ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2007 р.                                                            Справа № 44/348-07

вх. № 9318/4-44

Суддя господарського суду Дюкарєва С.В.

при секретарі судового засідання Аврамова Т.М.

за участю представників сторін:

позивача - Крячко О.В. (довіреність № 8-7/20-07 від 01.08.2007р.)..  відповідача - не з"явився

розглянувши справу за позовом ДК з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси", м.Київ

до  ТОВ Виробнича фірма "Харнеткам" м. Х-в

про визнання недійсними договорів оренди

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд визнати недійсними договори оренди від 01.11.2002р. та від 28.05.2003р., укладені між позивачем та відповідачем, а також покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зазначені договори не відповідають вимогам Закону України “Про оренду державного  та комунального майна”.

У судовому засіданні 23.10.2007р. позивач свої вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з’явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідачем 27.09.2007р. надано суду відзив на позовні заяву, в якому він зазначає, що дані позовні вимоги вже були предметом розгляду у господарських судах України, зокрема рішенням господарського суду м. Києва по справам № 4/398 та 4/399 з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість з орендної плати за спірними договорами оренди.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2007р. учасники судового процесу повідомлені, що неявка їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи за наявними в ній матеріалами. За таких обставин справа розглядається згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 23.10.2007р. оголошено перерву до 07.11.2007р. для виготовлення повного тексту рішення по справі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

Між позивачем та відповідачем 01.11.2002р. укладено договір оренди, у відповідності до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування приміщення площею 137кв.м., розташоване за адресою: м. Харків, пров. Монгольський, 6, для використання під офіс.

Факт передачі приміщення підтверджується відповідним актом приймання-передачі, підписаним сторонами 01.11.2002р.

Крім того, між позивачем та відповідачем 28.05.2003р. укладено інший договір оренди, у відповідності до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування виробничі приміщення площею 1100кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, пров. Монгольський, 6.

Факт передачі приміщення підтверджується відповідним актом приймання-передачі, підписаним сторонами.

Протягом тривалого часу позивач користувався орендованими  приміщеннями.

Посилаючись на те, що зазначені договори оренди не відповідають вимогам закону, а саме вимогам Закону України “Про оренду державного  та комунального майна”, дія якого розповсюджується на правовідносини сторін з оренди спірних приміщень, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з положеннями статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України  господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на те, що на час укладення між позивачем та відповідачем договорів оренди діяв Цивільний кодекс УРСР, і спір між сторонами виник саме щодо законодавства, яке діяло на момент укладення договорів оренди, суд застосовує до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу УРСР .

Як вбачається зі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР  недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін  зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні договорів оренди від 01.11.2002р. та від 28.05.2003р. не враховано положення ст. 10 Закону України “Про оренду державного  та комунального майна”, чинність якого розповсюджується і на відносини щодо передання в оренду майна інших форм власності, поряд з державною та комунальною.

Так, у відповідності до ст. 1 Закону України “Про оренду державного  та комунального майна”  оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.  Оренда майна інших форм власності регулюється положеннями цього Закону, якщо орендарями є державні підприємства, в тому числі Українське державне підприємство поштового зв'язку

"Укрпошта".

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є державним підприємством, підпорядкованим Кабінету Міністрів України.

Стаття 10 Закону України “Про оренду державного  та комунального майна” визначає істотні  умови договору оренди.

Так, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання  зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо  забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Згідно ст. 153 Цивільного кодексу УРСР  договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що Закон України “Про оренду державного  та комунального майна” не є спеціальним законом, який регулює відносини оренди майна інших форм власності між господарюючими суб’єктами.

В статті 1 прямо не зазначено, які саме положення даного закону застосовуються до відносин оренди майна інших форм власності.

Деякі норми Закону України “Про оренду державного  та комунального майна” взагалі не можуть бути застосовані до правовідносин оренди майна, яке не є державною чи комунальною власністю, внаслідок іншої правової природи цього майна.

Глава 25 Цивільного кодексу УРСР «Майновий найом», норми якої регулюють відносини щодо передання майна в оренду,  не містять вказівок щодо істотних умов договору найму (оренди).

Аналіз договорів оренди від 01.11.2002р. та від 28.05.2003р., укладених між позивачем та відповідачем, дає змогу дійти висновку про те, що в них визначено об’єкт оренди, строк оренди, розмір орендної плати та порядок її перерахування орендодавцеві, права та обов’язки контрагентів, відповідальність сторін.

Крім того,  рішеннями господарського суду м. Києва від 07.11.2006р. по справам № 4/389 та № 4/399  порушень законодавства під час укладення договорів оренди судом не встановлено та з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість з орендної плати по спірним договорам.

З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди від 01.11.2002р. та від 28.05.2003р., укладених між позивачем та відповідачем, не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України підлягають віднесенню на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями  6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 48, 153, главою 25 Цивільного кодексу УРСР , статтями 1, 10 Закону України “Про оренду державного  та комунального майна”, статтями 1, 4, 12, 21, 33, 43, 47-49,  75, 82-85  Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя                                                                                            Дюкарєва С.В.