Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2007
р.
Справа № 22-ц-1159 (а.р. 2-1941/07)

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.,
судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за
участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача -  Марченко
І.В., Любчик В.П.

3-тя особа - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача
(вх. № 2892С/3-7) на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30.07.07
р. по справі № 2-1941/2007

за позовом ОСОБА_1

до ТОВ "Сумський обласний
донорський центр" м. Суми

3-тя особа Управління
майном Сумської обласної ради, м. Суми

про стягнення грошової суми

встановила:

В травні 2004 р. позивач -ОСОБА_1 звернулася до Зарічного
районного суду м. Суми з позовною заявою в якій, з урахуванням уточнень,
просила суд стягнути з відповідача -ТОВ „Сумський обласний донорський центр”,
м. Суми 31032,05 грн. вартості майна товариства пропорційної її частці у
статутному фонді товариства з урахуванням інфляційних та річних, судові
витрати, та витребувати у відповідача повний текст протоколу загальних зборів
учасників товариства з приводу виходу позивача зі складу засновників та копію
статуту.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до її участі в
якості 3-ої особи було залучено Управління майном Сумської обласної ради.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми (суддя Бурда Б.В.) по
справі № 2-1941/2007 позов задоволено. З відповідача на користь позивача
стягнуто 31232,05 грн.; з відповідача на користь держави стягнуто 110,32 грн.
судового збору, та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; з відповідача на користь приватного аудитора ОСОБА_2 стягнуто
1200 грн. за проведення судово-економічної експертизи.

Рішення мотивоване з тих підстав, що іншим рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 20.06.2006
р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Т0В
„Сумській  обласний
донорській  центр" та інших,  про
визнання  недійсним  установчого договору товариства в частині
визначення розміром часток учасників, спонукання до внесення змін до установчого
договору товариства, яке має преюдиційне значення при розгляді даної справи
встановлено, що позивач при створенні ТОВ „Сумський обласний донорський центр”,
м. Суми вніс у статутний фонд товариства належну їй частку в розмірі 19095
грн., та це склало 1,491% статутного фонду; що 26.06.2002 р. позивач подала до
ТОВ „Сумській обласний донорській центр" заяву про виключення її з числа
учасників цього товариства та про виплату належних їй коштів у грошовій формі,
і рішенням загальних зборів вказаного товариства від 19.07.2002 р. ця заява
була задоволена, однак належну позивачу частку у майні товариства виплачено їй
не було; що на час виходу позивача з числа учасників товариства вартість
частини її майна, пропорційна її частині у статутному фонді, становила 20004,75
грн. і вказана сума з урахуванням положень ст. 54 Закону України „Про
господарські товариства” підлягає стягненню з відповідача на користь позивача;
що інфляційні та річні нараховані до стягнення на підставі ст. 214ЦК України
(1963 р.); що оплата вартості експертизи проведеної приватним аудитором ОСОБА_2
підлягає стягненню з відповідача як зі сторони проти якої було постановлене
дане рішення та ін.

Відповідач з рішенням Зарічного районного суду м. Суми не
погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та
процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати
та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог
відповідач посилається на положення ст. 13 Закону України „Про господарські
товариства”, який діяв на час виходу позивача з товариства, відповідно до якого
трудовий вклад не може бути внеском до статутного фонду товариства, в зв'язку з
чим, відповідач вважає безпідставними вимоги позивача щодо отримання вартості
її частки в статутному фонді ТОВ „Сумський обласний донорський центр”, і, як
наслідок, інфляційних збитків та 3% річних; що статутний фонд вказаного
товариства сформувала юридична особа -колектив орендарів, а не фізичні особи -
члени колективу; що позивач не вносила вкладу до статутного фонду товариства в
будь-якій формі, передбаченій ст. 13 згаданого закону; що здійснений позивачем
розрахунок належних їй виплат є, на думку відповідача, необґрунтованим оскільки
здійснений не з моменту виходу позивача зі складу учасників товариства та ін.

Позивач просить суд рішення господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись при цьому на його законність
та обґрунтованість.

3-тя особа в судове засідання також не з'явилася, хоча належним чином
повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги, відзиву чи пояснення
по скарзі не надала, про причини неприбуття не повідомила.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та
доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, Сумська обласна станція переливання
крові до 1992 року була обласним бюджетним лікувальним закладом. В 1992 році
трудовий колектив закладу створив орендне підприємство „Сумська обласна станція
переливання крові" і взяв в оренду цілісний майновий комплекс станції. На
орендованому майні станція переливання крові виробляла продукцію, реалізовувала
її в лікувальні заклади області та отримувала дохід. За період з 1992 по 1999
рік за рахунок господарської діяльності було придбане певне майно, яке належало
колективу орендного підприємства і підлягало розподілу між членами орендного
підприємства пропорційно трудовому вкладу. Зокрема, частка ОСОБА_1 становила
19095 грн., що складає 1,491% статутного фонду. В подальшому було прийняте
рішення про створення на базі майна, що здавалося в оренду та майна, що
належить трудовому колективу, ТОВ „Сумській обласний донорській центр".
При цьому, кожний з працівників - учасників орендного підприємства, передав у
статутний фонд створеного ТОВ „Сумській обласний донорській центр" належну
йому частку у майні орендного підприємства. В тому числі і позивач внесла
належну їй частку в розмірі 1,491 % Статутного фонду ТОВ „Сумській обласний
донорській центр”. Вказані факти підтверджуються рішенням колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 20.06.2006
року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Т0В  „Сумській
обласний донорській
центр"  та інших  про
визнання  недійсним  установчого договору товариства в частині
визначення розміром часток учасників, спонукання до внесення змін до
установчого договору товариства, в зв'язку з чим, з урахуванням вимог ст. 35
ГПК України, мають преюдиційне значення та доказуванню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до згаданого рішення Апеляційного суду
Сумської області  статутний фонд ТОВ
„Сумській обласний донорський центр" було сформовано за рахунок
орендованого майна вартістю 685600 грн. переданого до Статутного фонду ТОВ
„Сумській обласний донорській центр" Управління майном сумської обласної
ради та майна, яке належало трудовому колективу орендного підприємства і
перебувало у спільній частковій власності усіх орендарів, в тому числі і
позивача у даній справі. Той факт, що позивачу належала на праві власності
частка в майні орендного підприємства також підтверджується копією відповідного
свідоцтва.

26.06.2002 року ОСОБА_1 подала до ТОВ „Сумській обласний
донорській центр" заяву про виключення її з числа учасників ТОВ „Сумській
обласний донорській центр" та виплату належних їй коштів у грошовій формі.
Рішенням Загальних зборів Т0В „Сумській обласний донорській центр" від
19.07.2002 р. заяву ОСОБА_1 задоволено, проте належна їй частка у майні
товариства на момент винесення оскаржуваного рішення не виплачена, що не
заперечується відповідачем.

Позивач звернувшись до суду в обґрунтування своїх вимог вказує на
те, що її частка у статутному фонді Товариства складає 1,491 %. 26.06.2002 р.,
що вона подала заяву про виключення її з числа учасників ТОВ „Сумській обласний
донорській центр", та виплату належних їй коштів у грошовій формі.
Рішенням Загальних зборів ТОВ „Сумській обласний донорській центр" від
19.07.2002 р. її було виключено з учасників товариства. В той же час, на
порушення вимог ст. 54 Закону України „Про господарські товариства" у встановлений
законом строк їй не була виплачена частка вартості майна товариства пропорційна
її частці у статутному фонді товариства, в зв'язку з чим були порушені її
права. Крім того, відповідач вважає що з урахуванням того, що  ТОВ „Сумській обласний донорській центр"
тривалий час не виплачував належні їй кошти, на даний момент відповідач
зобов'язаний сплатити їх з урахуванням інфляційних збитків та 3 % річних, а
тому просила суд стягнути з відповідача на свою користь 20004,75 грн. -
вартість частини майна товариства, пропорційна її частці у статутному фонді,
інфляційні збитки за період з серпня 2003 року по червень 2007 року в сумі
8676,06 грн. та 3% річних в сумі 2351,24 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що Зарічний районний суд м.
Суми при винесенні оскаржуваного рішення крім іншого виходив з того, що іншим
рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Сумської області від 20.06.2006 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Т0В  „Сумській  обласний донорській  центр" та інших,  про
визнання  недійсним  установчого договору товариства в частині
визначення розміром часток учасників, спонукання до внесення змін до
установчого договору товариства, яке має преюдиційне значення при розгляді
даної справи встановлено, що позивач при створенні ТОВ „Сумський обласний
донорський центр”, м. Суми вніс у статутний фонд товариства належну їй частку в
розмірі 19095 грн., та це склало 1,491% статутного фонду; що 26.06.2002 р.
позивач подала до ТОВ „Сумській обласний донорській центр" заяву про
виключення її з числа учасників цього товариства та про виплату належних їй
коштів у грошовій формі, і рішенням загальних зборів вказаного товариства від
19.07.2002 р. ця заява була задоволена, однак належну позивачу частку у майні
товариства виплачено їй не було; що на час виходу позивача з числа учасників
товариства вартість частини її майна, пропорційна її частині у статутному
фонді, становила 20004,75 грн. і вказана сума з урахуванням положень ст. 54
Закону України „Про господарські товариства” підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача; що інфляційні та річні нараховані до стягнення на підставі
ст. 214ЦК України (1963 р.); що оплата вартості експертизи проведеної приватним
аудитором ОСОБА_1 підлягає стягненню з відповідача як зі сторони проти якої
було постановлене дане рішення та ін.

Однак, викладені вище висновки господарського суду, на думку
колегії суддів,  не повністю відповідають
фактичним обставинам спору та матеріалам справи, і хоча правовідносинам, які
склалися між сторонами судом в цілому була надана правильна та належна правова
оцінка, однак при цьому суд безпідставно поклав в основу прийнятого по справі
рішення певні документи, та не звернув уваги на вимоги законодавства України
щодо обов'язковості фактів, викладених в іншій цивільній справі, а також
безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача належну останньому
частку вартості майна товариства з урахуванням інфляційних та річних. Разом з
тим, прийняте по справі рішення, крім іншого, підлягає зміні з інших підстав та
мотивів, ніж ті, що викладені заявником в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу  господарський суд  оцінює
докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді  в  судовому
процесі  всіх обставин справи  в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України Рішення суду з цивільної
справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду щодо
фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Аналогічна норма міститься в п. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно
до якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській
або  адміністративній  справі,
що набрало законної сили,  не
доказуються при розгляді  інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо  якої  встановлено  ці обставини.

Отже факти, встановлені в рішенні колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 20.06.2006 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Т0В
„Сумській  обласний
донорській  центр"  та інших
про  визнання  недійсним
установчого договору товариства в частині визначення розміром часток
учасників, спонукання до внесення змін до установчого договору товариства (далі
- Рішення Апеляційного суду Сумської області) є обов'язковими.

Як вже зазначалося вище, вказаним рішенням було зокрема
встановлено, що Сумська обласна станція переливання крові до 1992 року була
обласним бюджетним лікувальним закладом. В 1992 році трудовий колектив закладу
створив орендне підприємство „Сумська обласна станція переливання крові" і
взяв в оренду цілісний новий комплекс станції. На орендованому майні станція
переливання крові виробляла продукцію, реалізовувала її в лікувальні заклади
області та отримувала дохід. За період з 1992 по 1999 рік за рахунок
господарської діяльності було придбане певне майно, яке належало колективу
орендного підприємства і підлягало розподілу між членами орендного підприємства
пропорційно трудовому вкладу. Зокрема, частка ОСОБА_1 становила 19095 грн. В
подальшому було прийняте рішення про створення на базі майна, що здавалося в
оренду та майна, що належить трудовому колективу, ТОВ „Сумській обласний
донорській центр". При цьому, кожний з працівників - учасників орендного
підприємства, передав у Статутний фонд створеного ТОВ „Сумській обласний
донорській центр" належну йому частку у майні орендного підприємства. В
тому числі і позивач внесла належну її частку в розмірі 19095 грн., що склало
1,491 % Статутного фонду ТОВ „Сумській обласний донорській центр”.

Таким чином, не можуть прийматися судом до уваги доводи
відповідача про те, що ОСОБА_1 не була засновником товариства, оскільки
зазначеним рішенням апеляційного суду Сумської області вказані доводи
відповідача спростовуються.

Відповідно до ст. 54 Закону України „Про господарські
товариства", При виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю
йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у
статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому
він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу
учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або
частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому
частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.
Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в
натуральній формі без винагороди.

Враховуючи викладене, а також по-перше те, що в основу позовних
вимог ОСОБА_1 крім іншого також покладено факти, встановлені Рішенням
Апеляційного суду Сумської області, по-друге те, що резолютивною частиною
означеного рішення крім іншого також визначено частку ОСОБА_1 у статутному
фонді товариства, яка складає 19095 грн., і становить 1.491% статутного фонду,
і вказаний факт також має преюдиційне значення для даної справи, судова колегія
приходить до висновку про те, що заявлені позивачем позовні вимоги про
стягнення вартості частини майна товариства, пропорційної її частці у
статутному фонді з урахуванням вимог ст. 35 ГПК України підлягають задоволенню
саме в розмірі, означеному у вказаному рішенні.

При цьому судова колегія не погоджується з висновками суду першої
інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь
позивача інфляційних та річних.

Відповідно до вимог цивільного законодавства Статутний капітал
товариства з обмеженою відповідальністю складається з вартості вкладів
(внесків) його учасників і формується у встановленому законом порядку.  (ст. 144 ЦК України). При цьому учасник, який
виходить з товариства має право одержати вартість частини майна, в т.ч. шляхом
передання учаснику частини майна товариства в натурі, або передання йому
вартості частини майна, виражену в грошовому еквіваленті (ст. 148 ЦК України).
Тобто під поняттям передати вартість частини майна товариства вимоги цивільного
законодавства України не передбачають безумовний обов'язок інших членів
товариства сплатити на користь учасника товариства, який бажає вийти з цього
товариства, грошові кошти, незалежно від того, в якій формі вказаний учасник
вимагає її оплати (ст. 148 ЦК України).

Разом з тим, під порушенням грошового зобов'язання норми
Цивільного законодавство України (гл. 51 ЦК України) передбачають неналежне
виконання боржником зобов'язання щодо сплати, відшкодування, передачі
кредиторові грошових коштів саме у готівковій формі.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача
8676,06 грн. інфляційних та 2351,24 грн. річних, з посиланням на порушення
останнім грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України) задоволенню не підлягають,
в зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції про задоволення позову в цій
частині підлягає скасуванню.

З урахуванням вимог ст. 49 ГПК України, а також того, що заявлені
позивачем позовні вимоги задоволено частково, також підлягає скасуванню рішення
суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 76,80
грн. судових витрат.

Крім того, з урахуванням вимог зазначеної статті ГПК України також
підлягає скасуванню рішення Зарічного районного суду м. Суми в частині
стягнення з відповідача на користь приватного аудитора ОСОБА_2 460,80 грн.
витрат на проведення судово економічної експертизи, а також в частині стягнення
з відповідача на користь держави 42,36 грн. судового збору, та 11,52 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. При цьому
означені суми підлягають стягненню на користь означеного аудитора та на користь
держави з позивача.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні Зарічного районного
суду м. Суми частково відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним
обставинам справи, і воно підлягає зміні з інших підстав і мотивів ніж ті, що
викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 1, 2 ст. 104,  ст. 105 ГПК України, судова колегія -

постановила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30.07.07 р. по справі
№ 2-1941/2007 змінити.

Рішення в частині стягнення з ТОВ „Сумський обласний донорський
центр”, м. Суми 909,75 грн. вартості частини майна в статутному фонді, 8676,06
грн. інфляційних збитків, 2351,24 грн. річних, 460,80 грн. вартості експертизи,
76,80 грн. судових витрат, 42,36 грн. судового збору, та 11,52 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу скасувати та в позові в цій
частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного аудитора ОСОБА_2 460,80
грн. за проведення судово-економічної експертизи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави  42,36 грн. судового збору, та 11,52 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Наказ доручити видати Зарічному районному суду м. Суми.

В іншій частині рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Повний текст постанови підписано 19.11.07 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Судді
Пушай В.І.

Плужник О.В.