ПОСТАНОВА

"15" листопада 2007 р.
Справа № 17/207-3860

16:20

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі

при секретарі судового засідання

за позовом  Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль

до відповідача Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", м. Тернопіль

За участю представників від:

позивача: Гафтко Н.Л., головний спеціаліст, доручення № 04-83/648 від 04.07.2007 р.

відповідача: Дем’яновська Н.А., провідний юрисконсульт № 06-4/264 від 20.02.07р.

В процесі розгляду справи представникам сторін роз'яснено належні їм права та обов'язки, передбачені статтями 49, 51, 130 КАС України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Позивач - Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль 13.09.2007р. звернувся до господарського суду з позовом до Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", м. Тернопіль, про стягнення адміністративно-господарських санкцій на суму 47570,67 грн., в тому числі 1782,27 грн. пені, нарахованої за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій у відповідності до ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Обґрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що підприємство не виконало встановленого, відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що свідчать дані „Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік" (форма № 10-ПІ), поданого підприємством.

Як стверджує позивач, норматив робочих місць на підприємстві складає 55 (п’ятдесят п’ять) робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", м. Тернопіль у 2006 році не було дотримано встановленого законом нормативу, оскільки на підприємстві працював лише 51 інвалід.

Спираючись на положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної" захищеності інвалідів в Україні" та Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314, позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за чотири робочі місця не зайняті інвалідами та пеню, нараховану за порушення строків сплати санкцій.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, а отже розглядаються в порядку і за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), що набрав чинності з 01.09.2005р., у відповідності до п.6 Прикінцевих та перехідних положень якого, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС України.

Ухвалою суду від 14.09.2007р. відкрито провадження в адміністративній справі № 17/207-3860 та з метою з’ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду, забезпечення всебічного та об’єктивного вирішення справи, на підставі ст. 110 Кодексу адміністративного судочинства України, в межах підготовчого провадження, призначено попереднє засідання на 09.10.2007р., про що сторін повідомлено у відповідності до вимог ст. 33 КАС України.

Попереднє судове засідання відкладалося з 09.10.07р. на 23.10.2007р. до 11-00 год. та, з урахуванням клопотання відповідача, на 01.11.2007р. до 17-10 год.

В ході проведення попереднього судового засідання позивач не відмовився від позову, доказів примирення судом не здобуто.

Зважаючи на те, що сторонами не врегульовано спір, у порядку, визначеному частиною третьою статті 111 КАС України, судом проведені дії викладені у п. 4 ст. 111 КАС України, покликані забезпечити всебічне та об'єктивне вирішення справи протягом розумного строку, тому у відповідності до статті 121 КАС України, судом закінчено підготовче провадження та призначено справу № 17/207-3860  до судового розгляду на 15.11.2007р.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві, підстав.

Відповідач, згідно поданих заперечень на позовну заяву (з урахуванням доповнення до заперечень від 01.11.07 р. № 06-2/1495) та його повноважний представник в судовому засіданні, проти позову заперечує, зазначає, що згідно із Законом України „Про автомобільний транспорт”, створення робочих місць для працевлаштування інвалідів проводиться перевізниками у розмірі  4% від загальної чисельності працюючих, крім водіїв. Оскільки Закон України „Про автомобільний транспорт”, із змінами від 23.02.2006р. № 3492-ІV та в новій редакції набрав чинність з моменту його опублікування, тобто з 07 квітня 2006 року, відповідачем у справі на підставі листа № 10-5/783 надано Фонду інвалідів уточнений звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за І квартал 2006 року та окремо за 9 місяців 2006 року, в якому визнано суму штрафних санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в розмірі 26297,10 грн. Крім того, відповідач зазначає, що Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" м. Тернопіль були створені та проведено атестацію робочих місць для працевлаштування інвалідів, власними зусиллями у 2006р. працевлаштовано 61 особу з інвалідністю, зазначає, що жодним органом інваліди для працевлаштування на підприємство не направлялися, а твердження позивача щодо залишення без розгляду листа-попередження № 06-153/487 від 15.05.2007 року не відповідає дійсності.

Зважаючи, що розмір штрафних санкцій не узгоджений сторонами, тому неправомірним є нарахування пені у розмірі 1782,27 грн. За наведених підстав, просить у задоволені позову відмовити. На підтвердження викладеного відповідачем надано копії актів атестації робочих місць, на яких використовується праця інвалідів по філіях дочірнього підприємства, що знаходяться в районах Тернопільської області, копії звітів за формою 3-ПН про наявність вакансій, що подано філіями дочірнього підприємства в районні центри зайнятості, копії наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи осіб з інвалідністю, копії трудових книжок інвалідів, котрі працювали на підприємстві відповідача у 2006 році, інші документи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності,  заслухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача, господарський суд встановив наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та Інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

У відповідності до статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002р. № 1434, Фонд є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та підпорядковується йому.

Тернопільське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а також на Фонд покладено обов'язок сприяння створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, професійному навчанню непрацюючих інвалідів.

Крім того, у відповідності до п. 5 Положення Фонд соціального захисту інвалідів вправі проводити перевірки підприємств, установ, організацій щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Як видно з даних Звіту про зайнятість інвалідів (Форма № 10-ПІ) за 2006 рік, поданого відповідачем до Фонду, середньооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за рік складає 1378 осіб (при цьому у І кварталі 2006 р. - 1393 осіб, а за 9 місяців 2006 р.- 1372 особи), тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для Дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" м. Тернопіль позивачем визначено у кількості 55 робочих місць.

07 червня 2007 року відповідачем подано уточнений Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів (Форма №10-ПІ), де, у зв’язку з внесенням змін до Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідачем самостійно визначено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у І кварталі 2006 року (47 місць, виходячи з середньооблікової чисельності працюючих 1393 чол. без врахування 216 осіб-водіїв) та за 9 місяців 2006 року (55 робочих місць).

Однак, враховуючи, що Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України»містить норми згідно яких норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів визначається виключно статтею 19 даного Закону, а у випадку, якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, які відрізняються від зазначених в статті 19 Закону, застосовуються положення Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» та на підставі поданого підприємством 23 січня 2007 року Звіту позивачем у справі визначено, що у 2006 році відповідач повинен був працевлаштувати п’ятдесят п’ять осіб (згідно даних цього звіту відповідачем визначено необхідну кількість інвалідів у розмірі 46 осіб–рядок 03 Звіту).

З урахуванням наведеного, позивачем нараховано штрафні санкції в сумі 45 788,40 грн. за 4 робочих місця, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, виходячи з середньорічної заробітної плати на підприємстві в розмірі 11447,10 грн.

За порушення строків сплати санкцій на підставі ч. 3 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, позивачем також нараховано пеню в розмірі 1782,27 грн., котра обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати.

Частиною 4 статті 20 Закону визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами,  зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій,  передбачених цим Законом, не застосовуються строки,  визначені  статтею  250  Господарського  кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності судом встановлено

Закон України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, а також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

У відповідності до вимог статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, в редакції Закону, що діяла протягом звітного періоду (періоду, за який заявлено до стягнення штрафні санкції), працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у  нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" в редакції, що була чинною у 2006 році (надалі- Закон № 875-ХІІ від 21.03.1991 р.), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно частини 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ від 21.03.1991 р. підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Статтею 8 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що громадяни України мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій і до іншого роботодавця або до державної служби зайнятості.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. № 314 (надалі –Положення), визначено, що робоче місце інваліда –це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1).

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3).

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, передбачено, що підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інваліда відповідно до висновків МСЕК.

Крім того, згідно даного Положення на місцеві органи соціального захисту населення в тому числі і Фонд покладено обов'язок виявляти інвалідів, які бажають працювати, щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які бажають працювати із зазначенням професій та спеціальностей, подають заявки на професійне навчання інвалідів (п. 11), а державна служба зайнятості сприяє працевлаштуванню інвалідів та направляє інвалідів на професійне навчання за рахунок коштів Фонду.

Отже, нормами чинного законодавства, яке регулює соціальний захист інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по створенню кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.

Наведені вище норми Закону дають підстави говорити про наступні обов'язки підприємств:

- дотримання ними нормативів по створенню визначеної цим законом кількості робочих місць для інвалідів;

- сплати ними адміністративно –господарських санкцій в разі недотримання зазначених нормативів.

Слід зазначити, що створення робочого місця здійснюється при наявності особи відповідної категорії, так як конкретні вимоги відносно робочого місця встановлені в його індивідуальній програмі реабілітації.

Разом з тим суд вважає, що Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік містить інформацію не про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інші обставини взаємодії роботодавця із органами працевлаштування, а лише дані про чисельність інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях.

Таким чином, дані звіту не містять достатню та достовірну інформацію щодо дотримання ДП „Тернопільський облавтодор” приписів ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Між тим, суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо безпідставності врахування позивачем при визначенні нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, водіїв у період січень-березень 2006 року, тобто в період чинності положень Закону України „Про автомобільний транспорт” (ч. 3 ст. 19 Закону), виходячи з такого.

Норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів визначається виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, які відрізняються від зазначених в статті 19 Закону №875-ХІІ, застосовуються положення Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України».

Згідно частини 3 статті 19 Закону України „Про автомобільний транспорт”, створення робочих місць для працевлаштування інвалідів проводиться перевізниками у розмірі 4 відсотків загальної чисельності працюючих, крім водіїв.

Однак, 23.02.2006 року Закон України „Про автомобільний транспорт”, було викладено у новій редакції, яка набула чинності 07.04.2006 року, згідно з якою ч. 3 ст. 19 цього Закону в редакції від 05.04.2001 р. була виключена.

Отже, у 2006 році відповідач повинен був забезпечити працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік на загальних підставах, передбачених статтею 19 Закону № 875-ХІІ, тобто 55 осіб.

Проте, як слідує з  матеріалів справи, зокрема поданого відповідачем відзиву, та долучених в судовому засіданні додаткових доказів, доводи позивача щодо недотримання відповідачем встановленого ст. 19 Закону нормативу, та, як наслідок, застосування до останнього адміністративно –господарських санкцій за невиконання даного нормативу по працевлаштуванню інвалідів у 2006 році спростовуються.

Так, наданими суду копіями наказів №31 від 21.09.2006р., №82 від 20.09.2006р., №60 від 28.09.2006р., №26-К від 27.09.2007р., №132 від 19.09.2006р., №84 від 25.09.2006р., №40 від 01.10.2006р., №53 від 26.09.2006р., №57 від 17.09.2006р., №69 від 19.09.2006р., №50 від 17.10.2006р., №41 від 20.09.2006р., №85 від 18.09.2006р., №60 від 25.09.2006р., 65-ВП(а) від 15.09.2006р., №39в від 29.09.2006р., №67 від 20.09.2006р., №115 від 07.09.2006р. з додатками №1 та №2, копіями актів атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів, копіями протоколів засідань атестаційної комісії №1 від 03.10.2006р., №15 від 28.09.2006р., №50 від 28.09.2006р., №15-16 від 26.09.2006р., №№1, 10, 130, 55, №№1, 2 підтверджується, що філіями дочірнього підприємства "Тернопільський облавтодор" по Тернопільській області створено у 2006 році та атестовано у відповідності до вищевказаних норм робочі місця для працевлаштування інвалідів в межах нормативу, встановленого Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України».

Окрім того, як встановлено судом і випливає з поданих відповідачем копій наказів про прийняття на роботу, про звільнення з роботи та копій трудових книжок, відповідачем протягом 2006 року  працевлаштовано 60 інвалідів, а саме:

-          в Філії «Бережанський райавтодор»4 інваліди на посади сторожа, тракториста та 2-є на посаду шляхового робітника;

-          в Філії «Борщівський райавтодор»4 інваліди на посади комірника, водія, шляхового робітника та машиніста;

-   в Філії «Бучацький райавтодор»3 інваліди на посади сторожа (2 інваліди) та шляхового робітника;

-          в Філії «Гусятинський райавтодор»1 інвалід на посаду шляхового робітника;

-          в Філії «Заліщицька ДЕД»2 інваліди на посади шляхових робітників;

-          в Філії «Збаразький райавтодор»5 інвалідів на посади електрика, інженера, сторожа (2 інваліди) та слюсара;

-          в Філії «Зборівський райавтодор»4 інваліди на посади начальника філії, машиніста катка, шляхового робітника та сторожа;

-   в Філії «Кременецька ДЕД»2 інваліди на посади головного механіка та інженера з охорони праці;

-          в Філії «Лановецький райавтодор»2 інваліди на посаду сторожа;

-          в Філії «Монастириський райавтодор»2 інваліди на посади шляхового робітника та сторожа;

-          в Філії «Підволочиський райавтодор»2 інваліди на посаду шляхових робітників;

-          в Філії «Підгаєцький райавтодор»3 інваліди на посади сторожа, шляхового робітника та інспектора по кадрах;

-          в Філії «Теребовлянський райавтодор»1 інваліда на посаду слюсара;

-       в Філії «Тернопільський райавтодор»2 інваліди на посади начальника та інспектора з кадрів;

-          в Філії «Чортківський райавтодор»4 інваліди на посади сторожа (2 інваліди), шляхового майстра та прибиральниці;

-          в Філії «Шумський райавтодор»3 інваліди на посади сторожа, машиніста-навантажувача та шляхового робітника;

-          в Філії «Тернопільська дорожня ремонтно-експлуатаційна дільниця»5 інвалідів на посади сторожа, слюсаря (2 місця), інженера-енергетика та шляхового робітника;

-          в Філії «Тернопільська дорожня мостова дільниця»3 інваліди на посади сторожа, економіста І категорії та інженера з охорони праці;

-          в Філії «Великоберезовицька дорожня експлуатаційна дільниця»4 інваліди на посади тракториста, водія, автогрейдериста та шляхового майстра;

-          в Філії «Тернопільський доркомплект»2 інваліди на посади оператора ЕОМ та слюсаря;

-          в апараті управління ДП «Тернопільський облавтодор»2 інваліди на посади головного бухгалтера та інженера з охорони праці.

З матеріалів справи вбачається, що не всі інваліди працювали у відповідача повний календарний рік, проте Закон № 875-ХІІ не пов’язує факт створення робочого місця з тривалістю праці інваліда у звітному періоді та датою прийняття його на роботу у звітному періоді, оскільки береться до уваги сам факт працевлаштування інваліда на підприємстві, тобто зайнятість робочого місця інвалідом у заявленому періоді.

Згідно частини 5 статті 19 Закону, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Також пунктом 1.8 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Держкомстату від 28.09.2005 р. № 286, визначено, що показник середньооблікової кількості  штатних  працівників використовується для визначення кількості зайнятих працівників за сферами економічної діяльності та ведення спостереження за змінами мобільності робочої  сили. Суть його визначення полягає у тому, що зайнятий працівник враховується тільки один раз (за місцем основної роботи), незалежно від терміну трудового договору та тривалості робочого часу.

Відповідно до п. 2.4 цієї Інструкції до облікової кількості включаються штатні працівники, які прийняті або переведені за ініціативою адміністрації на роботу на  неповний робочий день або неповний робочий тиждень. При цьому, в пп. 2.4.3 Інструкції зазначається, що в обліковій  кількості ці працівники (які працюють неповний робочий день чи тиждень) враховуються за кожний календарний день  як  цілі одиниці, включаючи неробочі дні тижня,  що  обумовлені  при зарахуванні на роботу.

Аналогічну позицію викладено у спільному листі Фонду соціального захисту інвалідів України та Міністерства праці та соціальної політики України № 419555-07 від 26.04.2007 року „Щодо порядку направлення на підприємство інвалідів та сплати штрафних санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів”, в якому зазначено, що: „відповідно до пункту 2.1 Інструкції зі статистики кількості працівників до облікової кількості штатних працівників включаються усі наймані працівники, які уклали письмово трудовий договір (контракт) і виконували постійну, тимчасову або сезонну роботу один день і більше, а також власники підприємства, якщо, крім доходу, вони отримували заробітну плату на цьому підприємстві».

Отже, вищенаведеними нормами законодавства, також статтею 19 Закону № 875-ІІІ від 21.03.1991 року спростовуються доводи позивача стосовно того, що факт виконання нормативу забезпечення працевлаштування інвалідів залежить від того, скільки часу відпрацював інвалід у відповідача в календарному році. Адже ця стаття не передбачає можливості встановлювати факт виконання вказаного нормативу через застосування інших нормативних актів; стаття 20 даного Закону не передбачає застосування санкцій, встановлених цією статтею в залежності від кількості часу, відпрацьованого інвалідом за рік.

Таким чином, для виконання нормативу враховуються тільки працевлаштовані інваліди,  для яких це місце роботи є основним, тобто із веденням трудової книжки.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінка доказів на предмет встановлення їх належності та допустимості здійснюється господарським судом, що передбачено положеннями статей 70, 138 КАС України.

Матеріалами справи підтверджується, що Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", м. Тернопіль працевлаштовано у 2006р. 60 (шістдесят) інвалідів.

Матеріали справи також не містять доказів відмови ДП „Тернопільський облавтодор” у працевлаштуванні інвалідів. Будь-яких інших доказів позивачем не подано, а судом не здобуто.

Позивач, всупереч вимог ст.ст. 70, 138 КАС України, не довів належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем обов'язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, не представив суду належних та допустимих доказів вчинення Дочірнім підприємством "Тернопільський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", м. Тернопіль порушень, визначених спеціальним законом, як і доказів здійснення Фондом перевірки щодо створення підприємством відповідача робочих місць для працевлаштування інвалідів чи відсутності таких місць на підприємстві.

Враховуючи, що відповідачем дотримано норматив по створенню робочого місця для працевлаштування інвалідів, позовні вимоги щодо притягнення останнього до відповідальності на підставі ст. 20 Закону України "'Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" суд визнає необґрунтованими, безпідставними, такими, що не підлягають до задоволення.

У відповідності до приписів ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 1, 17, 49, 51, 59, 70, 130, 138, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8, 18, 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Постанова складена в повному обсязі „23” листопада 2007 року.

Суддя