ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2007 р.
Справа № 22/249

За позовом
Малого приватного підприємства “СЕА”

До
Закритого акціонерного товариства “ДХЛ Інтернешнл Україна”

Про
стягнення 1 647,59 грн.

Суддя Шабунін С.В.

Представники:

Від позивача
Завойська Т.В. —представник за довіреністю від 25.01.2006 р. № 12, Виговський В.В. —представник за довіреністю від 20.09.2007 р. № 161

Від відповідача
Плескач М.В. —представник за довіреністю від 05.08.2007 р. № 05/08-а,  Наумовець О.В. —представник за довіреністю від 20.08.2007 р. № 20/08-а

У судовому засіданні, яке відбулося 24.09.2007 р., за згодою присутніх представників сторін судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі відповідно до положень ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Мале приватне підприємство “СЕА” звернулося до Закритого акціонерного товариства “ДХЛ Інтернешенал Україна” з позовом про стягнення безпідставно одержаних коштів в розмірі 1 620,00 грн. та 27,59 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Провадження у справі порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2007 р. (суддя Шкурат А.М.)

30.07.2007 р. відповідно до розпорядження Голови Господарського суду міста Києва Саранюка В.І. від 20.07.2007 р. справу № 22/249, з метою уникнення затягування строків її розгляду, передано на розгляд судді Шабуніну С.В.

Ухвалою від 31.07.2007 р. справу № 22/249 прийнято до свого провадження суддею Шабуніним С.В. та призначено до розгляду на 27.08.2007 р.

27.08.2007 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 24.09.2007 р. та задоволено сумісну заяву позивача та відповідача про продовження терміну розгляду справи.

Заявами від 22.08.2007 р. № 140 та від 20.09.2007 р. № 159 позивач збільшив позовні вимоги до 2 538,00 грн. безпідставно одержаних коштів та 82,95 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Під час судового розгляду справи прдставник позивача підтримав заялвені вимоги та просив позов задовольнити. Як вбачається з позовної заяви, усних та письмових пояснень представників позивача підставами для задоволення вимог є порушення відповідачем ст. 152 Митного кодексу України та прав позивача по сплаті послуг, оплата яких входить у вартість іноземного контракту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ним укладені контракти з іноземними контрагентами з купівлі-продажу товарів, копії яких залучено до матеріалів справи. Згідно з такими контрактами передача придбаного у іноземного контрагента товару відбувається відповідно до Правил “Інкотермс” на умовах DDU-Київ та CIP-Київ перевізником, яким в даному випадку, виступає відповідач, оскільки позивача влаштовують строки його доставки і вартість послуг. Позивач вважає, що за умовами DDU-Київ та CIP-Київ іноземний продавець товару взяв на себе всі витрати, пов’язані з доставкою товару на визначену в договорах адресу покупця. Разом з тим, щоб своєчасно отримати товар у перевізника, тобто відповідача, позивач змушений сплачувати йому рахунки з незрозумілими підставами для плати, як то “Зберігання вантажу на складі” або “Надання послуг по розміщенню вантажів (відправлень) в зону митного контролю, їх облік і зберігання”.

Зважаючи на те, що відповідач є експрес-перевізником, він, в силу вимог ч. 3 ст. 152 Митного кодексу України, Порядку і умов здійснення митного контролю товарів та інших предметів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон у міжнародних експрес-відправленнях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002 р. № 1948 та наказу Київської регіональної митниці “Про затвердження та введення в дію тимчасової Технології митного контролю та митного оформлення міжнародних експрес-відправлень у відділі по оформленню кур'єрських служб Київської регіональної митниці” від 04.02.2004 р. № 125 повинен самостійно нести тягар пред’явлення митному органу товарів, що переміщуються в міжнародних експрес-відправленнях, а також їх перепакування та зберігання, оскільки це є виключно його обов’язком.

За таких обставин, позивач вважає, що отримані відповідачем даним шляхом кошти є безпідставно одержаним майном, яке, згідно з положеннями ст. 1213 Цивільного кодексу України, підлягає поверненню власнику зі сплатою процентів за користування ними.

Відповідач заявлені вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з мотивів, викладених в письмовому відзиві від 27.08.2007 р. № 182 та поясненнях від 12.09.2007 р. № 368. Заперечення відповідача зводяться до неправильного розуміння позивачем умов поставки, визначених у договорах з іноземним контрагентом, відповідно до яких відповідач правомірно виставляє позивачу спірні рахунки. Також відповідач заперечує проти застосування до оспорюваних правовідносин Митного кодексу України, а зокрема, ст. 152, яка регулює публічно-правові відносини, які виникають між учасниками зовнішньоекономічної діяльності і держави, тоді як, відносини між сторонами у справі носять цивільно-правовий характер та регулюються іншим законодавством.

Крім того, обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач посилається на норми ст. 1158 та 1160 Цивільного кодексу України та зазначає, що позивач неодноразово повідомлявся про платність послуг зі збереження належних йому вантажів. На думку відповідача, оплата позивачем наданих йому рахунків-фактур за надані послуги є підтвердженням згоди на їх надання.

Під час судового розгляду спору по суті представники позивача підтримали заявлені вимоги. Представники відповідача заперечували проти позову повністю

Дослідивши матеріали справи, оглянувши надані представниками сторін оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд —

ВСТАНОВИВ:

01.01.2005 р. позивачем укладено контракт № 064 S/05 з фірмою “Advantech Co., Ltd”, Тайвань, за умовами якого фірма “Advantech Co., Ltd” продає, а позивач купує обладнання та програмне забезпечення для засобів автоматизації в кількості та на умовах, викладених в п. 3, за цінами, що будуть вказані в інвойсах на кожну окрему поставку.

Згідно з п. 3 вказаного договору поставка товару здійснюється на умовах СІР-Київ (м. Київ, вул. Краківська, 36/10) або на інших умовах, що вказуватимуться в інвойсі на кожну партію поставки.

01.02.2005 р. позивачем укладено контракт № 002 S/06 з фірмою “IXYS Semiconductor”, Німеччина, відповідно до п. 1 якого фірма “IXYS Semiconductor” продає, а позивач купує продукцію в кількості та на умовах, викладених в п.3 за цінами, що будуть вказані в інвойсах на кожну окрему поставку.

У п.3 договору № 002 S/06 від 01.02.2006 р. сторони дійшли згоди, що поставка товару здійснюється на умовах DDU-Київ (м. Київ, вул. Краківська, 36/10) або на інших умовах, що зазначаються в інвойсі на кожну партію поставки.

Під час розгляду справи на запитання суду представники позивача стверджували, що поставка товарів із-за митної території України щодо яких відповідачем виставлялися до сплати спірні рахунки, відбувалися за вищевказаними контрактами та на визначених даними угодами умовах Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс) в редакції 2000 року, тобто DDU-Київ і CIP-Київ.

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс) в редакції 2000 року термін СІР “фрахт/перевезення та страхування оплачено до …” означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього продавець зобов'язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець приймає на себе всі ризики та будь-які додаткові витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки у вищезазначений спосіб.

Під словом “перевізник” розуміється будь-яка особа, що на підставі договору перевезення зобов'язується здійснити або забезпечити здійснення перевезення товару залізницею, автомобільним, повітряним, морським, внутрішнім водним транспортом або комбінацією цих видів транспорту.

Термін CIP зобов'язує продавця здійснити митне очищення товару для експорту.

Згідно зі ст. Б.5 Інкотермс покупець зобов'язаний нести всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту здійснення його поставки у відповідності зі ст. А.4, в якій закріплено, що продавець зобов'язаний здійснити поставку шляхом надання товару перевізнику, з яким укладено договір перевезення, у відповідності зі ст. А.3.

Виходячи з ст. А.3 продавець зобов'язаний за власний рахунок укласти на звичайних умовах договір перевезення товару до узгодженого пункту в названому місці призначення звичайним маршрутом і в звичайно прийнятий спосіб.

У відповідності до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (Інкотермс) в редакції 2000 року термін DDU "поставка без сплати мита" означає, що продавець здійснює поставку покупцю товару без проведення його митного очищення для імпорту та без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення. Продавець несе всі витрати та ризики, пов'язані з доставкою товару до цього місця, за винятком (у відповідних випадках) будь-яких "мит" (під словом "мито" тут розуміється відповідальність за виконання та ризики виконання дій з проходження митних процедур, а також оплата витрат митного очищення, податків, митних і інших зборів) на імпорт до країни призначення. Обов'язки щодо такого "мита" покладаються на покупця, так само як будь-які витрати і ризики, що виникнуть у зв'язку з тим, що він не здійснить своєчасно митного очищення товару для імпорту.

У ст. Б.5 умов DDU зазначено, що покупець зобов'язаний нести всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту здійснення його поставки у відповідності зі ст. А.4, яка передбачає, що продавець зобов'язаний здійснити поставку шляхом надання товару перевізнику, з яким укладено договір перевезення, у відповідності зі ст. А.3.

Тобто, за умовами добровільно укладених позивачем контрактів з іноземними контрагентами ризики, витрати чи пошкодження товару покладаються на покупця з моменту передачі товару продавцем перевізнику, не дивлячись на обов’язок продавця оплатити перевозку.

У зв’язку з перевезенням придбаного позивачем у іноземного контрагента товару, відповідач виставляє позивачу рахунки-фактури, зазначаючи такі призначення, як “Зберігання вантажу на складі (з моменту сповіщення клієнта про надходження вантажу на склад)”, “Надання послуг по розміщенню вантажів (відправлень) в зону митного контролю, їх облік та зберігання”, “Товарно-транспортні витрати”, “Розміщення вантажів, оформлення відповідних документів та зберігання”, “Розміщення вантажів (відправлень) на терміналі ДХЛ, їх облік та зберігання”.

Ст. 152 Митного кодексу України визначає, що міжнародні експрес-відправлення переміщуються через митний кордон України, в тому числі транзитом через територію України, після здійснення митного контролю і митного оформлення товарів, що знаходяться у цих відправленнях. Митний контроль і митне оформлення товарів, що переміщуються в міжнародних експрес-відправленнях через митний кордон України, здійснюються в місцях, які визначаються та обладнуються відповідним експрес-перевізником за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи. Доставка міжнародних експрес-відправлень до місць митного оформлення, їх розпакування і пред'явлення для огляду, перепакування та зберігання здійснюються відповідним експрес-перевізником за свій рахунок за участю і під контролем митних органів.

В преамбулі Митного кодексу України закріплено, що даний акт визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України. Кодекс спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб'єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Діяльність відповідача щодо здійснення міжнародних експрес-перевезень вантажів є його статутною підприємницькою діяльністю як самостійного господарюючого суб’єкта приватного права.

Доставка відповідачем товару позивачу свідчить про дотримання експрес-перевізником законодавства з питань митної справи, регулювання якого здійснюється Митним кодексом України. Наведеними обставинами спростовуються посилання позивача на порушення відповідачем ст. 152 Митного кодексу України та інших підзаконним актів, котрими регулюється порядок митного контролю та митного оформлення міжнародних експрес-відправлень, оскільки по перше, позивачем не надано доказів на порушення відповідачем порядку митного оформлення придбаного Малим приватним підприємством “СЕА” товару, а по-друге, положення актів, на які посилається позивач, не регламентують спірні правовідносини сторін.

Посилання позивача на норми законодавства, що регламентують положення про договір перевезення не приймаються судом, оскільки між сторонам відсутні зобов’язальні відносини з перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 1158 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір.

Зберігання та складування відповідачем товару позивача обумовлюється особливістю всіх стадій процесу доставки і передачі вантажу отримувачу.

Відповідно до наказу Закритого акціонерного товариства “ДХЛ Інтернешнл Україна” № 347 від 21.12.2006 р. за зберігання та обробку вантажів на терміналі відповідача, розміщеному в зоні митного контролю, встановлюється певна плата, у зв’язку з чим, при надходженні вантажів, отримувачем направляється лист-повідомлення про прибуття та розміщення вантажу. Такий лист-повідомлення направляється через Українське державне підприємство “Укрпошта” на підставі договору від 06.09.2005 р. №  001/06-5. За умовами вказаного договору Українське державне підприємство поштового зв’язку “Укрпошта” здійснює доставку даних документів і листа-повідомлення про доставку зберігання вантажу, що прибув. На підтвердження доставки даних документів, “Укрпошта” залишає у себе відривний корінець та по електронній пошті повідомляє перевізника про його доставку.

Позивачем не спростовано тверджень відповідача про його сповіщення стосовно прибуття товару у вищевказаний спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1160 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Наявні в матеріалах справи рахунки-фактури про надані послуги складені в адресу позивача, акти виконаних робіт, квитанції по оплаті наданих послуг є підтвердженням згоди позивача на дії відповідача по попередженню негативних наслідків для товару позивача, що прибув із-за меж митної території України.

Статтею 1160 Цивільного кодексу України особі, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, надається право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат.

Оплата позивачем виписаних в його адресу рахунків-фактур за надані послуги є  підтвердженням його згоди на надання відповідачем послуг по зберіганню вантажів.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на викладені обставини, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, решта доданих до матеріалів справи доказів  до уваги судом не приймаються як такі, що не мають значення для вирішення справи.

Норми ст. 49 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов’язані  з розглядом справи, при відмові в позові покладаються на позивача.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд —

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня   підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя                                                                               С.В. Шабунін

Дата підписання: 28.09.2007 р.

справа №  22/249

24.09.07

За позовом     Мале приватне підприємство "Сеа"

до                     ЗАТ "ДХЛ Інтернешенал Україна"

про                    стягнення 1 647,59 грн.

Суддя

Представники:

в