ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

26.09.07
Справа №20/238д/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського
суду у складі:

Головуючий суддя Мірошниченко М.В. судді  Мірошниченко М.В.    , Зубкова Т.П.  , Кричмаржевський В.А.

при секретарі Соколові А.А.

за участю представників:

позивача:
Білан В.Л., довіреність від 02.02.2007р.;

відповідача-1:
не з'явився;

відповідача-2:
не з'явився;

відповідача-3:
не з'явився;

3-ої особи:
не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю

«Запоріжтеплоенерго», м.
Запоріжжя

на рішення                   господарського суду
Запорізької області від 24.07.2007р.

у справі                         № 20/238д/07

за позовом                    Товариства з обмеженою
відповідальністю

«Запоріжтеплоенерго», м. Запоріжжя

до відповідача-1
Приватного підприємця, арбітражного керуючого

ОСОБА_1,
м. Запоріжжя

до відповідача-2           Приватного підприємця ОСОБА_2,

м.
Запоріжжя

до відповідача-3
Закритого акціонерного товариства «Головне

підприємство теплових мереж», м. Запоріжжя

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача -

Орендне
підприємство «Запорізьке міжміське бюро

технічної
інвентаризації», м. Запоріжжя

про                                 визнання
недійсним договору купівлі-продажу

від
03.08.2004р.

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю
«Запоріжтеплоенерго», м. Запоріжжя було подано позов до Приватного підприємця,
арбітражного керуючого ОСОБА_1, м. Запоріжжя, Приватного підприємця ОСОБА_2, м.
Запоріжжя і Закритого акціонерного товариства «Головне підприємство теплових
мереж», м. Запоріжжя про визнання недійсним договору купівлі-продажу від
03.08.2004р., укладеного між ЗАТ «Головне підприємство теплових мереж» в особі
ліквідатора ОСОБА_1., і ПП ОСОБА_2.

Розглянувши справу по суті, господарський суд
Запорізької області своїм рішенням від 24.07.2007р. у справі № 20/238д/07
(суддя Гандюкова Л.П.) в позові відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що права позивача, який вважає
себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про
визнання недійсною угоди, стороною в якій позивач не є, тобто з застосуванням
правового механізму, встановленого ч.1 ст.216 ЦК України, незалежно від того,
чи відповідає спірна угода закону, оскільки захист прав позивача можливий
шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави для цього. Судом
також зазначено про необґрунтованість пред'явлення позову до ПП ОСОБА_1.,
оскільки зазначена особа не є стороною спірного договору. Крім того, судом
вказано на те, що посилання позивача на введення в оману покупця ОСОБА_2. не
може бути підставою для задоволення позову, оскільки зазначена обставина не
порушує права саме позивача.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у
поданій апеляційній скарзі ТОВ «Запоріжтеплоенерго», позивач у справі, вказує
на те, що при прийнятті рішення судом порушені норми матеріального та
процесуального права; неповно досліджені всі обставини справи в їх сукупності,
а висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають фактичним обставинам
справи. Зазначає зокрема, що спірну угоду від імені юридичної особи підписано
особою, що не має на це повноважень. Продавець за договором не є власником
майна. Захист прав позивача шляхом подання віндикаційного позову не є можливим,
оскільки позивач фактично володіє, користується та розпоряджається майном.
Просить рішення господарського суду Запорізької області від 24.07.2007р. у
справі № 20/238д/07 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав
доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Від відповідачів та третьої особи відзивів на апеляційну
скаргу до суду не надходило. Вказані особи законним правом на участь своїх
представників в судовому засіданні не скористались. Про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.
Колегія суддів на підставі ст. 75 ГПК України
вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі
доказами, у відсутності відповідачів та третьої особи, оскільки їх неявка не
перешкоджає вирішенню спору.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького
апеляційного господарського суду № 2674 від 25.09.2007р. справу призначено до
розгляду у складі колегії - Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Зубкової
Т.П., Кричмаржевського В.А.

В судовому засіданні 26.09.2007р. за згодою представника
позивача оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної
інстанції.

За клопотанням представника позивача розгляд справи
вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового
процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при
винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 03.08.2004р. між ЗАТ
«Головне підприємство теплових мереж» в особі ліквідатора ОСОБА_1. (продавець)
і ПП ОСОБА_2. (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, згідно з п.1.1
якого продавець зобов'язується передати у власність покупця належний продавцю
на праві власності об'єкт незавершеного будівництва центрально-тепловий пункт,
який знаходиться по вул. Брянській у м. Запоріжжі на земельній ділянці площею
0,13 га, відведеній рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від
30.07.2001р. за № 298/5, а покупець зобов'язується прийняти об'єкт та сплатити
за нього ціну згідно умов цього договору.

05.08.2004р. між ЗАТ «Головне підприємство теплових
мереж» і ПП ОСОБА_2. підписаний акт здачі-приймання об'єкту незавершеного
будівництва, в якому зазначено, що продавцем переданий, а покупцем прийнятий у
власність об'єкт купівлі-продажу - об'єкт незавершеного будівництва
центрально-тепловий пункт, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул.
Брянська, на земельній ділянці площею 0,13 га, відведеній рішенням Запорізького
міськвиконкому від 08.09.1983р. № 304/1, який є частиною (16/100) об'єкта
незавершеного будівництва, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Седова,
на земельній ділянці загальною площею 0,8062 га.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на
те, що ліквідатор ОСОБА_1не мала правових підстав підписувати договір
купівлі-продажу від 03.08.2004р. від імені ЗАТ «Головне підприємство теплових
мереж». З 03.04.2002р. об'єкт незавершеного будівництва - центрально-тепловий
пункт вже не був власністю ЗАТ «Головне підприємство теплових мереж», а був
власністю позивача. З 10.05.2004р. вищевказаний об'єкт, як складова частина об'єкту
незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 0,8062
га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Седова, 14, знаходився під арештом. У зв'язку
з цим, в позові ставиться вимога про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 03.08.2004р., укладеного між ЗАТ «Головне підприємство
теплових мереж» в особі ліквідатора ОСОБА_1., і ПП ОСОБА_2. Позовні вимоги
ґрунтуються на приписах ст.ст. 26, 48, 49 Закону України «Про власність»,
ст.ст. 1, 2, 3, 16, 115, 203, 207, 215, 216, 230, 236, 386, 388, 655 - 659 ЦК
України.

Колегія суддів зазначає, що 01.03.2006р. господарським
судом Запорізької області у справі № 16/433-14/343 (за позовом ТОВ
«Запоріжтеплоенерго» до ДП «Головне ПТС» ЗАТ «Головне підприємство теплових
мереж» про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва) було
прийнято рішення, яким, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27.03.2006р.,
визнано за ТОВ «Запоріжтеплоенерго» право власності на об'єкт незавершеного
будівництва - «Будівництво адміністративно-виробничої споруди та встановлення
баків холодної води в районі вул. Седова. Насосна», що розташований на
земельній ділянці площею 0,8062 га за адресою: м. Запоріжжя, вул. Седова, 14.
Зазначене рішення господарського суду набрало законної сили.

Рішенням господарського суду у справі № 16/433-14/343
встановлено наступне. Пунктом 5.1 Статуту ТОВ «Запоріжтеплоенерго» передбачено,
що товариство є власником, зокрема, майна, цінних паперів та грошових коштів,
переданих йому засновниками у власність. У відповідності з п.43 Установчого
договору від 03.04.2002р. та реєстру № 3 (додаток до договору) Дочірнім
підприємством «Головне підприємство теплових мереж» ЗАТ «Головне підприємство
теплових мереж» в якості статутного внеску у статутний фонд ТОВ
«Запоріжтеплоенерго» було передано об'єкт незавершеного будівництва -
Будівництво адміністративно-виробничої споруди та встановлення баків холодної
води в районі вул. Седова. Насосна». ТОВ «Запоріжтеплоенерго» зазначене майно
було прийнято за актом приймання-передачі від 03.04.2002р.

На підставі рішення господарського суду від 01.03.2006р.
у справі № 16/433-14/343, 04.04.2006р. Орендним підприємством «Запорізьке МБТІ»
було зареєстровано право власності ТОВ «Запоріжтеплоенерго» на об'єкт
незавершеного будівництва - адміністративно-виробнича споруда та насосна, що
знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Седова, 14. Зазначене
підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від
04.04.2006р. за № 10288721 (номер запису 2395, в книзі 15).

З викладеного вбачається, що на час укладення спірного
договору купівлі-продажу від 03.08.2004р., позивач був власником об'єкту
незавершеного будівництва центрально-тепловий пункт, який був предметом
зазначеного договору. Право власності позивачем на зазначене майно набуто в
2002р. як внесок до статутного фонду товариства, що не суперечить положенням
ст.12 Закону України «Про господарські товариства» та ст.115 ЦК України, якими
передбачено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому
учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності
набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше
прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не
встановлена судом.

Позивачем право власності на вищевказане майно набуте на
підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару,
крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом,
належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його
повернення.

За спірним договором купівлі-продажу від 03.08.2004р. продавцем
майна виступило ЗАТ «Головне підприємство теплових мереж», тобто особа, якій
таке майно на час укладення договору не належало на праві власності.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про власність», чинного
на час укладення спірного договору, власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається належним йому майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення
господарської та іншої не забороненої законом діяльності. Аналогічне положення
міститься в ст.319 ЦК України.

Статтею 48 Закону України «Про власність» визначено, що
Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам
рівні умови захисту права власності. Аналогічне положення закріплено в ст.386
ЦК України.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 03.08.2004р.,
укладений між відповідачем-2 і відповідачем-3, порушує право власності
позивача.

Стосовно питання про добросовісність набуття
відповідачем-2 права на спірне майно за спірним договором купівлі-продажу, то
слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності
на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути
витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право
витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав
майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав
майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Договір купівлі-продажу від 03.08.2004р. був відплатним.
Так, на виконання зазначеного договору, відповідачем-2 було сплачено
відповідачу-3 суму 35.000,00 грн. в якості оплати за об'єкт, що підтверджується
платіжним дорученням № 103 від 04.08.2004р.

Обставини справи у їх сукупності свідчать про те, що
об'єкт незавершеного будівництва центрально-тепловий пункт фактично не вибував
з володіння позивача, у т.ч. не передався відповідачу-2. Так, згідно довідки
позивача від 26.09.2007р. за №26/09-2007-1, об'єкт незавершеного будівництва
центрально-тепловий пункт, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул.
Брянська, на земельній ділянці площею 0,13 га, який є складовою частиною
(16/100) об'єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Седова, 14 на земельній ділянці загальною площею 0,8062 га з
моменту прийняття вищевказаного об'єкту незавершеного будівництва на баланс ТОВ
«Запоріжтеплоенерго» з 03.04.2002р. ніколи не вибував з власності підприємства,
не передався і не відчужувався іншими шляхами третім особам.

З цього приводу слід також зазначити, що у відповідності
зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.2 спірного договору передбачено, що передача
об'єкту продавцем та прийняття об'єкту покупцем оформлюється актом
прийому-передачі, який підписується сторонами у двох примірниках та є
невід'ємною частиною цього договору.

Як зазначалось вище, між відповідачем-2 і відповідачем-3
05.08.2004р. підписаний акт здачі-приймання об'єкта незавершеного будівництва
(додаток № 1 до договору купівлі-продажу від 03.08.2004р.), за змістом якого
продавцем переданий, а покупцем прийнятий у власність об'єкт купівлі-продажу -
об'єкт незавершеного будівництва центрально-тепловий пункт, розташований за
адресою: м. Запоріжжя, вул. Брянська, на земельній ділянці площею 0,13 га.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що
зазначений об'єкт відповідачем-3 фактично не передався відповідачу-2 за спірним
договором.

Тобто, з боку відповідача-3 спірний договір в частині
передачі об'єкту у власність покупця фактично не виконувався. Вищевказаний
об'єкт незавершеного будівництва центрально-тепловий пункт не вибував із
володіння, користування та розпорядження позивача. Відповідно, відповідач-2 не
може вважатися добросовісним набувачем такого майна, оскільки він не міг не
знати про те, що об'єкт йому фактично переданий не був.

Щодо питання про наявність у особи повноважень на
підписання спірного договору купівлі-продажу з боку продавця, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З боку продавця спірний договір підписаний ліквідатором
ОСОБА_1., діючої на підставі постанови господарського суду Запорізької області
від 20.01.2003р. по справі № 5/5/212.

З матеріалів справи вбачається, що постановою
господарського суду Запорізької області від 20.01.2003р. у справі № 5/5/212
визнано ЗАТ «Головне підприємство теплових мереж» банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру, ліквідатором підприємства банкрута був призначений
арбітражний керуючий ОСОБА_1.

За змістом ст.25 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатор з дня свого
призначення здійснює, серед іншого, такі повноваження: приймає до свого відання
майно боржника,  вживає заходів по
забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження
майном банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута;
реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог
кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від
28.07.2004р. у справі № 5/5/212 звільнена від обов'язків ліквідатора ЗАТ
«Головне підприємство теплових мереж» арбітражний керуючий ОСОБА_1та
призначений ліквідатором зазначеного підприємства арбітражний керуючий ОСОБА_3.

Таким чином, з 28.07.2004р. арбітражний керуючий
ОСОБА_1не мала права здійснювати від імені ЗАТ «Головне підприємство теплових
мереж» повноваження, передбачені ст.25 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Договір від
03.08.2004р. з боку продавця підписаний не уповноваженою на те особою. При
цьому, не має значення для справи з'ясування питання про наступне схвалення
правочину особою, оскільки продавцем за спірним договором виступила особа (ЗАТ
«Головне підприємство теплових мереж»), якій майно не належало на праві
власності, про що вказано вище.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2004р. у справі №
2-2419  в порядку ст.149, п.п. 1, 2
ст.152 ЦПК України 1963р. було задоволено клопотання ЗАТ «Головне підприємство
теплових мереж» в особі ліквідатора ОСОБА_1. та накладено арешт на основні
засоби, об'єкти незавершеного будівництва та грошові кошти, що належить ТОВ
«Запоріжтеплоенерго», у т.ч. на майно, яке було предметом спірного договору
купівлі-продажу від 03.08.2004р., а також заборонено органам ОП «ЗМБТІ»
проводити будь-які дії, спрямовані на реєстрацію та перереєстрацію права
власності на вказані об'єкти на інших осіб до розгляду справи по суті.
Зазначені заходи до забезпечення позову були скасовані лише ухвалою Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 28.12.2005р.

Таким чином, на момент укладення спірного договору
купівлі-продажу від 03.08.2004р., майно, яке було предметом цього договору,
знаходилось під арештом.

У відповідності зі ст.14 ЦПК України 1963р., чинного на
момент укладення спірного договору, рішення, ухвала і постанова суду або судді,
що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх органів, підприємств,
установ, організацій, службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій
території України.

В силу ст.124 Конституції України та ст.11 Закону
України «Про судоустрій», судові рішення (в тому числі ухвали), що набрали
законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян
та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території
України.

Майно за спірним договором було відчужено всупереч
вимогам зазначених нормативно-правових актів.

Відповідно до ст.215 ЦК України, яка входить до підстави
позову, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися
у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з Роз'ясненням ВАСУ №02-5/111 від 12.03.1999р.
«Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд
повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод
вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за
угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини,
що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідність чи невідповідність угоди вимогам
законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент укладення спірної угоди.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що
договір купівлі-продажу від 03.08.2004р. не відповідає вимогам закону, а саме -
Закону України «Про власність», положенням ЦПК України 1963р., чинних на момент
укладення такого договору, ЦК України, Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Закону України «Про
судоустрій». Спірний договір порушує право власності позивача, право на яке
гарантовано Конституцією України і ЦК України.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 03.08.2004р.
слід визнати недійсним.

Колегія суддів приходить до висновку про
необґрунтованість посилання суду першої інстанції в якості підстави для відмови
у задоволенні позову на те, що права позивача, який вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною
угоди, стороною в якій позивач не є, тобто з застосуванням правового механізму,
встановленого ч.1 ст.216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідає спірна
угода закону, оскільки захист прав позивача можливий шляхом пред'явлення
віндикаційного позову, якщо є підстави для цього. Так, при прийнятті рішення,
судом не було враховано того, що майно, яке було предметом спірного договору,
не вибувало з володіння, користування та розпорядження позивача, у зв'язку з чим
у останнього відсутні підстави для витребування майна від іншої особи, а
відповідно, і пред'явлення віндикаційного позову. Зазначене свідчить про
неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Згідно зі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Спірний договір підлягає визнанню недійсним з моменту
його укладення.

Щодо правових наслідків недійсності договору, то слід
зазначити, що у відповідності зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості
такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано,
за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як зазначалось вище, договір купівлі-продажу від
03.08.2004р. був виконаний лише з боку відповідача-2, що підтверджується
платіжним дорученням № 103 від 04.08.2004р. про сплату відповідачем-2 на
користь відповідача-3 суми 35.000,00 грн. в якості оплати за об'єкт. Продавцем
(відповідачем-3) покупцю (відповідачу-2) об'єкт фактично не передавався, у т.ч.
за актом здачі-приймання від 05.08.2004р.

Таким чином, в якості наслідків визнання правочину
недійсним, з відповідача-3 на користь відповідача-2 слід стягнути суму
35.000,00 грн., сплаченої в якості оплати за об'єкт.

Позовні вимоги підлягають задоволенню відносно
відповідача-2 і відповідача-3. В позові до відповідача-1 слід відмовити,
оскільки арбітражний керуючий ОСОБА_1не є стороною спірного договору, хоча нею
і був підписаний такий договір.

З огляду на викладене, у зв'язку з неповним з'ясуванням
місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, що
призвело до порушення норм матеріального права, колегія суддів знаходить
підстави для скасування оскаржуваного рішення.

У відповідності зі ст.49 ГПК України, судові витрати по
розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції слід покласти на
відповідача-2 і відповідача-3.

Керуючись ст. ст. 49, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Запорізький апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запоріжтеплоенерго», м. Запоріжжя задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від
24.07.2007р. у справі № 20/238д/07 скасувати.

Позов задовольнити відносно Приватного підприємця
ОСОБА_2, м. Запоріжжя і Закритого акціонерного товариства «Головне підприємство
теплових мереж», м. Запоріжжя.

Визнати недійсним з моменту укладення договір
купівлі-продажу від 03.08.2004р., укладений між Приватним підприємцем
ОСОБА_2і  Закритим акціонерним
товариством «Головне підприємство теплових мереж» в особі ліквідатора ОСОБА_1.

В позові до Приватного підприємця, арбітражного
керуючого ОСОБА_1, м. Запоріжжя відмовити.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Головне
підприємство теплових мереж», м. Запоріжжя на користь Приватного підприємця
ОСОБА_2, м. Запоріжжя суму 35.000,00 грн.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_2, м. Запоріжжя
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжтеплоенерго», м.
Запоріжжя суму 63,75 грн. державного мита і 59,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Головне
підприємство теплових мереж», м. Запоріжжя на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запоріжтеплоенерго», м. Запоріжжя суму 63,75 грн. державного
мита і 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду
Запорізької області.

Головуючий суддя Мірошниченко М.В.

судді  Мірошниченко М.В.

Зубкова Т.П.  Кричмаржевський В.А.