ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10.10.07                                                                                       Справа №22/15

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мірошниченко М.В. судді  Мірошниченко М.В.    , Зубкова Т.П.  , Хуторной В.М.

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників:

позивача:          Житник В.П., паспорт СА № 775725 від 05.06.1998р., ліквідатор;

позивача:          Осауленко В.М., довіреність № 1 від 20.12.2006р.;

відповідача:      не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу      Товариства з обмеженою відповідальністю

Науково-виробниче підприємство «Інтертехсервіс»,

м. Запоріжжя

на рішення                   господарського суду Запорізької області від 12.07.2007р.

у справі                         № 22 / 15

за позовом                    Товариства з обмеженою відповідальністю

«Запоріжкабельсервіс», м. Запоріжжя

до відповідача             Товариства з обмеженою відповідальністю

Науково-виробниче підприємство «Інтертехсервіс»,

м. Запоріжжя

про                                 стягнення 126.049,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжкабельсервіс», м. Запоріжжя було подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Інтертехсервіс», м. Запоріжжя про стягнення суми 126.049,00 грн. боргу за договором про уступку права вимоги № 1 від 29.03.2002р., укладеного між сторонами.

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 12.07.2007р. у справі № 22/15 (суддя Скиданова Ю.О.) позов задовольнив: стягнув з відповідача на користь позивача суму 126.049,00 грн. боргу.

Рішення суду мотивоване приписами ст.ст. 175, 193 ГК України, ст.526 ЦК України із вказівкою про доведеність позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми 126.049,00 грн. боргу.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі ТОВ НВП «Інтертехсервіс», відповідач у справі, вказує на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права; судом не було у повному обсязі з’ясовані всі обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи. З посиланням на ст.539 ЦК України зазначає, що судом не був прийнятий до уваги п.4 договору, відповідно до якого відповідач міг виконати зобов’язання двома шляхами: шляхом передачі товарно-матеріальних цінностей на суму 126.049,00 грн., або шляхом сплати грошима вказаної суми. Судом також не прийнятий до уваги п.6 договору і не досліджено ту обставину, чи вчинялись позивачем будь-які дії, направлені на узгодження кількісних та якісних характеристик товару. Просить рішення господарського суду Запорізької області від 12.07.2007р. у справі № 22/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

ТОВ «Запоріжкабельсервіс», позивач у справі, у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що рішення господарського суду прийнято судом з додержанням норм законодавства України. Просить рішення господарського суду Запорізької області від 12.07.2007р. у справі № 22/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2771 від 09.10.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Зубкової Т.П., Хуторного В.М.

Відповідач законним правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористався. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами, у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 10.10.2007р. за згодою представників позивача оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції.

За клопотанням учасників судового процесу розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 30.07.2001р. між ТОВ «Запоріжкабельсервіс» (продавець) і ПП «Стробер» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, у відповідності з п.1 якого продавець передає у власність, а покупець приймає і оплачує товар згідно накладної на відпуск ТМЦ № КС-65, що є невід’ємною частиною цього договору. Загальна сума цього договору визначена в сумі 126.049,97 грн., у т.ч. ПДВ – 21.008,33 грн. (п.2.2 договору).

29.03.2002р. між ТОВ «Запоріжкабельсервіс» і ТОВ НВП «Інтертехсервіс» був укладений договір про уступку права вимоги № 1, згідно з п.1 якого позивач уступає свої права кредитора за договором купівлі-продажу від 30.07.2001р. (згідно з накладною на відпуск ТМЦ № КС-65 від 30.07.2007р.), укладеного з ПП «Стробер».

Пунктом 4 договору №1 встановлено, що в якості оплати за передані права кредитора, відповідач зобов’язується сплатити позивачу до 31.12.2002р. грошові кошти в сумі 126.049,97 грн., у т.ч. ПДВ – 21.008,33 грн. або передати позивачу товарно-матеріальні цінності на вищезазначену суму по узгодженим цінам.

В п.6 договору №1 зазначено, що у тому випадку, якщо сторони до 01.12.2002р. не прийдуть до згоди про номенклатуру, ціну, кількість вищезазначених товарно-матеріальний цінностей і відповідач не передасть їх позивачу, то відповідач зобов’язаний виконати зобов’язання по оплаті даного договору виключно в грошовій формі.

До договору про уступку права вимоги №1 сторонами складений акт приймання-передачі документів, згідно з яким позивач передав відповідачу документи на підтвердження права кредитора ТОВ «Запоріжкабельсервіс», а саме: видаткову накладну № КС-0000065 від 30.07.2001р. на отримання ТМЦ; акт звірки взаємних розрахунків між ТОВ «Запоріжкабельсервіс» і ПП «Стробер» за період з 01.01.2001р. по 11.02.2002р.; довіреність від 30.07.2001р. серії ЯГХ № 035081 на отримання ПП «Стробер» ТМЦ від ТОВ «Запоріжкабельсервіс».

Позивач звертався до відповідача з листами № 41 від 24.05.2002р. і № 56 від 01.08.2002р. з вимогами про сплату грошових коштів в сумі 126.049,97 грн. за договором про уступку права вимоги № 1 від 29.03.2002р. Вказані вимоги відповідач залишив без задоволення, у зв’язку з чим позивач звернувся з позовом в суд про стягнення з відповідача суми 126.049,00 грн. боргу за вказаним договором.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на договорі про уступку права вимоги № 1 від 29.03.2002р.

Відповідно до ст.197 ЦК УРСР, чинного на момент укладення вищевказаного договору, уступка вимоги кредитором іншій особі допускається, якщо вона не суперечить закону чи договору або коли вимога не пов'язана з особою кредитора. Не допускається уступка вимог про відшкодування майнової шкоди, викликаної ушкодженням здоров'я або заподіянням смерті. До набувача вимоги переходять права, що забезпечують виконання зобов'язання.

Аналогічне положення передбачено ст.512 ЦК України, якою зазначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням з боку відповідача своїх договірних зобов’язань в частині сплати грошових коштів в сумі 126.049,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення містить ст.193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений строк (до 31.12.2002р.) не виконав взяте на себе зобов’язання щодо сплати позивачу суми 126.049,97 грн. за договором про уступку права вимоги № 1 від 29.03.2002р. На вимоги позивача щодо сплати зазначеної суми, викладені в листах № 41 від 24.05.2002р. і № 56 від 01.08.2002р., відповідач також не відреагував. Доказів сплати відповідачем позивачу суми 126.049,97 грн. до суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 126.049,00 грн.

Доводи скаржника, з посиланням на ст.539 ЦК України, про те, що судом не був прийнятий до уваги п.4 договору, відповідно до якого відповідач міг виконати зобов’язання двома шляхами, а саме: шляхом передачі товарно-матеріальних цінностей на суму 126.049,00 грн., або шляхом безпосередньо сплати грошима вказаної суми, у зв’язку з чим, на думку відповідача, саме він має право вибору предмета зобов’язання, судом до уваги не приймаються як необґрунтовані, внаслідок наступного.

Так, згідно зі ст.539 ЦК України, на яку посилається відповідач, альтернативним є зобов'язання, в якому боржник зобов'язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору предмета зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

В п.4 договору № 1 від 29.03.2002р. встановлено альтернативне зобов’язання відповідача, а саме: виконання зобов’язання у вигляді сплати коштів в сумі 126.049,97 грн. (грошове зобов’язання) або у вигляді передачі ТМЦ на зазначену суму (майнове зобов’язання). Разом з тим, згідно з п.6 договору, можливість виконання відповідачем майнового зобов’язання у вигляді передачі позивачу ТМЦ, замість сплати грошових коштів, поставлено в залежність від наявності певних обставин, а саме – наявності згоди між сторонами про номенклатуру, ціну та кількість таких ТМЦ, та їх передачі позивачу у строк до 01.12.2002р. З матеріалів справи не вбачається того, що між сторонами була досягнута згода про номенклатуру, ціну та кількість ТМЦ, що мають бути передані позивачу. Не надано суду і доказів того, що будь-які ТМЦ на виконання договору №1 від 29.03.2002р. були передані відповідачем позивачу. Не посилається на це і сам відповідач в апеляційній скарзі.

Таким чином відповідач зобов’язаний сплатити саме грошові кошти.

Посилання скаржника на те, що судом не прийнятий до уваги п.6 договору і не досліджено ту обставину, чи вчинялись позивачем будь-які дії, направлені на узгодження кількісних та якісних характеристик товару, у зв’язку з чим судом безпідставно визначена наявність вини лише відповідача у невиконанні зобов’язання, судом також до уваги не приймаються як необґрунтовані.

Так, згідно зі ст.ст. 627, 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 6 договору № 1 від 29.03.2002р. не встановлений обов’язок будь-якої із сторін, у т.ч. і позивача, узгоджувати з іншою стороною номенклатуру, ціну та кількість ТМЦ, оскільки таке погодження можливо лише за добровільним волевиявленням обох сторін. Відсутність узгодження між сторонами номенклатури, ціни та кількості ТМЦ, що можуть бути передані відповідачем позивачу, свідчить лише про обов’язок відповідача сплатити позивачу у встановлений строк обумовлену договором суму грошових коштів в розмірі 126.049,97 грн.

Отже, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими і спростовуються вищевикладеним.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Інтертехсервіс», м. Запоріжжя залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 12.07.2007р. у справі № 22/15 – без змін.

Головуючий суддя Мірошниченко М.В.

судді  Мірошниченко М.В.

Зубкова Т.П.  Хуторной В.М.