ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2007 р.
№ 5/52

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Козир Т.П.

суддів :
Мележик Н.І.,
Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

КП “Кіровоградагробудіндустрія”

на постанову
від 12.07.2007 р. Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі
№ 5/52

за позовом
КП “Кіровоградагробудіндустрія”
(надалі –Підприємство)

до
ТОВ “Кіровоградтранссервіс”
(надалі –Товариство)

про
зобов’язання повернути майно

за участю представників:

від позивача
-  не з’явились

від відповідача
-  не з’явились

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2007 р. Підприємство звернулось до суду з позовом до Товариства про зобов’язання повернути в натурі асфальтовану ділянку площею 41х30 метрів, що розташована в м. Кіровограді по вул. Мурманській, 31, яка була передана за актом прийняття-передачі від 30.03.2004 р. з мотивів нікчемності договору оренди № 30 від 30.03.2004 р. у відповідності до ст. ст. 215, 220, 793 ЦК України.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 14.05.2007 р. (суддя Змеул О.А.) позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.07.2007 р. (судді: Євстигнеєв О.С., Лотоцька Л.О., Бахмат Р.М.) рішення господарського суду Кіровоградської області від 14.05.2007 р. скасовано, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку,  що  касаційна  скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 30.03.2004 р. між Підприємством (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди асфальтованої ділянки № 30, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне володіння і користування (оренду) асфальтовану ділянку площею 41х30 метрів згідно відповідного плану за актом приймання майна. Термін оренди складає п’ять років.

Приймаючи рішення про задоволення позову місцевий господарський суд з посиланням на ст. ст. 215, 220, 793 ЦК України виходив з обставин нікчемності договору оренди № 30 від 30.03.2004 р., оскільки останній є договором найму споруди в розумінні ст. 793 ЦК України, проте в порушення вимог законодавства нотаріально не посвідчений.

Приймаючи постанову про скасування рішення місцевого господарського суду та про відмову в позові, апеляційний господарський суд погодився з висновком господарського суду першої інстанції про те, що передане за договором оренди № 30 від 30.03.2004 р. майно є спорудою. Водночас, суд апеляційної інстанції зазначив, що у переданій споруді відсутні ознаки капітальності, а тому договір не підлягав обов’язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, апеляційний суд керувався п. 2 Національного стандарту N 2 “Оцінка нерухомого майна”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. № 1442, та Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, який затверджено і введено в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 р. № 507.

Проте, висновки апеляційного господарського суду слід визнати необґрунтованими.

Наведене чинне законодавство України не дає визначення поняттю “капітальна споруда”, як і не виділяє ознаки капітальності споруди.

Національний стандарт N 2 “Оцінка нерухомого майна”, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. № 1442, не містить визначення поняття “капітальна споруда”, а згідно п. 2 цього стандарту споруди –це земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій (дамби, тонелі, естакади, мости тощо). При цьому, земельне поліпшення –це результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об'єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який затверджено і введено в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 р. № 507, також не містить визначення “капітальна споруда”.

Також, висновки апеляційного господарського суду, які містяться в оскаржуваній постанові, про невіднесення переданого за договором оренди № 30 від 30.03.2004 р. майна до будівель не стосуються розгляду даної справи і дослідження цього питання не відноситься до предмету доказування.

Викладене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції у відсутності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України.

В порушення ст. ст. 43, 99, 101, 104, 105 ГПК України, доводи апеляційного господарського суду, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими. Скасовуючи рішення, апеляційний господарський суд висновків місцевого господарського суду належним чином не спростував та дійшов власних висновків, які суперечать обставинам справи та вимогам законодавства. Здійснена апеляційним господарським судом неналежна юридична оцінка обставин справи призвела до неналежного з’ясування дійсних прав і обов'язків сторін та неправильного застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини. Як наслідок, постанова апеляційного господарського суду не відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 р. № 11.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суд першої інстанції в порядку ст. ст. 43, 47, 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізував відносини сторін. На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, мотивовано задоволено позов.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушив і неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, в зв’язку з чим постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду –залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу КП “Кіровоградагробудіндустрія” задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.07.2007 р. у справі № 5/52 скасувати.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 14.05.2007 р. у даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                      Т. Козир

С у д д і:                                                                                          Н. Мележик

О. Подоляк