ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15.11.2007
Справа № 25/60-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді
Кузнецової І.Л.,

суддів:
Верхогляд Т.А. (доповідача), Чимбар Л.О.,

при секретарі судового засідання  Чоха Є.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник,
довіреність №ВЕР732597 від 03.07.07р.;

від
відповідача:  Водоп'янов В.І.,
представник, довіреність №87 від 28.09.07р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ,

на рішення господарського
суду Дніпропетровської області
від  30.08.07р. у справі №
25/60-07

за позовом
ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ;

до
колективного підприємства “Дніпроуніверсал”, м. Дніпропетровськ;

про визнання
дій протиправними.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду Дніпропетровської області з позовом до колективного підприємства
“Дніпроуніверсал”, в якому  просив суд
зобов'язати відповідача поновити позивача у складі співвласників колективного
підприємства „Дніпроуніверсал” з відповідною питомою вагою власності у
статутному фонді підприємства.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської
області від 30.08.07р. у справі № 25/60-07 в задоволенні позову відмовлено.

Господарський суд мотивуючи рішення
виходив з того, що позивачем за власним волевиявленням було реалізовано право
на вихід зі складу членів підприємства у січні 1998 року шляхом подання
відповідної заяви та заяви про звільнення та відповідно до п.5.7 Статуту
відповідача, отримано вартість його внеску в колективній власності, яка
вираховується на момент звільнення.

Позивачем також не було надано
належних доказів в обґрунтування
посилання на обман з боку відповідача щодо виплати йому частки власності
та залишення у складі підприємства.

Суд також вважав необґрунтованими
посилання позивача на неправомірну відмову у відновленні його у складі членів
підприємства, оскільки п.8.3 Статуту відповідача, на який посилається позивач,
врегульований порядок відмови у прийнятті до членів підприємства його
працівників, а не порядок поновлення власності на частку, що не була виплачена
при виході позивача із членів підприємства.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування
місцевим господарським судом обставин, що мають суттєве значення для справи,
неналежну оцінку доказів та просить рішення скасувати, позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач вважає доводи скаржника необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а
рішення господарського суду без змін.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки, апеляційний суд приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_2 з 1993р. була учасником Колективного підприємства
„Дніпроуніверсал”, яке є правонаступником підприємства колективної власності
„Дніпроуніверсал”, та працювала на цьому підприємстві на підставі безстрокового
трудового договору. Внесок позивача до майна відповідача станом на 01.06.1993р.
становив 410522 крб. - 0,4104% у загальному об'ємі колективної власності.

Відповідно до п.9.1 Статуту
відповідача, член підприємства має право на добровільний вихід з членів
підприємства при умові припинення трудових відносин з підприємством та право на
отримання свого вкладу у грошовому вигляді за рішенням ради підприємства з
затвердженням на загальних зборах.

15.12.1997р. позивач звернувся до
відповідача з заявою про виключення із складу власників підприємства та
отримання належної частки у грошовому вираженні (а.с.37).  16.01.1998р. позивач звернувся до відповідача
з заявою про звільнення з підприємства за власним бажанням (а.с. 36).

Наказом по підприємству від 16.01.1998р.
№ 4-К позивач був звільнений з підприємства, про що зроблено відповідний запис
в трудовій книжці, оригінал якої оглянутий колегією суддів у судовому засіданні
25.10.2007 року.

Відповідно до п.8.2 Статуту
відповідача, питання про вступ до членів підприємства або вихід зі складу
членів підприємства вирішується радою підприємства згідно з Положенням про
вихід на протязі 1 місяця після подання письмової заяви.

Відповідно до п.5.7 Статуту
працівнику, який припинив трудові відносини з підприємством, а також
спадкоємцям померлого працівника виплачується вартість його внеску в колективну
власність, яка вираховується на момент звільнення (смерті)
працівника-співвласника.

Положенням про вихід працівників
відповідача при звільненні, яке затверджено загальними зборами членів
підприємства 26.07.1997 року, зокрема п.п.2.5, 2.6 передбачено, що прийняте
рішення ради підприємства є  юридичним
фактом виходу заявника із складу членів підприємства. У зв'язку з чим заявник
втрачає юридичні права члена підприємства за виключенням права на отримання
належної частки вкладу.

Згідно з протоколом № 1 від
16.01.1998р. ради власників відповідача позивач був виключений зі складу членів
підприємства з виплатою частки у грошовому вигляді у сумі 1689,95грн., що
підтверджується видатковим касовим ордером № 42 від 16.01.1998р. та довідкою
відповідача від 27.07.2007р. № 59 (а.с. 39-40).

Таким чином висновок господарського
суду про те, що позивач реалізував своє право на вихід зі складу підприємства у
січні 1998 року шляхом подання відповідної заяви та заяви про звільнення, тобто
за власним  волевиявленням та про
безпідставність його доводів щодо порушення відповідачем ст. 41 Конституції
України, ст.23 Закону України «Про власність», ст.321 ЦК України колегія суддів
вважає правомірним та обгрунтованим.

Скаржником не доведено ні в суді
першої, ні в суді апеляційної інстанції факт його обману щодо виплати йому
частки в колективній власності та залишення у складі членів підприємства.

Наказ №4-К від 16.01.1998 року,
яким ОСОБА_2. прийнята інженером з техніки безпеки на цьому ж підприємстві з
19.01.1998 року по трудовому контракту строком по 30.06.1998 року (а.с.42)
прийнятий відповідачем на підставі заяви позивача та не є належним доказом
неправомірності дій відповідача та порушення ним приписів Кодексу законів про
працю України.

Стосовно доводів апелянта про
наявність у позивача іменного приватизаційного сертифікату як доказу належності
позивачу частки в колективній власності, слід зазначити наступне:

Зазначене свідоцтво було видане
позивачу відповідачем на підтвердження його участі у підприємстві під час
перетворення орендного підприємства «Дніпроуніверсал»в підприємство колективної
власності матеріально-технічного постачання «Дніпроуніверсал». Позивач у
встановленому Статутом порядку вийшов зі складу членів підприємства, відповідно
і зазначене свідоцтво не має юридичної сили
та не наділяє позивача правами власника.

Чинне законодавство України не
пов'язує сам лише факт наявності іменного приватизаційного свідоцтва у позивача
з існуванням його права співвласника колективного підприємства, з членів якого
його було виключено.

Стосовно доводів апелянта щодо
неправомірності відмови відповідача у відновленні позивача у складі членів
підприємства відповідно до п.8.3 Статуту, колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок господарського суду про те, що розгляд таких вимог позивача Статутом
колективного підприємства взагалі не передбачено.

Статут відповідача та Положення про
вихід працівників підприємства колективної власності «Дніпроуніверсал»не передбачає
і обов'язкове нотаріальне посвідчення заяви позивача про звільнення, про що
також вказує скаржник.

Відповідно до вимог ст. 257
Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю
у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позивачем суду першої інстанції
подано клопотання про відновлення строку позовної давності. При цьому він
посилається на те, що про рішення від 16.01.1998 року про виключення його із
членів підприємства позивач дізнався в судовому засіданні по даній справі
02.08.2007 року.

Господарським судом дане клопотання
не вирішено.

Відповідачем у судовому засіданні
заявлено про застосування судом позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав
для задоволення клопотання позивача.

Відповідно до п.4 ст. 267
Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів вважає, що рішення господарського суду відповідає нормам матеріального і
процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, 103,
105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, м.
Дніпропетровськ, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 30.08.07р. у справі № 25/60-07 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку  протягом одного місяця до Вищого
господарського Суду України.

Головуючий
І.Л. Кузнецова

Суддя                                                                                Т.А.
Верхогляд

Суддя
Л.О. Чимбар

Підписано
в повному обсязі 23.11.2007 року.