ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
__________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"18" грудня 2007 р.

Суддя , розглянувши матеріали адміністративного позову № 2441 від 06.12.07р.

Позивач:          Домницький виправний центр № 135 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Чернігівській області,  с.Домниця,Менський район, Чернігівська область,15600

Відповідач:          Контрольно-ревізійний відділ в Менському районі,

вул. Урицького, 11,Мена,Менський район, Чернігівська область,15600

Предмет спору: про визнання дії такою, що не відповідає дійсності

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій України" від 7 лютого 2002 року N3018-III, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України:

“ До початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським  судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу  адміністративного судочинства України.”

Відповідно до ст.12 Господарського процесуального кодексу України:

“Господарським судам підвідомчі:

1)  справи у спорах, що виникають  при  укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

-      спорів про приватизації державного житлового фонду;

-          спорів, що виникають при погодженні стандартів  та  технічних умов;

-          спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання  робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно  до  законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

-          спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

-          інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи  за  заявами  органів  Антимонопольного  комітету України,  Рахункової  палати  з  питань,  віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають  з корпоративних відносин у спорах між господарським  товариством  та  його  учасником  (засновником, акціонером),  у  тому  числі  учасником,  який вибув,  а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням,  діяльністю,  управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.”

Згідно ч.ч.1,3 ст.21 Господарського процесуального кодексу України:

“Сторонами в судовому процесі –позивачами і відповідачами –можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.”

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, громадяни, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 4-1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом, та розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Таким чином, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає положенням статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

Як вбачається з вищевикладеного, стороною по справі в господарському суді можуть бути лише підприємства, установи, організації, які мають статус юридичні особи та громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, крім справ, що виникають  з корпоративних відносин у спорах між господарським  товариством  та  його  учасником

Можливість бути стороною, яка не має статусу юридичної особи, чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачена.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно ч.3 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України:

“Відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.»

Відповідно до ч.ч.1.3 ст.48 даного Кодексу:

«1. Здатність  мати   процесуальні   права   та  обов'язки  в адміністративному   судочинстві   (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається  за  громадянами України,  іноземцями, особами  без  громадянства,  органами  державної влади, іншими державними органами, органами  влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування,  їхніми посадовими і службовими особами,  підприємствами,  установами,  організаціями  (юридичними особами).

3. Здатність особисто здійснювати свої  адміністративні процесуальні  права  та  обов'язки,  у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади    Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Таким чином, і чинним Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена можливість бути Відповідачем не юридичних осіб.

Згідно ч.ч.1,2 ст.7 Закону України “Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні” від 26 січня 1993 року N2939-XII:

«Головне контрольно-ревізійне управління України, контрольно-ревізійні управління в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі є юридичними особами, мають самостійні кошториси, поточні та вкладні (депозитні) рахунки в банках, печатки із зображенням Державного герба України і з своїм найменуванням.

Контрольно-ревізійні підрозділи (відділи, групи) в районах, містах і районах у містах як структурні підрозділи контрольно-ревізійних  управлінь  в  Республіці  Крим,   областях, містах Києві і Севастополі мають печатки і відповідні бланки.»

З викладеного вбачається, що контрольно-ревізійні підрозділи (відділи, групи) в районах не є юридичними особами, а отже не можуть бути стороною в господарському суді, в т.ч. як адміністративному.

Докази наявності у Контрольно-ревізійного відділу в Менському районі статусу юридичної особи до позову не додані.

За таких обставин, дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України, в тому числі як в адміністративних судах.

Крім того, компетенція адміністративних судів та вимоги, які може містити адміністративний позов, визначені ст.ст.17,105 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, Позивач просить в резолютивній частині визнати дії КРВ такими, що не відповідають дійсності, не зазначивши не нормативного обґрунтування таких вимог, ні фактичного, а саме: як можна визнавати дії перевіряючих такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.108 Кодексу адміністративного судочинства України:

“Позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.”

За таких обставин,  керуючись п. 6 ч. 3 ст. 108, ст.ст.160, 165  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

1.  Позовну заяву з усіма доданими документами повернути Позивачу.

2. Дана ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява   про   апеляційне  оскарження  ухвали  суду  першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи,  яка її оскаржує, то строк подання заяви про апеляційне  оскарження  обчислюється  з дня  отримання нею копії ухвали.  Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається  протягом  десяти  днів  після  подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Дана ухвала набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому Законом (ч. 6 ст. 108 КАС).

У відповідності з п.2 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" від 21.10.1993р. № 7-93 державне мито у сумі 3,40 грн., перераховане за платіжним дорученням №  1501 від  "10" грудня 2007 р. підлягає поверненню.

Додаток на 167 арк.

Суддя