Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2007
р.
Справа № 35/312-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О.,
судді Такмаков Ю.В. , Барбашова С.В.

при
секретарі Соколовій Ю.І.

позивача - ОСОБА_1

відповідача -  Багро Л.А. (дов. № 104 від 25.10.07р.),
Петровської-Караченцевої Л.Г. (дов. № 34 від 20.02.07р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1, м. Суми (вх. № 3063 Х/3) на рішення
господарського суду Харківської області від 06.09.07р. по справі № 35/312-07

за позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1, м. Суми

до Спільного підприємства у формі
Акціонерного товариства "Українська пивна компанія", м. Харків

про стягнення 49785,36 грн.,

та за зустрічним позовом Спільного
підприємства у формі Акціонерного товариства "Українська пивна
компанія", м. Харків

до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Суми

про визнання договору неукладеним,
-

встановила:

У травні 2007 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1(м. Суми)
звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив
стягнути зі Спільного підприємства у формі Акціонерного товариства
"Українська пивна компанія" (м. Харків) на свою користь
заборгованість в сумі 49785,36 грн., а також віднести на нього свої витрати по
сплаті держмита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

01.08.07р. Спільне підприємство у формі Акціонерного товариства
"Українська пивна компанія" в порядку ст. 60 Господарського
процесуального кодексу України звернулось до місцевого господарського суду із
зустрічним позовом, в якому просило визнати неукладеним Договір про надання
послуг № 02-01/2005 від 19 січня 2005 року та покласти на відповідача витрати
по оплаті держмита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Окрім того, відповідач за первісним позовом 23.08.2007р. звернувся
до суду першої інстанції із заявою про зміну предмету зустрічної позовної
заяви, в якій просив суд визнати недійсним Договір про надання послуг №
02-01/2005 від 19.01.2005 р. та віднести на відповідача свої витрати по оплаті
держмита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.09.07р. по
справі № 35/312-07 (суддя Швед Е.Ю.) в задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково та визнано договір про надання
послуг № 02-01/2005 від 19 січня 2005 року неукладеним. Крім того, стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Спільного підприємства у формі
акціонерного товариства "Українська пивна компанія" 85,00 грн.
держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Позивач за первісним позовом - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1з
рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального
і процесуального права просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення
по справі, яким первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного -
відмовити, а судові витрати у справі покласти на відповідача за первісним
позовом.

Відповідач за первісним позовом - Спільне підприємство у формі
акціонерного товариства "Українська пивна компанія" у своїх
запереченнях на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду залишити
без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення, як
безпідставну.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин
справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи
апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, заслухавши уповноважених представників позивача
та відповідача, які підтримали свої позиції у справі, колегія суддів приходить
до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржене рішення господарський суд Харківської області
виходив з того, що згідно наявного у справі договору про надання послуг №
02/01-2005 від 19.01.05р., підписаного позивачем та відповідачем у справі (далі
- Договір), відповідач ("Замовник") доручає та зобов'язується своєчасно
сплачувати, а позивач ("Виконавець") зобов'язується надавати послуги
по правовому забезпеченню поточної діяльності відповідача (пункт 1.1.
Договору).

Відповідно до п. 4.1. даного Договору вартість послуг Виконавця
визначається у відповідному Акті прийняття - передачі наданих послуг на
підставі обсягу фактично наданих послуг та діючого Прейскуранту Виконавця, який
є невід'ємною частиною цього Договору.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що прейскурант
вартості послуг на 2005-2006 рік не містить ні номеру ні дати його складання та
підписаний лише позивачем, в зв'язку з чим суд визначився, що ідентифікувати
даний документ як невід'ємну частину договору або іншим чином з'ясувати зв'язок
між договором про надання послуг № 02/01-2005 від 19.01.2005 року та зазначеним
прейскурантом не видається можливим.

Оцінивши доводи позивача і відповідача у справі та враховуючи
вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку
кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх позовних вимог і заперечень, господарський суд визначився, що первісні
позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки
відсутні докази в підтвердження досягнення сторонами згоди щодо ціни послуг та
порядку їх надання, відсутні належні докази фактичного надання послуг та їх
кількості, тривалості та вартості.

Разом з цим, господарський суд встановив, що текст договору про
надання послуг № 02/01-2005 від 19.01.2005 року не містить умови, якою б була
визначена ціна послуг, що надаються за цим Договором. Крім того, судом
визначено, що позивач по первісному позову не надав доказів, що дозволяють
визначити вартість кожної послуги переліченої в актах приймання-передачі
виконаних робіт від 31.01.2006р. та від 12.03.2006р.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що в
договорі про надання послуг № 02/01-2005 від 19.01.2005 року відсутні суттєві
умови договору, передбачені законодавством України, а саме ціна кожної послуги
та порядок їх надання, а тому його слід вважати неукладеним. З огляду на
вказане, судом задоволені зустрічні позовні вимоги щодо визнання спірного
договору саме неукладеним.

При дослідженні актів приймання-передачі виконаних робіт від
31.01.2006р. та від 12.03.2006р. суд з'ясував, що позивач за первісним позовом
посилається на ці акти як єдиний доказ фактичного надання послуг. Разом з цим,
суд врахував, що з боку відповідача зазначені акти підписані помилково, а інших
доказів на підтвердження фактичного надання послуг за договором № 02/01-2005
від 19.01.2005 року позивач за первісним позовом господарському суду не
представив.

Таким чином вимоги позивача за первісним позовом про стягнення на
його користь заборгованості в сумі 49785,36 грн., у тому числі відсотків в сумі
4446,36 грн., а також стягнення з відповідача витрат по сплаті держмита в сумі
497,86 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в
сумі 118,00 грн., господарський суд визнав такими, що задоволенню не
підлягають, у зв'язку з відсутністю у спірному договорі істотної умови щодо
ціни послуг та порядку їх надання, на підставі чого господарський суд дійшов до
висновку про відсутність прав позивача за неукладеним договором.

Але з такими висновками господарського суду не може погодитись
колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності -
на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Оскаржене рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам не
відповідає, оскільки суд при його прийнятті не взяв до уваги обставини, суттєві
для розгляду цього спору, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Так, місцевий господарський суд безпідставно дійшов до висновку
про недоведеність факту надання послуг позивачем та прийняв рішення, яким
відмовив в задоволенні первісних позовних вимог щодо стягнення заборгованості
та визнав неукладеним договір про надання послуг № 02/01-2005 від 19.01.2005
року.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України
підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також дії осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов
договору.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських
зобов'язань. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних
умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів
даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як свідчать матеріали справи, 19 січня 2005 року позивач та
відповідач у справі, підписуючи договір № 02-01/2005, досягли згоди по всім
істотним її умовам, про що свідчать підписи уповноважених осіб та печатки
підприємств обох сторін.

Даний договір за своєю правовою природою є договором про надання
послуг, до якого повинні застосовуватись положення глави 63 Цивільного кодексу
України "Послуги. Загальні положення".

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України одна сторона
зобов'язується за завданням другої сторони надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник
зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено
договором. Предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних
дій, або здійснення певної діяльності.

Предметом даного Договору є надання певного переліку послуг по
правовому забезпеченню поточної діяльності відповідача за первісним позовом
("Замовника") (пункти 1.1., 1.2. Договору), до яких зокрема входять
усні та письмові консультації, роз'яснення з юридичних питань, представництво
інтересів у судових органах та інше.

Пунктом 3.1. Договору сторони обумовили, що на протязі строків дії
даного Договору позивач повинен здати, а відповідач прийняти надані послуги у
відповідності з актом прийому-здачі. Сторони складають відповідні акти
прийому-здачі послу після фактичного завершення надання даних послуг. Вказані
акти є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 4.1. цього Договору вартість послуг позивача
("Виконавця") визначається у відповідному Акті прийняття - передачі
наданих послуг на підставі обсягу фактично наданих послуг та діючого
Прейскуранту Виконавця, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Таким чином, умови спірного Договору були повністю прийняті та
погоджені відповідачем за первісним позовом, про що свідчить відсутність
протоколів розбіжностей, або будь-яких зауважень, оформлених відповідно до
вимог чинного законодавства.

З огляду на зміст положень даного Договору, колегія суддів вважає,
що зазначений Прейскурант вартості послуг є невід'ємною його частиною та
складається і підписується Виконавцем одноособово, а підписання Договору
відповідачем свідчить про його згоду щодо такої вартості послуг. Разом з цим,
підставою для сплати наданих послуг є саме акти здачі-приймання робіт,
обумовлених сторонами спірним Договором.

При цьому колегія суддів вважає необхідним зазначити, що
господарський суд при винесенні рішення не врахував та не надав належну правову
оцінку доказам укладення сторонами та реального виконання позивачем за
первісним позовом умов спірного договору.

Із наявних у справі матеріалів вбачається, що належним чином
оформлені та підписані обома сторонами акти приймання-здачі наданих послуг від
31.01.06р. та 15.03.06р. на загальну суму 45339,00 грн. свідчать про виконання
позивачем за первісним позовом робіт (послуг), їх обсяг, вартість та фактичне
прийняття цих послуг відповідачем, внаслідок чого у останнього виникло
зобов'язання з оплати їх вартості, оскільки п. 4.3. спірного Договору
встановлено, що відповідач за первісним позовом повинен сплатити надані послуги
шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок позивача на протязі 3-х
банківських днів з моменту підписання відповідних актів. Але до теперішнього
часу відповідач вартість цих послуг не сплатив, в зв'язку з чим заборгованість
останнього перед позивачем складає 49785,36 грн., у тому числі відсотки в сумі
4446,36 грн. Доказів помилковості підписання цих актів з боку відповідача за
первісним позовом до матеріалів справи не надано. Крім того, підписуючи спірний
Договір, позивач та відповідач не визначили, що в обґрунтування актів
здачі-прийняття робіт позивач повинен надавати будь-які документи.

Відповідно до частини першої ст. 193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525 та 526 Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,
що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, не приймаються колегією суддів до уваги посилання
заявника апеляційної скарги на те, що позивач за первісним позовом знаходився у
трудових відносинах з Дочірнім підприємством "Українська пивна
компанія" спільного підприємства у формі акціонерного товариства
"Українська пивна компанія" у період з 07.06.04р. по 31.01.06р., про
що свідчить довідка за № 172 від 26.10.07р., надана відповідачем до заперечень
на апеляційну скаргу, оскільки вона не є належним доказом у справі у розумінні
вимог ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник також вказує, що позивач приймав участь у справах виконуючи
свій трудовий обов'язок щодо вказаного підприємства, а відповідач у даній
справі лише надав ОСОБА_1  довіреність
для підтвердження повноважень щодо участі у судових засіданнях. Проте, як
вбачається з матеріалів справи та наявних у ній актів прийому-здачі наданих
послуг, позивач за первісним позовом надавав відповідачу послуги не лише з
представництва інтересів у суді, а й інші, обумовлені саме спірним Договором
послуги (пункт 1.2.), зокрема надання усних консультацій, письмових висновків з
питань поточної господарської діяльності підприємства відповідача, проведення
правової експертизи поточних господарських договорів, які укладалися
відповідачем, надавалися копії текстів нормативно-правових актів України та ін.
Повна кількість наданих послуг та період, за який вони були надані відповідачу,
вказані у відповідних актах приймання-здачі наданих послуг, котрі підписані
уповноваженою особою з боку відповідача за первісним позовом -директором СП АТ
"Українська пивна компанія" - І.В. Бурдиленком. Вказані обставини
відповідачем не спростовані.

Отже, з урахуванням вимог чинного законодавства та всіх матеріалів
справи, колегія суддів вважає, що позивач в обґрунтування вимог по стягненню
заборгованості надав достатньо доказів для визнання їх правомірними та такими, що
підлягають задоволенню, оскільки відповідач в силу приписів ст. 901 Цивільного
кодексу України та умов спірного Договору повинен сплатити вартість наданих
позивачем послуг. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про
скасування прийнятого у справі господарським судом рішення, оскільки при
вирішенні даного господарського спору суд першої інстанції не в повній мірі
дослідив всі матеріали справи та порушив норми чинного законодавства, а тому
приймає нове рішення, яким задовольняє первісні позовні вимоги в повному
обсязі, з огляду на їх правову обґрунтованість.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсним спірного Договору,
на думку колегії суддів, в його задоволенні повинно бути відмовлено, з огляду
на наступне.

Як свідчать матеріали справи, господарським судом не взято до
уваги відсутність правових підстав для визнання спірного Договору неукладеним,
а посилання відповідача за первісним позовом на неузгодженість між сторонами
суттєвих умов Договору щодо ціни послуг не є підставою для визнання його
недійсним відповідно до вимог чинного законодавства. Доказів невідповідності
умов спірного Договору конкретним нормам чинного законодавства відповідач за
первісним позовом не надав.

Так, статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної
особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання,
а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1 Господарського
процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші
юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною
першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що захист цивільних
прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину
недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу, є недодержання в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У контексті статті 1 Господарського процесуального кодексу України
та статті 3 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звертатися до
господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним
позовом не довів та не вказав, як це передбачає п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України, з яких саме правових підстав спірний Договір слід визнати недійсним.

Окрім того, відповідачем за первісним позовом не надано жодного
аргументованого правового доказу того, що позивач за первісним позовом при
укладенні спірного Договору порушив вимоги чинного законодавства, а після його
укладення не виконав свої зобов'язання щодо виконання умов цього Договору.

Колегія суддів визначає, що аналіз положень оспорюваного Договору
свідчить про те, що такий договір не містить положень, які б суперечили вимогам
чинного законодавства або інтересам сторін. Відповідач за первісним позовом не
довів суду, що договір, який він просить визнати недійсним, не породжує
будь-яких бажаних сторонами результатів. Матеріали справи свідчать, що між
сторонами у справі підписані акти приймання-здачі виконаних наданих послуг.
Разом з цим, невиконання чи неналежне виконання умов договору не тягне за собою
правових наслідків, у вигляді визнання угоди недійсною. Дані обставини можуть
були предметом окремого судового провадження.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також
інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують
його вимоги та заперечення.

Колегія суддів вважає, що господарський суд помилково встановив
факт, що спірний Договір є неукладеним, оскільки даний Договір про надання
послуг містить всі суттєві умови, що передбачені законодавством до даного виду
договорів, а відповідач на підтвердження його зустрічних позовних вимог щодо
визнання спірного Договору недійсним не надав жодного доказу в підтвердження
цих обставин, в зв'язку з чим суд апеляційної інстанції не має підстав вважати
вказані вимоги обґрунтованими.

Разом з цим, позивачем по первісному позову належним чином
доведено належне надання послуг, обумовлених Договором, та фактичне їх
прийняття відповідачем, та, як наслідок, виникнення у останнього зобов'язань
щодо сплати вартості цих послуг, а вимоги позивача ґрунтуються на матеріалах
справи та встановлених обставинах і відповідають вимогам закону.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що
господарським судом Харківської області при прийнятті оскарженого рішення від
06.09.2007 р. по справі № 35/312-07 було порушено норми матеріального та
процесуального права, а висновки суду у повній мірі не відповідають обставинам
справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
підлягає задоволенню, а вказане рішення - скасуванню у повному обсязі.

Задовольняючи вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті державного
мита по справі та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу, оскільки з його вини даний господарський спір був доведений до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 99, 101,
п. 2 ст. 103, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Суми
задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2007 р.
по справі № 35/312-07 скасувати та прийняти нове рішення.

Первісний позов задовольнити.

Стягнути зі Спільного підприємства у формі Акціонерного товариства
"Українська пивна компанія" (61022, м. Харків, проспект Правди, 7,
к.264, , п/р 9670 в АКБ СР "Укрсоцбанк",
м. Харків, МФО 351016) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в АБ "Факторіал-Банк", м.
Харків, МФО 351715) 45339,00 грн. боргу, відсотків в сумі 4446,36 грн.,
державного мита по справі в сумі 746,86 грн. та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Доручити господарському суду Харківської області видати
відповідний наказ.

Головуючий суддя
Демченко В.О.

Судді
Такмаков Ю.В.

Барбашова
С.В.