ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2007 р.
№ 1/279

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ,

на постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.02.2007

зі справи № 1/279

за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі –Відділення)

до відкритого акціонерного товариства “Алчевський металургійний комбінат” (далі –Товариство), м. Алчевськ Луганської області,

про стягнення 1 465 618,98 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –не з’явився,

відповідача –Козаренка Є.В., Рудковської І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням арбітражного суду Луганської області від 23.11.2000 з Товариства на користь Відділення стягнуто борг у сумі 1 465 618,98 грн.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 27.07.2001 Відділенню відновлено пропущений строк пред’явлення наказу суду з даної справи до виконання. На виконання рішення зі справи № 1/279 видано наказ від 27.07.2001.

У грудні 2006 року Товариство звернулося до господарського суду Луганської області з заявою про визнання наказу, виданого господарським судом 27.07.2001 на виконання зазначеного рішення арбітражного суду, таким, що не підлягає виконанню.

Заяву мотивовано посиланням на те, що ухвалою господарського суду Луганської області від 23.01.2004 було порушено провадження у справі про банкрутство Товариства та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. При цьому відповідач зробив посилання на статтю 1 Закону України від 14.05.1992 № 2343-ХІІ “Про відновлення платоспроможності  боржника  або визнання  його  банкрутом”  (далі –Закон № 2343), відповідно до якої кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника є конкурсними кредиторами. Крім того Товариство  зазначило,  що  відповідно  до частини першої статті 14 Закону № 2343 конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. До вимог кредиторів, які повинні заявлятися у справі про банкрутство, Закон відносить і безспірні вимоги кредиторів, тобто ті, які підтверджено виконавчими документами, тому наявність судового рішення про задоволення грошових вимог не звільняє кредитора від обов'язку заявити їх в порядку статті 14 Закону № 2343. Водночас відповідно до частини другої статті 14 цього Закону вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Оскільки ухвалою господарського суду Луганської області від 01.07.2004 затверджено реєстр вимог кредиторів та в пункті 9 цієї ухвали зазначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в строк, встановлений для їх подання, вважаються погашеними, то Товариство наполягає на тому, що вимоги Відділення вважаються погашеними, а наказ господарського суду від 27.07.2001 зі справи № 1/279 згідно з приписами статті 117 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) - таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 15.01.2007 зазначену заяву Товариства залишено без задоволення. Ухвалу місцевого суду мотивовано посиланням на те, що встановлені частиною четвертою статті 117 ГПК України “інші причини” слід розглядати “у системному зв'язку з переліченими у цій статті підставами, тобто якщо у боржника з будь-яких очевидних причин відсутній обов'язок виконати рішення за суттю”. Крім того суд першої інстанції зазначив, що Товариство (боржник за виконавчим провадженням) у межах скороченого провадження намагається вирішити по суті питання матеріально-правового характеру щодо наявності або відсутності у позивача права на отримання заборгованості за наказом господарського суду від 27.07.2001 зі справи № 1/279, посилаючись на спеціальні норми Закону № 2343, що має бути предметом виключно позовного провадження.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано, а заяву Товариства про визнання наказу господарського суду Луганської області від 27.07.2001 зі справи № 1/279 таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано посиланням на приписи частини другої статті 14 Закону № 2343. Апеляційним судом також зазначено, що положення частини четвертої статті 117 ГПК України співпадають з положенням пункту 4 частини першої статті 37 Закону України “Про виконавче провадження”, яким передбачено, що визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є підставою для закінчення виконавчого провадження.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відділення просить постанову апеляційного господарського суду від 13.02.2007 зі справи скасувати внаслідок її прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та відмовити Товариству в задоволенні його вимог. При цьому скаржник посилається на приписи статті 124 Конституції України та статті 115 ГПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило постанову апеляційного суду зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників відповідача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Дійсно, статтею 124 Конституції України та статтею 115 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.

Проте, Товариство звернулося до господарського суду Луганської області з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню з підстав, передбачених статтею 117 ГПК України, частина четверта якої надає право господарському суду визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як правильно встановлено Луганським апеляційним господарським судом, оскільки Відділення, яке є конкурсним кредитором, відповідно до частини першої статті 14 Закону № 2343 у встановлений законом строк не звернулося до суду з заявою про визнання його грошових вимог у справі про банкрутство Товариства, тому заборгованість останнього є погашеною на підставі частини другої статті 14 Закону № 2343. За таких обставин наказ, виданий господарським судом 27.07.2001 зі справи № 1/279 про стягнення з Товариства на користь Відділення 1 465 618,98 грн., суд апеляційної інстанції правильно визнав таким, що не підлягає виконанню.

Таку ж правову позицію викладено й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2007 зі справи № 3/332.

Водночас посилання Відділення на наявність рішення господарського суду Луганської області від 22.07.2005 зі справи № 8/324пн не може бути підставою для задоволення вимог касаційної скарги, оскільки ці справи не співпадають за предметом спору і згадане рішення зі справи № 8/324пн не має преюдиціального значення для вирішення даного судового спору.

Таким чином, постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідає встановленим ним фактичним обставинам, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113, 117 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 зі справи № 1/279 залишити без змін, а касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів –без задоволення.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя                                                                                                Б.Львов