ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 листопада 2007 р.

№ 4/479-21/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Козир Т.П.- головуючого, Мележик
Н.І., Подоляк О. А., за участю представників: позивача -ОСОБА_1, голови,
відповідача-1  -Зайченко Ю. В. дов. №
042/13/1 -4242 від 16.06.2006 року, відповідача -2 -Костюченко Ю. В. дов. № 390
-юр від 13.09.2007 року, Штанько С. О. дов. № 430/1-юр від 03.10.2006 року, 3-ї
особи -Тетерятник О. В. дов. № 77 від 26.01.2007 року,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві касаційну скаргу виробничого кооперативу «Амфора»на
постанову Київського апеляційного господарського суду від 9 серпня 2007 року у
справі за позовом виробничого кооперативу «Амфора»до Головного управління
комунальної власності м. Києва та ВАТ «Мостобуд», 3-я особа -Фонд державного
майна України, про визнання права власності,

У С Т А Н О В
И В:

У травні 2005 року виробничий
кооператив «Амфора»звернувся до суду з позовом до головного управління
комунальної власності м. Києва та ВАТ «Мостобуд», 3-я особа -Фонд державного
майна України, про визнання права власності на приміщення №№ 1-11 площею 177,6
кв. метрів по вул. Причальній,2, у м. Києві.

Позов обґрунтував тим, що він
придбав спірне майно від його власника на підставі договору купівлі -продажу,
укладеного у 1991 році.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням господарського суду м.
Києва від 27 лютого 2007 року у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 9 серпня 2007 року рішення суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 9 серпня
2007 року і рішення господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року та
залишити без зміни рішення господарського суду м. Києва від 9 грудня 2005 року,
посилаючись на неправильне застосування судами ст.ст. 24 п.2, 41, 42, 86, 91,
224 ЦК УРСР, ст.2 Закону України «Про власність», ст.ст. 328, 330, 344, 388 ЦК
України, неповне з'ясування обставин справи та неправильну оцінку доказів.

Наполягає на тому, що він придбав
спірне приміщення у 1991 році у «Мостозагону № 103»законно, на підставі чинного
на той час законодавства, розрахувався за це майно і прийняв його, тому вважає
свій позов підставним.

Вислухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішення господарського суду м.Києва від 9 грудня 2005 року, яким позов було
задоволено частково, скасовано постановою Вищого господарського суду м. Києва
від 6 листопада 2006 року, а справу передано на новий розгляд до місцевого
господарського суду.

Судом встановлено, що 28 грудня
1990 року позивач звернувся до «Мостозагону № 103»з листом, у якому просив
реалізувати йому за залишковою вартістю частину приміщень складу інертних
матеріалів, які були йому виділені для організації робіт з випуску товарів
народного споживання.

18 липня 1991 року між
«Мостозагоном № 103»та виробничим кооперативом «Амфора»було складено та
підписано Акт приймання -передачі основних засобів, за яким «Мостозагон №
103»передав, а позивач прийняв у постійне користування частину складу інертних
в осях 6 -12 по вул. Причальна,2. Цим актом сторони визначили залишкову
вартість спірних приміщень в розмірі 2260 карбованців, зафіксували їх
непридатність для експлуатації і необхідність капітально -відновлювальних
робіт.

Платіжним дорученням № 66 від 9
серпня 1991 року позивач сплатив Мостозагону № 103 грошові кошти в сумі 2260
карбованців, а також податок з продажу в розмірі 121,4 крб.

Повноваження Мостозагону № 103 на
вчинення таких дій у судовому засіданні підтверджені не були.

Згідно Постанови Верховної ради
УРСР від 29 листопада 1990 року «Про захист суверенних прав власності
Української РСР»було встановлено мораторій на території республіки на будь-які
зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками
яких є органи державної влади та управління.

Також суд апеляційної інстанції
встановив, що на момент вчинення зазначених вище дій спірне майно перебувало в
державній власності, однак, згоди уповноважених державних органів на відчуження
спірного майна не було і не могло мати місця внаслідок наведеної Постанови
Верховної Ради України.

Разом з тим, як встановлено судом,
згідно з Додатком № 2 до плану приватизації Державного містобудівельного тресту
«Мостобуд», затвердженого Розпорядженням ФДМУ № 204-РПП від 8 вересня 1993
року, об'єкт під назвою Мостозагін № 103, розташований по вул. Причальній, 2, в
м. Києві, входив до складу державного містобудівельного тресту «Мостобуд», який
в подальшому у встановленому законом порядку перетворений у ВАТ «Мостобуд».

За таких обставин, господарський
суд правильно застосував ст.ст. 41, 42, 86, 224 ЦК УРСР, ст.2 Закону України
«Про власність», прийшов до юридично обґрунтованого висновку, що право
постійного користування спірним майном, яким за актом був наділений позивач,
саме по собі без надання права розпорядження майном, не тягне за собою
виникнення права власності на це майно, та підставно відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги, які
фактично стосуються переоцінки доказів, виходять за межі повноважень суду
касаційної інстанції, а тому суд їх не розглядає.

Враховуючи викладене, постанова
суду апеляційної інстанції законна та обґрунтована, отже, зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117 -1119 ГПК України, Господарського процесуального
кодексу України, суд

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 9
серпня 2007 року - без зміни.

Головуючий
Т. Козир

Судді
Н. Мележик

О. Подоляк