яка зобов’язана надавати соціальну допомогу і здійснювати реабілітацію інваліда.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Закону № 875 державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Як вбачається з матеріалів справи, органами державної служби зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів у 2006 році не направлялись на підприємство відповідача для працевлаштування інваліди, оскільки відповідач належним чином не інформував зазначені органи про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. З довідок позивача (а.с.16,20) вбачається, що у 2006 році підприємство відповідача не надавало інформацію про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів та атестацію відповідних робочих місць не проводило. З довідок місцевих центрів зайнятості за місцезнаходженням структурних підрозділів відповідача вбачається, що у 2006 році відповідач (його структурні підрозділи) не надавали звіти за формою 3-ПН з інформацією про наявність вільних робочих  місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, крім довідок Стаханівського міського центру зайнятості від 06.07.07 № 14/1535, де вказано, що філія "Стахавтеплокомуненерго" Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Луганськтеплокомуненерго"  надавала інформацію про вакантні посади для інвалідів лише у лютому-березні 2006 року, та Красно луцького міського центру зайнятості від 09.07.07 № 07/03-1583 де вказано, що експлуатаційний район м.Коасний Луч Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Луганськтеплокомуненерго" лише у одному з дванадцяти звітів ф.3-ПН за 2006 рік (у січні 2006) повідомив, що може взяти на вакантне робоче місце особу з обмеженими фізичними можливостями. З довідок місцевих Управлінь праці та соціального захисту населення за місцезнаходженням структурних підрозділів відповідача вбачається, що у 2006 році відповідач (його структурні підрозділи) не інформувало про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році, крім довідок Стаханівського Управління праці та соціального захисту населення від 10.07.07 № 5283, де вказано, що  філія "Стахавтеплокомуненерго" Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Луганськтеплокомуненерго"  надавала інформацію про вакантні посади для інвалідів , та Управління праці та соціального захисту населення Лутугинської райдержадміністрації від 05.07.06 № 9159, де вказано, що експлуатаційна дільниця Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Луганськтеплокомуненерго" м. Лутугине  інформувала про вакантні посади для працевлаштування інвалідів у 1-му, 2-му та 4-му кварталах 2006 року.

За змістом норм чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні,  створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов’язані займатися органи працевлаштування, визначені у ст.ст. 18, 181 Закону № 875, а на підприємства покладено обов’язок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Матеріали справи свідчать про не виконання відповідачем обов’язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідачем не вжито передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів: відповідач не довів суду, що  у 2006 році підприємством розроблялись всі необхідні заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносились  в колективний договір; підприємство належним чином не інформувало центр зайнятості, місцевий орган соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Тобто доказів того, що відповідні робочі місця для інвалідів  створені суду не надано.

Виключень щодо порядку розрахунку 4 % нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів залежно від специфіки підприємства чинним законодавством не передбачено.

З аналізу норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" вбачається, що відсутність прибутку не звільняє відповідача від зобов’язання по сплаті заявлених у позові  штрафних санкцій.

Відповідач у відзиві посилається на те, що відповідно до Закону України "Про електроенергетику" працевлаштування інвалідів на підприємствах електроенергетики здійснюється в розмірі 4% від кількості працівників, що зайняті у непромисловому виробництві.

При цьому Законом № 875 (ст.19)  передбачено, що норматив робочих  місць,  призначених  для   працевлаштування інвалідів,  порядок  його  встановлення  визначаються виключно цим Законом.  Якщо іншими законами  встановлюються  нормативи  робочих місць,  призначених для працевлаштування інвалідів, або порядок їх встановлення,   відмінні   від   зазначених   у   цьому    Законі, застосовуються положення цього Закону.

До спірних правовідносин слід застосовувати спеціальний закон, яким в даному випадку є Закон № 875.

З аналізу норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" вбачається, що відсутність прибутку не звільняє відповідача від зобов’язання по сплаті заявлених у позові  штрафних санкцій.

Виключень щодо порядку розрахунку 4 % нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів залежно від специфіки підприємства чинним законодавством не передбачено.

Із врахуванням вищевикладеного, заперечення відповідача за відзивом відхиляються судом за необґрунтованістю.

Таким чином, позивачем  доведено суду виникнення зобов’язання відповідача по сплаті заявлених у позові  адміністративно-господарських санкцій у сумі 225754 грн. 89 коп.

За таких обставин, суд вважає, що на відповідача може бути покладена відповідальність за невиконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році та позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку, віднесення судових витрат на відповідача, який не є суб'єктом владних повноважень, у даному випадку не передбачено чинним законодавством, у тому числі ст. 94 КАС України.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом п'ятиденного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 –163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

в и р і ш и в :

1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з  Луганського обласного спеціалізованого теплозабезпечуючого підприємства "Луганськтеплокомуненерго", м. Луганськ, вул.К.Маркса,54 (фактичне місцезнаходження: м.Луганськ, кв. Восточний, 22), код 03340529,

на користь Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,          м.Луганськ, вул. Володарського, 59, код 13396264, Одержувач: Державний бюджет Ленінського району в м.Луганську, р/р 0006 в ГУДКУ у Луганській області , МФО 804013, код 24046582, код бюджетної класифікації 50070000,   штрафні санкції у сумі 225754 грн. 89 коп.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 01.08.07 у відповідності до вимог ст. 167 КАС України.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                             М.Л. Доманська