ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 листопада 2007 р.

№ 43/267

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:

Панової І.Ю., Заріцької А.О.,
Продаєвич Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1, м. Київ

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 01.10.2007

у справі

№43/267 господарського
суду м. Києва

за позовом

Відкритого акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ

до     третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів

І. Міністерства економіки
України, м. Київ ІІ. Державного департаменту з питань банкрутства, м. Київ
ІІІ. Суб'єкта підприємницької діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1, м.
Київ Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва,  м. Київ

про

визнання неправомірною діяльності
та анулювання ліцензії на діяльність арбітражного керуючого

за участю представників сторін:

від позивача:

Тукман Ю.В. за дов. від
23.10.2006 №6

від відповідачів:            І
ІІ
ІІІ   від ІІІ особи:

не з'явилися не з'явилися ОСОБА_1
-арбітражний керуючий, ОСОБА_2 за дов. від 05.10.2007  не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Доповідач: Продаєвич Л.В.

Відкрите акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль" (надалі -ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль") у травні 2007 року звернулось до господарського суду м. Києва із
позовом до Міністерства економіки України, Державного департаменту з питань
банкрутства, Суб'єкта підприємницької діяльності арбітражного керуючого
ОСОБА_1, ІІІ особи -Державного комітету України з питань регуляторної політики
та підприємництва про визнання неправомірними дій арбітражного керуючого
ОСОБА_1 при здійсненні ним функцій ліквідатора у справі №10/171/06 про
банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Агроекспорт" (надалі
-ВАТ "Агроекспорт") та про зобов'язання Мінекономіки в особі
Державного департаменту з питань банкрутства прийняти рішення про анулювання
ліцензії серії НОМЕР_1 від 21.04.2006, виданої ОСОБА_1 на підставі рішення
Мінекономіки України, з подальшим внесенням запису до ліцензійного реєстру.

Позов вмотивований тим, що:

- з відчуженням у процедурі
банкрутства активів ВАТ "Агроекспорт" -боржника банку за кредитним
договором від 18.09.2002 №110/08-11/259, банк був незаконно позбавлений
можливості отримати задоволення своїх вимог у сумі 33111,3 тис. грн.;

- арбітражний керуючий достовірно
знав про наявність заборгованості боржника перед іншими кредиторами, про
наявність заяв, поданих ними до ліквідатора, але не повідомив про це суд,
навпаки, надав суду "сфальсифікований ліквідаційний баланс", в якому
відсутні дані про довгострокові кредити банків та інші фінансові зобов'язання
боржника;

- "ліквідатор діяв
цілеспрямовано лише в інтересах одного кредитора -Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юридична фірма Основа", який став власником усіх
активів банкрута";

- невиконання або неналежне
виконання обов'язків, покладених на арбітражного керуючого, що завдало значної
шкоди боржнику чи кредиторам, є підставою для анулювання його ліцензії.

Арбітражний керуючий ОСОБА_1 у
відзиві на позов просив відмовити у задоволенні вимог банку, посилаючись на те,
що: попереднім ліквідатором ВАТ "Агроекспорт" не були передані
матеріали стосовно грошових вимог кредиторів та будь-які документи
господарської діяльності ВАТ "Агроекспорт", а була передана, зокрема,
заява кредитора ТОВ "ЮФ "Основа", вимоги якого є безспірними;
після опублікування 30.03.2006 у газеті "Голос України" оголошення
про визнання ВАТ "Агроекспорт" банкрутом банк із заявою не звертався
та рішення господарського суду про затвердження його кредиторських вимог не
ухвалювалося, отже, банк не був стороною в справі про банкрутство, з дати
призначення судом нового ліквідатора та повторної публікації оголошення
30.03.2007 у газеті "Голос України" банк із заявою до ліквідатора із
кредиторськими вимогами, також, не звертався.

Від Мінекономіки України надійшло
клопотання про припинення провадження у справі за позовом до Міністерства,
оскільки подана банком заява з вимогою до Міністерства підлягає розгляду на
підставі положень адміністративного судочинства, отже, позивачем всупереч
нормам законодавства в позові об'єднані вимоги, які належить розглядати в
порядку різного судочинства.

У запереченнях на позов
Мінекономіки України зазначило, що у складі Міністерства утворено Державний
департамент з питань банкрутства, як урядовий орган державного управління, який
ліцензує діяльність арбітражних керуючих, а відтак, на нього покладені і
повноваження щодо анулювання ліцензії.

Державний департамент з питань
банкрутства надав пояснення, із яких вбачається, що департамент позбавлений
можливості перевірити додержання ліцензійних умов арбітражним керуючим ОСОБА_1,
який на сьогодні не здійснює відповідних повноважень на ліквідованому ВАТ
"Агроекспорт", оскільки ухвалою господарського суду Миколаївської
області 25.12.2006 у справі №10/171/06 про банкрутство ВАТ
"Агроекспорт" затверджено мирову угоду, звіт ліквідатора,
ліквідаційний баланс, провадження у справі припинено і припинені, відповідно,
повноваження ліквідатора. Для прийняття рішення про анулювання ліцензії
необхідно виконання приписів статті 21 Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності", якими встановлено перелік підстав
для анулювання ліцензії. Будь-якої із зазначених у статті підстав для
анулювання ліцензії позивачем не наведено.

Ухвалою господарського суду м.
Києва від 16.08.2007 (суддя:
Пасько М.В.) провадження в справі припинено з підстав відсутності між
сторонами в справі господарських відносин; визнано, що правовідносини сторін у
справі носять інший, ніж господарський характер, а скарга на дії ліквідатора
мала бути розглянута в межах провадження справи про банкрутство ВАТ
"Агроекспорт".

За апеляційною скаргою ВАТ
"Райффайзен Банк Аваль" вказана ухвала переглянута в апеляційному
порядку і постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.10.2007
(судді: Капацин Н.В., Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.) скасована з передачею
матеріалів справи на розгляд до господарського суду м. Києва.

Постанова вмотивована приписами
пункту 8 статті 31, пункту 4 статті 25 Закону України "Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з
огляду на які спори про визнання неправомірними дій арбітражного керуючого та
про анулювання ліцензії арбітражного керуючого підвідомчі господарським судам.

Не погоджуючись з прийнятою судом
апеляційної інстанції постановою, СПД арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся до
Вищого господарського суду України із касаційною скаргою та додатковими
поясненнями до неї про її скасування, просить залишити в силі ухвалу
господарського суду м. Києва від 16.08.2007 року.

В якості підстав для скасування
постанови апеляційного суду скаржник посилається на:

- порушення підвідомчості спору в частині
вимог позивача про анулювання ліцензії арбітражного керуючого, так як цей спір
має публічно-правовий характер і однією із сторін спору є суб'єкт владних
повноважень;

- порушення предметної підсудності
господарського спору в частині визнання неправомірними дій арбітражного
керуючого, що є безумовною підставою для скасування постанови згідно з пунктом
6 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України,
оскільки процедура подання та розгляду скарг на дії (бездіяльність) ліквідатора
встановлена Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом", яким передбачено, що скарги на дії
лікідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського
суду, який розглядає справу про банкрутство;

- неврахування судом апеляційної
інстанції вимог частини 4 статті 25 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і судової практики
з цих питань, зокрема, постанови Вищого господарського суду України від 21.11.2006
у справі №14-08/470.

Відповідно до статті 1114
Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу
належним чином повідомлені про час і місце засідання суду (ухвала Вищого
господарського суду України від 01.11.2007, надіслана сторонам у справі
-02.11.2007), проте, відповідачі -І, ІІ та третя особа не скористалися правом,
наданим їм статтею 22 Господарського процесуального кодексу України щодо участі
у засіданні суду касаційної інстанції.

Розпорядженням заступника Голови
Вищого господарського суду України від 26.11.2007 № 02-12/І/223 призначено
колегію суддів у складі: Панова І.Ю. - головуючий, судді - Заріцька А. О.,
Продаєвич Л.В.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши
правильність застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та
процесуального права, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні
представників позивача та відповідача-ІІІ, обговоривши доводи касаційної
скарги, дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з
наступного.

Причиною подання касаційної скарги
стало питання про підвідомчість господарським судам спору у відносинах, що
склалися між сторонами у даній справі.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про те, що спір у цій справі підвідомчий господарським судам, оскільки
останні відповідно до статті 41 Господарського процесуального
кодексу України розглядають справи про банкрутство, а тому скарги на дії
ліквідатора та питання про анулювання ліцензії арбітражного керуючого мають
розглядати ці суди.

Проте, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає такий висновок суду апеляційної інстанції
помилковим.

Так, як встановлено судами та
вбачається з матеріалів справи, предметом позову є вимоги про визнання
неправомірними дій арбітражного керуючого ОСОБА_1 при здійсненні ним функцій
ліквідатора в справі №10/171/06 про банкрутство ВАТ "Агроекспорт" та
про зобов'язання Мінекономіки в особі Державного департаменту з питань
банкрутства прийняти рішення про анулювання ліцензії серії НОМЕР_1 від
21.04.2006, виданої ОСОБА_1 на підставі рішення Мінекономіки України, з
подальшим внесенням запису до ліцензійного реєстру.

Вимоги позивача засновані на
приписах Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" та Закону України "Про ліцензування певних
видів господарської діяльності".

Згідно визначених у статті 1 Закону
України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом" термінів

ліквідатор -фізична особа, яка
відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної
процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних
судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку;

арбітражний керуючий (розпорядник
майна, керуючий санацією, ліквідатор) -фізична особа, яка має ліцензію, видану
в установленому законодавством порядку, та діє на підставі ухвали
господарського суду.

Відповідно до частини 2 статті 31
вказаного Закону арбітражні керуючі діють на підставі ліцензії, виданої уповноваженим
органом у порядку, встановленому законом, якщо інше не передбачено цим Законом.

Анулювання ліцензії арбітражного
керуючого під час здійснення арбітражним керуючим своїх повноважень є підставою
для усунення його від виконання обов'язків арбітражного керуючого під час
провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини 4 статті 25
Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання
його банкрутом" дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути
оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим
управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута;
кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на
свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором,
оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної
маси.

Регулювання ліцензійної діяльності
визначено Законом України "Про ліцензування певних видів господарської
діяльності". Цей Закон визначає види господарської діяльності, що
підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль
у сфері ліцензування, відповідальність суб'єктів господарювання та органів
ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування.

Поняття суб'єктів цих
правовідносин, видів їх діяльності наведено у статті 1 зазначеного Закону таким
чином:

господарська діяльність - будь-яка
діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб
- суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язана з виробництвом
(виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт;

орган ліцензування - орган
виконавчої влади, визначений Кабінетом Міністрів України, або спеціально
уповноважений виконавчий орган рад для ліцензування певних видів господарської
діяльності;

розпорядження про усунення порушень
ліцензійних умов - рішення органу ліцензування або спеціально уповноваженого
органу з питань ліцензування про необхідність усунення ліцензіатом у
встановлені строки порушень ліцензійних умов;

суб'єкт господарювання -
зареєстрована в установленому законодавством порядку юридична особа незалежно
від її організаційно-правової форми та форми власності, яка провадить
господарську діяльність, крім органів державної влади та органів місцевого самоврядування,
а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності.

Стаття 6 цього ж Закону визначає,
що орган ліцензування: видає та переоформлює ліцензії, видає дублікати ліцензій
на певний вид господарської діяльності, приймає рішення про визнання ліцензій
недійсними; видає розпорядження про усунення порушень ліцензійних умов; анулює
ліцензії на певний вид господарської діяльності.

Відповідно до статті 8 зазначеного
Закону ліцензійні умови є нормативно-правовим актом, положення якого
встановлюють кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші вимоги для
провадження певного виду господарської діяльності.

Діяльність арбітражних керуючих
згідно з пунктом 55 статті 9 зазначеного Закону віднесено до видів
господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Стаття 20 Закону регулює  нагляд і контроль у сфері ліцензування та
зазначає, що: державний нагляд за додержанням органами ліцензування вимог
законодавства у сфері ліцензування здійснює спеціально уповноважений орган з
питань ліцензування шляхом проведення планових та позапланових перевірок.

Стаття 21 Закону передбачає
підстави і порядок анулювання ліцензії таким чином: підставами для анулювання
ліцензії, зокрема, є: акт про повторне порушення ліцензіатом ліцензійних умов;
акт про встановлення факту неподання в установлений строк повідомлення про
зміну даних, зазначених  в документах, що
додавалися до заяви про видачу ліцензії; акт про невиконання розпорядження про
усунення порушень ліцензійних умов; неможливість ліцензіата забезпечити
виконання ліцензійних умов, встановлених для певного виду господарської
діяльності.

Орган ліцензування приймає рішення
про анулювання ліцензії протягом десяти робочих днів з дати встановлення
підстав для анулювання ліцензії, яке вручається (надсилається) ліцензіату із
зазначенням підстав анулювання не пізніше трьох робочих днів з дати його
прийняття.

Розгляд питань про анулювання
ліцензії на підставі акта про встановлення факту неподання в установлений строк
повідомлення про зміну даних, зазначених у документах, що додавалися до заяви
про видачу ліцензії; акта про виявлення недостовірних відомостей у документах,
поданих суб'єктом господарювання для одержання ліцензії; акта про встановлення
факту передачі ліцензії іншій юридичній або фізичній особі для провадження господарської
діяльності; акта про невиконання розпорядження про усунення порушень
ліцензійних умов здійснюється органом ліцензування з обов'язковим запрошенням
ліцензіата або його представників.

З огляду на викладені приписи
законодавства та з урахуванням встановлених судовими інстанціями обставин
справи, за якими:

- господарським судом Миколаївської
області ухвалою від 25.12.2006 у справі про банкрутство ВАТ
"Агроекспорт" № 10/171/06 затверджені звіт ліквідатора та
ліквідаційний баланс, ліквідовано ВАТ "Агроекспорт" та припиненні
повноваження ліквідатора ОСОБА_1;

- банк не був учасником провадження
в справі про банкрутство ВАТ "Агроекспорт" та відповідно не належить
до визначеного частиною 4 статті 25 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кола осіб, колегія
суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами спору в
цій справі виникли інші, ніж господарські правовідносини або такі, що
врегульовані законодавством про банкрутство.

З 01.09.2005 набрав чинності Кодекс
адміністративного судочинства України, який суттєво змінив перелік категорій
спорів, підвідомчих господарським судам.

У пункті 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України зазначено, що справа адміністративної
юрисдикції -це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий
спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень. Пунктом 7 статті 3 цього Кодексу вичерпно
визначено коло суб'єктів владних повноважень, до яких віднесено органи
державної влади, органи місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з положень пункту 1 статті
3, пункту 1 частини 1 статті 17 вказаного Кодексу, спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності є справою адміністративної юрисдикції.

Відповідно до пункту 6.6 Порядку
контролю за додержанням ліцензійних умов провадження господарської діяльності
арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів),
затвердженого Наказом Державного комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва і Міністерства економіки та з питань європейської
інтеграції України від 13.02.2002 № 22/35, Державний департамент з питань
банкрутства приймає рішення про анулювання ліцензії протягом десяти робочих
днів з дати встановлення підстав для анулювання ліцензії, яке вручається
(надсилається) арбітражному керуючому із зазначенням підстав анулювання не
пізніше трьох робочих днів з дати його прийняття.

Відповідачем у даній справі є
Державний департамент з питань банкрутства, який у спірних правовідносинах
виступає не як суб'єкт господарської діяльності, а як суб'єкт владних
повноважень, наділений компетенцією прийняття рішень про анулювання ліцензій
арбітражних керуючих.

Таким чином, спір у даній справі
виник у зв'язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Відповідно  до
частин 1, 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України:

"Підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі
- підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для
вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання
правопорушенням.

У випадках, передбачених
законодавчими актами України, до господарського суду мають право також
звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами
підприємницької діяльності".

Згідно зі статтями 1, 3
Господарського кодексу України господарські відносини -відносини, що виникають
у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами
господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у
сфері господарювання; сферу господарських відносин становлять
господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські
відносини.

Помилковість мотивації та висновку
суду апеляційної інстанції про те, що відносини між сторонами спору відносяться
до категорії господарських, полягає у неврахуванні судом положень
Господарського кодексу України, в якому, зокрема, визначено сферу господарських
відносин (статті 3, 4), Кодексу адміністративного судочинства України,
компетенція якого поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових
актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, приписів
частини 3 статті 22 Закону України від 07.02.2002 № 3018-III "Про
судоустрій України", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають
справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх підсудності,  вимог статей 1, 41, 12
Господарського процесуального кодексу України, за якими господарські суди
розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору
відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а
правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Викладене відповідає правовій
позиції Верховного Суду України, який у постанові від  29.10.2002 № 02/216  у справі № 8615-2/9/409С зазначив, що  справа
буде  підвідомча  господарському  суду
в  тому  випадку,
коли  суб'єктний  склад
учасників  відповідає  статті 1 Господарського процесуального
кодексу України,  а  правовідносини  носять
господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є
правовідносини сторін у справі господарськими, а спір -господарським, суд
апеляційної інстанції не зважив на визначення, наведені в статті 3
Господарського кодексу України.

З огляду на зазначене, до
компетенції господарського суду не відноситься, зокрема, розгляд справ у спорах
про оскарження рішень, ухвалених суб'єктом владних повноважень, або про
спонукання до вчинення дій щодо прийняття суб'єктом владних повноважень рішень,
про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної
влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень,
їхньої посадової чи службової особи, що випливають із наданих їм владних
управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами,
врегульованими господарським договором.

А відтак, постанова Київського
апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а ухвала місцевого
господарського суду -залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119-11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Суб"єкта
підприємницької діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 -задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 01.10.2007  у
справі № 43/267  -скасувати.

Ухвалу господарського суду м. Києва
від 16.08.2007 у цій справі -залишити в силі.

Головуючий, суддя
І.Панова

Суддя
А. Заріцька

Суддя                                                                                              Л.
Продаєвич