ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 жовтня 2007 р.

№ 6/340-06-8925

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. -головуючого,

Ковтонюк Л.В.,

Чабана В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали касаційних

скарг

Головного управління Державного
казначейства України в Одеській області Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1

на

постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 29.05.2007р.

у справі

господарського суду Одеської
області №6/340-06-8925

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Одеса

до

Головного управління Державного
казначейства України в Одеській області
Державного казначейства України

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідачів

Перша державна виконавча служба у
Малиновському районі м.Одеси Товариство з обмеженою  відповідальністю “Галі”, м. Одеса

про

стягнення 477 655,46грн.

за участю представників сторін:

від позивача -ОСОБА_2;

від інших осіб -не з'явилися.

У С Т А Н О В И В:

07.09.2006р. Суб'єкт підприємницької
діяльності -фізична особа ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Одеської
області з позовом про стягнення з Державного бюджету України 424 504,46грн.
майнової шкоди, 148 008,61грн. інфляційних та 50 000,00грн. моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 21.08.2003р. державною виконавчою службою під час  примусового виконання наказу господарського
суду Одеської області від 25.02.2003р. №17-2-2-3-19/2071, яким зобов'язано
ОСОБА_1 звільнити займану земельну ділянку площею 260 кв.м. по вул.
АДРЕСА_1,  було пошкоджено та знищено
належне їй майно на зазначену суму. Враховуючи, що ухвалою господарського суду
Одеської області від 14.02.2005р. у справі
№17-2-2-3-19/2071 виконавчі дії ДВС були визнані незаконними, позивач
має право на відшкодування завданої
шкоди.

12.02.2007р. рішенням
господарського суду Одеської області (суддя Демениш О.А.) у задоволенні позову
відмовлено, мотивуючи недоведеністю причинного зв'язку між незаконними
діями  виконавчої служби та заподіяними
ОСОБА_1. збитками. Також суд зазначав, що два торгові павільйони, які
знаходились на спірній території, не належали позивачу на праві власності,
тому  їх знищенням не порушувались права
та інтереси останньої.

29.05.2007р. постановою Одеського
апеляційного господарського  суду (судді
Лашин В.В. -головуючий, Єрмілов Г.А., Воронюк О.Л.) рішення місцевого суду
скасовано, позов задоволено частково. Присуджено  до стягнення з Державного бюджету України
через Головне управління Державного казначейства в Одеській області на користь
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 матеріальну шкоду в
сумі 90 001грн., 28 440,29грн. інфляційних та 20 000.00грн. моральної шкоди. В
іншій частині позову відмовлено. Апеляційна інстанція виходила з правомірності
та обґрунтованості вимог ОСОБА_1 щодо стягнення вартості обладнання та товару,
що знаходились у приміщеннях знесених павільйонів та відносно яких державним
виконавцем не було забезпечено належного зберігання.

Не погоджуючись із ухваленими
рішеннями, СПД -ФО ОСОБА_1звернулася до Вищого господарського суду України із
касаційною скаргою, якою просила частково скасувати постанову апеляційного
суду  та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог, посилаючись на неповно встановлені фактичні
обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального
права.

У касаційній скарзі Головне
управління Державного казначейства України в Одеській області посилались
порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що
призвело до ухвалення незаконної постанови, тому просили її скасувати, а
рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Заслухавши представника позивача та
проаналізувавши мотиви викладені у касаційній скарзі, у сукупності з іншими
матеріалами справи, колегія суддів визнає касаційні скарги такими, що
підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається із мотивувальної
частини ухвали господарського суду Одеської області від 14.02.2005р. у
справі  №17-2-2-3-19/2071 неправомірність
дій виконавчої служби полягали в тому, що останнім не було  повідомлено ОСОБА_1 про строки для
добровільного виконання судового рішення, за наявності відповідних обставин не
було зупинено виконавче провадження, а також те, що акт опису майна не
відповідав вимогам закону та в якому відсутній підпис ОСОБА_1 або повідомлення
про відмову від його підписання. Але, ні судом першої, а ні апеляційної
інстанції належним чином не досліджувалось питання наявності
причинно-наслідкового  зв'язку між
зазначеними неправомірними діями виконавчої служби та заподіяними позивачу
збитками.

Задовольняючи частково позовні
вимоги   в частині вартості обладнання та
товару, відносно яких не було забезпечено ДВС належного зберігання, апеляційна
інстанція, визнала неправомірність дій державного виконавця у неповідомленні
особи, якій було передано на відповідальне зберігання майно ОСОБА_1 за актом
опису, про кримінальну відповідальність внаслідок знищення чи розкрадання цього
майна. При цьому, питання наявності причинно-наслідкового  зв'язку між формальними порушеннями  ВДС при складанні акту опису майна та
спричиненими збитками, судом взагалі не досліджувалось.

Не надана судами правова оцінка
діям ТОВ “Галі”, яким 21.08.2003р. державним виконавцем за  актом опису було передано на відповідальне
зберігання майно ОСОБА_1, місцезнаходження якого на даний час є невідомим, та
не встановлено чи може впливати на матеріальну відповідальність ТОВ “Галі”
неповідомлення їх ВДС про кримінальну відповідальність у разі зникнення майна
позивача. Тому, враховуючи зазначене, судам, для повного та об'єктивного
встановлення фактичних обставин справи, слід було вирішити питання щодо
залучення ТОВ “Галі” у якості співвідповідача.

Крім того, як убачається із
матеріалів справи події щодо звільнення державним виконавцем земельної ділянки
від майна ОСОБА_1 мали місце 21.08.2003р., а остання звернулася до
господарського суду про відшкодування їй шкоди, завданої ДВС під час зазначених
подій -07.09.2006р., тобто минуло більше ніж 3 роки. Проте, судами питання щодо
строків позовної давності не обговорювалось.

Зважаючи на вимоги ч. 2 статті 1117
Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази,
оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для
нового розгляду.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119-11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги
Головного управління Державного казначейства України в Одеській області та
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 задоволити
частково.

Постанову Одеського апеляційного
господарського  суду від 29.05.2007р. та
рішення господарського суду Одеської області від 12.02.2007р. у справі
№6/340-06-8925 скасувати, а справу направити господарському суду Одеської
області для нового розгляду.

Головуючий суддя

В.Я. Карабань

Суддя

Л.В. Ковтонюк

Суддя

В.В. Чабан