ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

25.10.2007
Справа №2-23/6364-2007А

за адміністративним позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олексіївський», (96330, АР Крим, Первомайський район, с. Олексіївка, вул. Садова, 7),

до відповідача Державної податкової інспекції в Первомайському районі АР Крим, (96300, АР Крим, смт. Первомайське, вул. Гагаріна, 18),

про визнання частково нечинним податкового повідомлення-рішення,

суддя  Г.М.Іщенко

при секретарі судового засідання Єменджієвої А.М.,

представники:

Від позивача – Дербеньова Н.М. - представник, дов. від 26.03.2007р.,

Від відповідача – Лисенко О.В. - завідуючий юридичним сектором, дов. від 29.08.2007р. №118/10/01-0,

Суть спору: Сільськогосподарський виробничий кооператив «Олексіївський» звернувся до господарського суду АР Крим із адміністративним позовом до Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції в АР Крим про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 19.11.2004р. в частині визначення податкового зобов’язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій в сумі 126975,63грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю висновків, викладених в акті перевірки, положенням діючого законодавства та фактичним обставинам, (аркуш справи 7).

Ухвалою господарського суду АР Крим від 23.08.2007р. відповідно до статті 55, частин 6, 7 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи наказ Державної податкової адміністрації в АР Крим від 30.03.2006р. №163 «Про реорганізацію Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції» суд здійснив заміну відповідача  - Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції на його правонаступника - Державну податкову інспекцію в Первомайському районі АР Крим.

Відповідач з позовними вимогами не згоден, відзиву на позов не представив.

Згідно пункту 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України», до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідив надані сторонами докази, суд вважає що, позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України  передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Красноперекопською об’єднаною державною податковою інспекцією в АР Крим, правонаступником якої є відповідач у даній справі - Державна податкова інспекція в Первомайському районі АР Крим, проведено комплексну документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Олексіївський» за період з 01.04.2002р. по 30.09.2004р., за  результатами якої складено акт перевірки від 19.11.2004р. №23-1/30889260/255, (аркуш справи 10).

Згідно висновкам акту, перевіркою виявлені порушення статей 3, 4, 7 Закону України «Про податок на додану вартість», (аркуш справи 16).

Однак, на підставі вказаного акту перевірки відповідачем без посилань на норми законодавства, які порушив позивач, відповідно до статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість», прийняте податкове повідомлення-рішення №/0 від 19.11.2004р. про визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі  134359,63грн., у тому числі: основний платіж – 5256,42грн., штрафні санкції – 129603,21грн. (аркуш справи 9).

Позивач оскаржує донарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 126975,63грн.

Підставою для донарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 126975,63грн. стали наступні обставини.

Із акту перевірки слідує, що за період з 01.04.2002р. по 30.09.2004р. Сільськогосподарський виробничий кооператив «Олексіївський» не перераховував грошові кошти на спеціальні рахунки для розвитку сільського господарства, згідно даним податкових декларацій та даним лицьового рахунку за вказаний період суми податку на додану вартість, які підлягають перерахуванню на спеціальні рахунки за станом на 01.10.2004р., склали 126975,63грн. (відповідно даним спеціальної декларації №1 (тваринництво) - 2775,00грн., декларації №2 (рослинництво) – 124200,63грн., що підтверджено даними перевірки.

Відповідач прийшов до висновку, що дані кошти (податок на додану вартість відносно операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім акцизної), виготовлену на давальницькій основі із власної сільськогосподарської сировини), яки не перераховані на окремий рахунок суми акумульованих коштів податку на додану вартість, які залишаються у розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників, вважаються використаними не за цільовим призначенням.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються, (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Однак, відповідачем  не прийнято до уваги порядок нарахування податку на додану вартість сільгоспвиробниками, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, до яких відноситься позивач.

Відповідно до вимог пункту 11.29 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» зупинено дію пункту 7.7 статті 7, пункту 10.1 і пункту 10.2 статті 10 цього Закону в частині сплати до бюджету податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, у яких сума, одержана від продажу сільськогосподарської продукції власного виробництва і продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства. Зазначені кошти залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників і використовуються ними для придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. У разі нецільового використання акумульованих коштів вони стягуються до Державного бюджету України в безспірному порядку.

Тобто, пунктом 11.29 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що податок на додану вартість не сплачується до бюджету, а залишається в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників, а порядок його акумуляції та використання визначається постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999р. №271, в якій вказаний інший порядок нарахування та сплати податку на додану вартість, ніж той, що передбачений підпунктом 7.3.1 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Як слідує із акту документальної перевірки, відповідач прийшов до висновку, що Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Олексіївський» не перерахований на окремий (спеціальний) рахунок податок на додану вартість, а також використані  не за цільовим призначенням  акумульовані кошти податку на додану вартість.

Постановою Кабінету Міністрів України  від 11.04.2002р.№488 доповнено абзац 2 пункту 4 Порядку акумуляції і використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податків на додану вартість щодо до операції з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999р.№271).

Зазначеним доповненням визначено, що не перераховані на окремий рахунок суми вважаються такими, що використаються не за цільовим призначенням, і підлягають стягненню до державного бюджету в безспірному порядку. Тобто, вказаною нормою чітко встановлена відповідальність сільськогосподарських товаровиробників у разі не перерахування коштів на спеціальний рахунок – стягнення таких коштів до бюджету.

Але відповідачем залишився поза увагою факт перевищення ним своїх повноважень, оскільки  відповідальність за правильність обчислення, своєчасності уплати податків та зборів та  дотримання законів про оподаткування несуть платники податків та зборів відповідно до законів України.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Посадові особи  органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів  України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних  законом інтересів громадян,   підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної   податкової  служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права (статті 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»).

Згідно з частиною 4 пункту 11.29 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» Кабінету Міністрів України делеговані повноваження з визначення порядку акумуляції та використання  коштів, які залишаються  у розпорядженні платника податку відповідно до пункту 11.29  статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» .

Отже, з аналізу норм Закону України «Про податок на додану вартість» вбачається, що діючим законодавством не передбачено право Кабінету Міністрів України при визначенні порядку акумуляції та використанні коштів, які залишаються у розпорядженні платника податку, визначати їх правовий статус, а також застосовувати до платника податку санкції.

У податкового органу були відсутні підстави для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення в частині визначення податкового зобов’язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій в сумі 126975,63грн. за відсутністю підстав для визначення податкового зобов’язання, передбаченого пунктами «а», «б», «в» підпунктами 4.2.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

До того ж, статтею 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників  податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачений вичерпний  перелік обставин (підстав) для застосування штрафних санкцій і залежно від цих обставин законом встановлені розміри штрафів, у тому числі при неподанні податкових декларацій чи заниженні податкових зобов’язань (підпункти 17.1.1-17.1.3), але підстави, з якими закон пов’язує застосування штрафу у даній справі відсутні.

Посилання відповідача тільки у тексті акту перевірки, ні у висновку, на пункт 11.29 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» є необґрунтованими, позаяк ці норми законодавства не передбачають застосування штрафу за нецільове використання податку на додану вартість і визнання такого штрафу як податкового зобов’язання, а передбачають стягнення суми податку на додану вартість до бюджету у безспірному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Красноперекопською об’єднаною державною податковою інспекцією в АР Крим застосовано до позивача відповідальність - нарахування штрафних санкцій в сумі 126975,63грн., яка не передбачена законодавством, що врегульовує спірні правовідносини. Отже, підлягає визнанню нечинним податкове повідомлення-рішення Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції в АР Крим №/0 від 19.11.2004р. в частині застосування штрафних санкцій в сумі 126975,63грн.

Суд приходить до висновку, що визначення Сільськогосподарському виробничому кооперативу «Олексіївський» податкових зобов’язань у вигляді штрафних санкцій в сумі 126975,63грн. за нецільове використання податку на додану вартість згідно спірному податковому повідомленню-рішенню №/0 від 19.11.2004р. є неправомірним і висновки акту перевірки від 19.11.2004р. №23-1/30889260/255 згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки від  19.11.2004р. №23-1/30889260/255, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від  19.11.2004р. №23-1/30889260/255, як доказ встановлення факту порушення позивачем Закону України «Про податок на додану вартість».

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факт вчинення позивачем зазначеного порушення, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначена норма кореспондується із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Статтею 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та  охоронюваних  законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової  служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності і законності обґрунтованості спірного податкового повідомлення-рішення в частині застосування до позивача штрафних санкцій в сумі  126975,63грн. відповідачем суду не надано. Висновок акту перевірки не містить відомості про  порушення позивачем статті 10 Закону України «Про податок на додану вартість», як вказано у спірному податковому повідомленні-рішенні, (аркуш справи 9).

За таких умов факт вказаного порушення слід вважати неналежно встановленим, отже, застосування до позивача штрафних санкцій в сумі  126975,63грн.  згідно спірному податковому повідомленню-рішенню від 19.11.2004р. №/0  неправомірно.

Викладене є підставою для задоволення позовних вимог Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олексіївський».

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до задоволених вимог.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 25 жовтня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 30 жовтня 2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2. Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Красноперекопської об’єднаної державної податкової інспекції в АР Крим  від 19.11.2004р. №/0 в частині застосування штрафних санкцій в сумі 126975,63грн.

3.  Стягнути з Державного бюджету України на користь Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олексіївський», (96330, АР Крим, Первомайський район, с. Олексіївка, вул. Садова,7, банківські реквізити: рахунок 5101 у ВАТ ВКБ, МФО 324485, ідентифікаційний код у ЄДРПО України  30889260) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.