ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2007 р.
Справа № 710.

За позовом   Прокурор Кельменецького району

до  Чернівецьке обласне управління  ВАТ "Державний Ощадний банк України"

про визнання недійсними угоди від 14.02.03р. на зарахування та виплату особових рахунків державної допомоги сім'ям з дітьми, грошових компенсацій по пільгах ветеранам війни, ветеранам війської служби та органів внутрішніх справ, чорнобильцям та угоди від

Суддя  Бутирський Андрій Анатолійович

представники:

від позивача:           Руснак Л.В.

від відповідача:  Мамонтова І.В.

за участю:

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Кельменецького району в інтересах держави в особі Управлінняпраці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації смт.Кельменці звернувся з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк”, за дорученням якого діє Чернівецьке обласне управління ВАТ „Державний ощадний банк” м.Чернівці про визнання недійсними угод від 14.02.2003 року та 04.04.2004 року. Також позивач просить стягнути з відповідача кошти у сумі 42190,19 грн., що одержані ним за спірними угодами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що укладаючи спірні угоди, сторони порушили пункт 5 Постанови Кабінету Міністрів України №1569 від 30.08.1999 року, а саме – передбачили сплату банку комісійної винагороди.

Прокурор підтримав позов у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує, мотивуючи це тим, що пенсіонери і одержувачі допомоги не несуть ніяких витрат за спірними угодами. Також відповідач зазначає, що статтею 3 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, за яким сторони вправі укладати будь-які угоди, що не суперечать актам цивільного законодавства.

Розглянувши подані документи, з’ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд

ВСТАНОВИВ:

14.02.2003 року сторонами укладено угоду на зарахування та виплату з особових рахунків державної допомоги сім’ям з дітьми, інвалідам дитинства та дітям-інвалідам, державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім’ям з дітьми, грошових компенсацій по пільгах ветеранам війни, ветеранам військової служби та органів внутрішніх справ, чорнобильцям (далі – Договір-1), згідно якої позивач доручає, а відповідач бере на себе зобов’язання здійснювати зарахування на поточні (вкладні) рахунки громадян, відкриті в його установах, сум державної допомоги зазначеним громадянам на платній основі через установи відповідача.

Пунктом 2.1.4 Договору-1 передбачено, що позивач зобов’язується сплачувати відповідачу комісійну винагороду за надані послуги в розмірі 0,5% від суми, яка перераховується.

04.04.2004 року між сторонами укладено угоду на зарахування та виплату з особових рахунків матеріальної допомоги з загального фонду та за рахунок благодійних внесків (далі – Договір-2), відповідно до якого позивач доручає, а відповідач бере на себе зобов’язання здійснювати зарахування на поточні (вкладні) рахунки громадян, відкриті в його установах, сум матеріальної допомоги з загального фонду та за рахунок благодійних внесків на платні установі через установи відповідача.

Пунктом 2.1.4 Договору-2 визначено, що позивач зобов’язується сплачувати відповідачу комісійну винагороду за надані послуги в розмірі 0,2% від суми, яка перераховується.

Судовим слуханням встановлено, що комісійна винагорода отримана відповідачем у сумі 42190,19 грн. і сплачувалась виключно позивачем.

Згідно статті 48 Цивільного кодексу УРСР, яка регулювала спірні правовідносини за Договором-1, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року і регулює правовідносини, що виникли із Договору-2, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно ж до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що  не  відповідає  вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Спірні угоди укладені на підставі статті 3 Указу Президента України „Про впорядкування сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та раціональне використання коштів Пенсійного фонду України”, абзацом 3 якої передбачено, що за здійснення операцій із зарахування і виплати пенсій та грошової допомоги з особових рахунків у банках пенсіонери і одержувачі допомоги не несуть ніяких витрат.

На виконання статті 3 зазначено Указу Кабінетом Міністрів України прийнято постанову „Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року №734” від 30.08.1999 року №1596, якою затверджено порядок виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах.

Пунктом 5 даної постанови передбачено, що операції з відкриття поточних рахунків, зарахування і виплати пенсій та грошової допомоги з них (у тому числі з доставкою додому) здійснюються уповноваженими банками безоплатно.

У зв’язку з тим, що постанова Кабінету Міністрів України30.08.1999 року №1596 прийнята на виконання  статті 3 Указу Президента України від 4 липня 1998 року №734, пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України щодо безоплатного відкриття поточних рахунків, зарахування і виплати пенсій та грошової допомоги з них стосується виключно пенсіонерів та одержувачів допомоги.

За спірними угодами пенсіонери та одержувачі допомоги будь-яких коштів відповідачу не сплачували, хоча такі докази і вимагалися судом від позивача.

Статтею 3 Цивільного кодексу України закріплено  принцип свободи договору, що означає, що сторони вправі укладати будь-які договори, що не суперечать актам цивільного законодавства. Дана норма стосується умов договору, в яких сторони мають волю, яка не повинна суперечити основним принципам цивільного законодавства, в тому числі і щодо надання оплатних послуг  банком  державному органу за договором.

Суд зазначає, що правомірність включення до спірних угод умови про сплату комісійної винагороди базується на статтях 53, 55 Закону України „Про банки та банківську діяльність”, і є одним зі способів реалізації свободи договору. Законом прямо не обмежується укладення договорів про надання послуг банком саме на безоплатній/платній основі.

Крім того, з предметів Договорів вбачається, що відповідач надає зазначені платні послуги позивачу, а тому платником є саме Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації.

Слід зазначити, що  будь-які дії банку по перерахуванні коштів є банківськими послугами, які банк здійснює відповідно до Закону України „Про банки та банківську діяльність”.

Також суд зазначає, що акт перевірки відповідача КРУ в Чернівецькій області від 28.07.2006 року №24-25-14а/32, яким встановлено порушення пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року № 1596 не є беззаперечним доказом недійсності Договорів, оскільки договори (угоди) визнаються недійсними в судовому порядку та лише при умові, що договір суперечить вимогам Закону.

Договорами встановлено особливий порядок надання банківських послуг (платний), який  не суперечить основним принципам цивільного законодавства.

У порядку передбаченому цивільним законодавством України, сторона яка вважає договір недійсним, повинна довести обставини пов’язані з визнанням договору недійсним.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірні угоди є недійсними.

У зв’язку з викладеним, також відсутні правові підстави для стягнення 42190,19 грн. сплачених за Договорами, оскільки стягнення зазначених сум є нічим іншим, як застосуванням реституції за наслідками недійсності договору.

За таких обставин справи у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись статтями 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги або внесення апеляційного подання, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя                                                       А.А. Бутирський.