ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"13" листопада 2007 р.
справа № 20-4/309

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю „РОЛШИП” (вул. Щорса, 31, офіс 213, місто Київ,01133,  друга адреса: вул. Барона Штейнгеля, 88 А., сіло Городок, Рівненський район, Рівненська область)

до відповідача: Підприємства „Будівельне управління Чорноморського флоту Міністерства оборони Російської Федерації”  (проспект Нахімова, 13, місто Севастополь, 99011)

про стягнення 187790,63 грн.,

суддя Остапова К.А.,

За участю представників:

Від позивача: Дьоміна Д.І., довіреність б/н від 29.10.2007,

Від відповідача: Руднева А.В., довіреність №163 від 18.09.2007;

Суть спору:  Товариство з обмеженою відповідальністю „РОЛШИП” звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до Підприємства „Будівельне управління Чорноморського флоту Міністерства оборони Російської Федерації” про стягнення заборгованості  в розмірі 187 790,63 грн. (у тому числі основний борг –147795,00 грн., сума інфляційного відшкодування –6285,11 грн., пеня –16553,04 грн., штраф –14779,50 грн., сума подорожчання цементу –2377,98 грн.).

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань.

Письмовим клопотанням (вхідний номер 48232 від 15.10.2007) позивач просив зменшити суму позовних вимог з 187790,63 грн. на суму подорожчання цементу, а саме на суму 2377,98 грн. (а.с. 74).

В письмовому відзиві на позов (вхідний номер 48233 від 15.10.2007) відповідач визнав позовні вимоги лише в сумі основного боргу 147795,00 грн. (а.с. 75).

Письмовою заявою (вхідний номер 50104 від 08.11.2007) позивач зменшив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 179646,96 грн. (у тому числі основний борг - 147795,00 грн., сума інфляційного відшкодування –6285,11 грн., пеня –9845,35 грн., штраф –14779,50 грн., сума подорожчання цементу –942,00 грн.).

Розгляд справи відкладався, строк вирішення спору продовжувався за правилами статей 69, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представникам сторін в судовому засіданні роз’яснені процесуальні права та обов’язки згідно зі статтями 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши представлені докази, суд

В С Т А Н О В И В :

03.01.2007 позивач та відповідач уклали договір №08/01-07, предметом якого є постачання позивачем відповідачеві товару в асортименти, кількості та по цінам, вказаним у накладних, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно  з пунктом 1.1 розділу 1 договору відповідач прийняв на себе обов`язок прийняти поставлений товар і оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до розділу 6 договору покупець (відповідач) здійснює оплату партії товару на розрахунковий рахунок постачальника (позивача) протягом 7 календарних днів з дати доставки товару на станцію покупця, якщо інше не обумовлене в додатках. Остаточні взаєморозрахунки між сторонами у будь-яких випадках здійснюються протягом 3 банківських днів з дати передачі відповідного рахунку на оплату.

Протягом січня –березня 2007 року на виконання умов договору позивач відвантажив відповідачеві цементу на загальну суму 513395,00 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними та не заперечується відповідачем.

З урахуванням часткового погашення з боку відповідача залишок несплаченої вартості отриманого товару склав 147795,00 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків сторін, яку відповідач в добровільному порядку не погасив.

Розділом 9 договору передбачена відповідальність сторін за неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань по договору.

Пунктом 9.2 розділу 9 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару покупець (відповідач) сплачує постачальнику (позивачу) крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції пеню у розмірі 0,1 відсотку від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів – додатково штраф у розмірі 10 відсотків від суми заборгованості (а.с. 9).

Оскільки відповідач в добровільному порядку не погасив суму заборгованості за поставлений товар, позивач розрахував суму заборгованості з застосуванням умов договору та статей 549, 625 Цивільного кодексу України. Загальна сума боргу склала 179646,96 грн. (у тому числі основний борг - 147795,00 грн., сума інфляційного відшкодування –6285,11 грн., пеня –9845,35 грн., штраф –14779,50 грн., сума подорожчання цементу –942,00 грн.).

В порядку досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією (вихідний номер 829 від 10.07.2007) з вимогою сплатити заборгованість за договором №08/01-07 від 03.01.2007 (а.с. 35-36).

Зазначена претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем з`явилось підставою для звернення позивача до господарського суду міста Севастополя за захистом порушеного права.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону від 16.01.2003 № 435-IV із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 19.06.2003 №  980-IV і Законом України від 18.11.2003 № 1255-IV, що вступив в дію в 01.01.2004) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Крім того, при вирішенні спору суд керується положеннями Господарського кодексу України. Відповідно до пункту 1 розділу IX “Прикінцеві положення” Господарського кодексу України цей кодекс набрав чинності з 01.01.2004.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України № 436-ІV від 16.01.2003 та статей 525, 526 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 зобов’язання повинні виконуватись належним чином  відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна  його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто всі умови договору, визначені на розсуд сторін, погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, є обов`язковими до дотримання і виконання сторонами договору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу –залишку вартості поставленого товару в розмірі 147795,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок  випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, відповідно до пункту 9 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 5 липня 2005 року №01-8/1183 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із застосуванням норм Цивільного і Господарського кодексів України” положення статті 625 Цивільного кодексу України застосовуються до боржника, у разі порушення ним грошового зобов`язання, в незалежності від наявності вини у його діях.

При цьому інфляційні витрати пов`язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів.

Згідно наданого позивачем розрахунку розмір інфляційного відшкодування складає 6285,11грн.

Перевіривши розрахунок індексу інфляції суд вважає заявлену до стягнення суму інфляційного відшкодування 6285,11 грн. такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з нормами статті 627 Цивільного кодексу України відповідно  до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з   урахуванням вимог цього  Кодексу,  інших  актів  цивільного законодавства,  звичаїв  ділового  обороту,  вимог  розумності  та справедливості.

Пунктом 9.2 розділу 9 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару покупець (відповідач) сплачує постачальнику (позивачу) за кожен день прострочення платежу понад тридцять днів –додатково штраф у розмірі 10 відсотків від суми заборгованості (а.с. 9).

За наданим позивачем розрахунком позовних вимог сума штрафу склала 14779,50 грн.

Перевіривши наданий розрахунок суд вважає його правильним, а суму штрафу в розмірі 14779,50грн., такою, що підлягає стягненню з відповідача.

При вирішенні питання стягнення розміру пені суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України якщо   предметом  неустойки  є  грошова сума,  її  розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки,  встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Пунктом 9.2 розділу 9 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату товару покупець (відповідач) сплачує постачальнику (позивачу) пеню у розмірі 0,1 відсотку від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (а.с. 9).

Згідно зі статтею 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” №543/96-ВР від 22.11.1996 платники  грошових  коштів  сплачують  на  користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню  в  розмірі,  що встановлюється за згодою сторін.

Але згідно зі статтею 3 наведеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням уточнення позовних вимог, проведеного позивачем, розмір пені склав 9845,35 грн.

Перевіривши розрахунок розміру пені суд вважає заявлену до стягнення суму пені 9845,35грн. такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Пунктом 5.3 договору встановлене, що при порушені покупцем обумовлених термінів платежів ціна однієї тони партії (неоплачене частини партії) товару шляхом коригування бухгалтерських документів збільшується на чотири гривні і приймається сторонами для подальших взаєморозрахунків.

За наданим розрахунком позовних вимог сума подорожчання однієї тони цементу склала 942,00грн.

Перевіривши розрахунок розміру заявленої до суми подорожчання цементу суд вважає заявлену до стягнення суму подорожчання  942,00грн. такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України суд покладає на відповідача витрати по сплаті державного мита і витрати по інформаційно-технічному забезпеченню пропорційно задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статями  525, 526, 551, 617, 625, 627, 629 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України, статтями  20-22, 33, 34, 49, 69, 77, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Підприємства „Будівельне управління Чорноморського флоту Міністерства оборони Російської Федерації”  (проспект Нахімова, 13, місто Севастополь, 99011, ідентифікаційний код 30120798) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „РОЛШИП” (вул. Щорса, 31, офіс 213, місто Київ,01133,  друга адреса: вул. Барона Штейнгеля, 88 А,  сіло Городок, Рівненський район, Рівненська область, 35331, ідентифікаційний код 32347066) заборгованість в розмірі 179646,96 грн. (у тому числі основний борг - 147795,00 грн., сума інфляційного відшкодування –6285,11 грн., пеня –9845,35 грн., штраф –14779,50 грн., сума подорожчання цементу –942,00 грн.), а також витрати по оплаті державного мита в розмірі 1796,50 грн. і витрати по інформаційно-технічному забезпеченню процесу у розмірі  118,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Копії рішення направити сторонам.

Суддя
К.А. Остапова

Рішення оформлено та підписано у відповідності до вимог статті 84 ГПК України
19.11.2007.