ПОСТАНОВА

"30" листопада 2007 р.

Справа № 4/227-3881

12:10 год.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської
області

у складі   судді Бурди
Н.М.

при секретарі судового засідання
Кіпибіді О.З.

Розглянув справу

за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів України вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль.

до ОСОБА_1 АДРЕСА_1.

про стягнення
2002грн. 30коп. адміністративно-господарських санкцій.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: бухгалтер
ОСОБА_2, довіреність № б/н від 10.10.07р.

Суть справи:

В судовому засіданні представнику відповідача процесуальні права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 49, 51,130 КАС України, роз'яснено.

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту
інвалідів України вул. Грушевського, 8, м.Тернопіль звернулося до
господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача - ОСОБА_1
АДРЕСА_1 про стягнення 2002 грн. 30 коп. адміністративно-господарських санкцій.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на
те, що приватним підприємцем ОСОБА_1 АДРЕСА_1 не виконано встановленого,
відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні” (№875-XII від 21.03.1991р.) нормативу робочих місць для
працевлаштуванням інвалідів, про що свідчать дані поданого відповідачем „Звіту
про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік" (форма № 10-ПІ).

09.10.2007р. відповідач у запереченні на позовні вимоги за №б/н
від 04.10.2007р., в доповненні до нього №б/н, б/д та в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечив посилаючись на те, що вид його діяльності (перевезення
вантажів автомобільним транспортом) є потенційним джерелом небезпечної роботи,
а тому забезпечити звичайні умови праці, необхідні для працевлаштуванні
інвалідів немає можливості, зазначив також, що для працевлаштування інвалідів
позивачу своєчасно було направлено Звіт форми № 10-ПІ.

Ухвалою від 12.10.2007р. закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду на 26.10.2007р. та оголошено перерву до
30.11.2007р.

Технічна фіксація судового засідання не здійснювалась за
відсутності відповідного клопотання представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи
представника відповідача, оцінивши представлені докази в їх сукупності,
господарський суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з
огляду на наступне:

Тернопільське обласне
відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до Положення
“Про Фонд соціального захисту інвалідів”, затвердженого  постановою КМУ від 26.09.2002р. № 1434,
являється юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням
підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для
працевлаштування та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до
бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених
нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Порядок визначення нормативу робочих місць призначених для
працевлаштування інвалідів встановлено Законом України „Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні” за №875-XII від 21.03.1991р. (далі Закон).
Згідно статті 19 даного Закону для підприємств (об'єднань), установ і
організацій, незалежно від форми власності та господарювання встановлюється
норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4%
від загальної чисельності працюючих, а якщо на підприємстві працює від 15 до 25
чоловік -у кількості одного робочого місця.

При недотриманні зазначеного вище імперативу, статтею 20 Закону
№875-XII від 21.03.1991р. передбачено відповідальність у вигляді штрафу в
розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне нестворене
робоче місце не зайняте інвалідом.

Таким чином, виходячи із зазначених вище норм права, відповідач
повинен був у відповідній кількості створити на підприємстві спеціально
обладнані робочі місця для інвалідів та надіслати у службу зайнятості
спеціальні повідомлення про готовність працевлаштування працівників з
розумовими чи фізичними вадами відповідної степені інвалідності.

Висновок про недотримання відповідачем нормативу створення робочих
місць позивач обґрунтовує посиланням на звіт про зайнятість та працевлаштування
інвалідів, поданий підприємцем ОСОБА_1 за результатами 2006 року за формою
10-ПІ.

Інших доказів матеріали справи не містять.

Однак даний звіт містить інформацію не про створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів та інші обставини взаємодії роботодавця із
органами працевлаштування, а лише дані про чисельність штатних працівників
відповідача.

Таким чином, дані звіту не містять достатню та достовірну
інформацію щодо дотримання суб'єктом підприємницької діяльності приписів ст. 19
Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України
від 3 травня 1995 р. N 314, визначено, що робоче місце інваліда -це
окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні),
в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де
створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1 Положення).

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає
встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології,
атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК,
органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в
дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3 Положення). Згідно п. 5
Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для
інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості,
місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального
захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення передбачено, що
підприємства інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту
населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування
інвалідів, однак, працевлаштування останніх здійснюється державною службою
зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів,
громадськими організаціями інвалідів з урахуванням їх побажань, стану здоров'я,
здібностей і професійних навичок інваліда, висновків МСЕК.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціального захисту
інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по створенню кількості
робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх
працевлаштування.

Стаття 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні” дійсно визначає, що підприємства (об'єднання), установи і
організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість
працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною
першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі
середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні),
установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Проте Закон передбачає сплату штрафних санкцій (а не обов'язкових
платежів), тобто припускає наявність протиправних дій з боку відповідача чи
порушень вимог Закону, а Закон визначає, як порушення, відмову в укладенні
трудового договору або в просуванні по службі, звільнення інваліда за ініціативою
адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів
інвалідності (ст. 17 Закону).

Як свідчать матеріали справи, основними видами діяльності
підприємця ОСОБА_1, який використовує найману працю, є надання послуг з
перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України та за її
межами, а тому на нього поширюється дія Закону України “Про автомобільний
транспорт” (№2344-ІІІ від 05.04.2001р.).

Ст. 19 Закону України “Про автомобільний транспорт” №2344-ІІІ від
05.04.2001р. (в редакції, чинній до 07.04.2006р.) було передбачено, що
створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів проводиться перевізниками у розмірі 4
відсотків загальної чисельності працюючих, крім водіїв.

Специфіка діяльності відповідача визначає, що переважна кількість
посад на ньому це посади водіїв, де використання праці інвалідів неможливе, про
що повідомляв підприємець ОСОБА_1 керуючого Тернопільського обласного
відділення Фонду соціального захисту інвалідів листом №1 від 01.03.2007р.
(копію якого до позовної заяви долучив позивач).

Відповідно до п. 2 Порядку надання дотації роботодавцю за рахунок
коштів Фонду соціального захисту інвалідів на створення спеціальних робочих
місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості,
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2006 р. №1836
-спеціальне робоче місце для інваліда це
окреме  робоче  місце або ділянка виробничої площі, які
потребують здійснення додаткових заходів з організації праці особи з
урахуванням її  індивідуальних
функціональних   можливостей,   обумовлених
інвалідністю,  шляхом
пристосування основного  і  додаткового
устаткування,  технічного
обладнання тощо.  Потреба у створенні
інваліду,  зареєстрованому в державній
службі  зайнятості  як
безробітний  (далі  -
інвалід), спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та
вимоги до них встановлюються індивідуальною програмою реабілітації.

Статтею 17 Закону
№875-XII від 21.03.1991р. передбачено, що з метою реалізації творчих і
виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм
реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю,
яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок
коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за
рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця
для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і
додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням
обмежених можливостей інваліда.

Враховуючи те, що вид діяльності підприємця ОСОБА_1 по наданню
послуг з перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України та
за її межами є потенційним джерелом небезпечної роботи, а тому створити
спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснити для цього
адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і
пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інвалідів не є можливим.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачем, всупереч вимогам
ст. 70-71 КАС України, не доведено належними та допустимими доказами факт
невиконання відповідачем обов'язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування
інвалідів, не представлено ним суду належних та допустимих доказів вчинення
відповідачем порушень, перелічених спеціальним законом, а тому підстав для
задоволення адміністративного позову суд не вбачає.

Судові витрати в силу положень ч. 4 ст. 94 КАС України стягненню з
відповідача не підлягають, адже позивач користується пільгами при сплаті
судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 86, 94, 98, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.  В задоволенні
адміністративного позову - відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду
сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти
днів з дня складення постанови в повному обсязі „24” грудня 2007 року до
адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом двадцяти днів після
подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                Н.М.
Бурда