ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  27/391

06.11.07

За позовом       Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно –

інвестиційна компанія «Інтербудінвест»

до                      Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія

«Трансенерго»

про                   розірвання договору № 20 від 19.08.2005 року

Суддя Дідиченко М.А.

Секретар  Приходько Є.П.

Представники:

від позивача        Шкляр О.С. –пред. за довірен. № 199 від 12.10.2006 р.

від відповідача   Овсій Д.Ю. –пред. за довірн. Від 08.10.2007 року

Обставини справи:

Позивач  звернувся до суду з позовом  про розірвання Договору № 20 від 19.08.2005 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно інвестиційна компанія «Інтербудінвест»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трансенерго».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.08.07р. порушено провадження у справі та призначено розгляд  справи на 20.09.07року.

Позивач у судовому засідання 20.09.2007 року підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення по справі, відповідно до яких зазначив, що відповідач ухиляється від підписання (затвердження) графіку сплати коштів, чим не виконує умови Договору № 20 від 19.08.2005 року. Таке порушення зобов’язання з боку відповідача позивач вважає істотним порушення умов зазначеного Договору, яке унеможливлює його виконання та позбавляє позивача на те, на що він розраховував, вступаючи з відповідачем в договірні правовідносини.

Відповідач у судове засідання 20.09.2007 року  не з`явився,  вимоги ухвали суду від 28.08.2007 року не виконав, витребуваних судом документів не надав, проте подав через канцелярію Господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи, у зв’язку з відрядженням свого повноважного представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2007 року відкладено розгляд справи на 09.10.2007 року, зобов’язано відповідача виконати вимоги попередньої ухвали суду.

Відповідач у судове засідання 09.10.2007 року з’явився та заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись, по –перше, на змішений характер   правової природи Договору  № 20 від 19.08.2005 року, який містить на його думку елементи договору про сумісну діяльність, договору доручення, попереднього договору та інвестиційного договору.

А по  - друге, звертаючи увагу суду на те, що термін та строк, протягом якого сторони зобов’язані укласти Додаток № 2 до Договору № 20 від 19.08.2005 року, не встановлено, а виконання ТОВ «Компанія «Трансенерго»обов’язку, щодо підписання Додатку № 2 до договору фінансування та надання звітів про використання грошових коштів, було неможливими з причин відсутності відповідного зверненя з боку позивача.

Окрім того, підтримуючи свою правову позицію, відповідач вважає, що звертаючись до суду з заявленою матеріально –правовою вимогою, позивач порушує норми чинного законодавства та умови Договору, щодо порядку розв’язання спорів.

Окрім того, відповідач звернувся до суду з  усним клопотанням про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Частиною 1 ст. 81 1 ГПК України передбачено, що на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вищезазначені приписи ст. 81 1 ГПК України, а також й те, що  повне фіксування технічними засобами є однією з конституційних засад судочинства, перелічених у ст. 129 Конституції України, а організація фіксування судового процесу технічними засобами є прерогативою суду, суд задовольнив заявлене клопотання відповідача.

З метою підготовки звукозаписувального технічного засобу, у судовому засіданні  оголошено перерву  до 11.10.2007 року.

Перед початком судового засідання 11.10.2007 року сторін попереджено про неможливість здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу з технічних причин.

Сторони звернулися до суду з спільним клопотанням про продовження строку вирішення спору.

Відповідно до ч.4 ст. 69 ГПК України, за клопотанням обох сторін спір може бути вирішено у більш тривалий строк, ніж встановлено ч.1 ст. 69 ГПК України.

Таким чином,  враховуючи приписи зазначених вище норм права, суд задовольнив клопотання позивача та відповідача  про продовження строку вирішення спору.

Окрім того, відповідач, з метою встановлення повноважень Директора ТОВ «Будівельно – інвестиційна компанія «Інтербудінвест»звернувся до суду з  усним клопотанням про витребування у позивача оригіналу або належним чином завіреної копії Статуту, оскільки завірена представником  позивача копія Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест», яка знаходиться в матеріалах справи, зроблена не з оригіналу Статуту, а з нотаріально завіреної копії.

Заважаючи на приписи ст. 38 ГПК України, суд задовольнив заявлене клопотання відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2007 року продовжено строк вирішення спору та, з метою надання сторонами необхідних доказів для повного та всебічного розгляду всіх обставин  справи, розгляд справи було відкладено на 06.11.07р., зобов’язано позивача надати суду оригінал для огляду та належним чином завірену копію Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест», письмові заперечення на викладені відповідачем обставини у відзиві на позовну заяву.

Позивач у судовому засіданні 06.11.2007 року підтримав подану  01.11.2007 року через канцелярію Господарського суду міста Києва заяву про зміну предмета позову,  відповідно до якої просив суд визнати неукладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно інвестиційна компанія «Інтербудінвест»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трансенерго»Договір про спільну діяльність № 18 від 19.08.2005 року. Також позивач звернувся до суду з матеріально –правовою вимогою про  стягнення з відповідача 200 000 грн., сплачених згідно договору № 20 від 19.08.2005 року.

Частина 4 ст. 22 ПК України визначає права, які належать лише позивачу та які певною мірою визначають диспозитивність господарського процесу.

Так, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову.

Предмет позову –це певна матеріально –правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способом захисту права, які перелічені у ст. 16 ЦК України. Підстава позову –це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову –це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача. Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Зазначена позиція підтверджується п. 3.7 роз’яснення ВАСУ від 18.09.97 року № 02-5/289 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України».

Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем одночасно змінено як підставу так і предмет позову, оскільки звертаючись до суду з  зазначеною вище заявою, позивачем фактично змінено матеріально –правову вимогу до відповідача, яка є самостійною позовною вимогою та яка повинна розглядатися  судом в окремому провадженні.

Отже,  суд відхилив заяву позивача про зміну предмета позову, оскільки доповнення предмету позову іншими позовними вимогами в порушеній справі зі своїм предметом та підставами позову виходить за межі процесуальних прав позивача, наданих йому ст. 22  ГПК України.

Відповідач у судове засідання 06.11.2007 року з’явився та підтримав свою правову позицію.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників cторін, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

19 серпня  2005 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно інвестиційна компанія «Інтербудінвест»(надалі – Сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трансенерго»(надалі –Сторона-2)  було підписано Договір № 20 (надалі –Договір), предметом якого є спільна участь сторони-1 та сторони-2 у будівництві житлового  комплексу з соціальною інфраструктурою за адресою: м. Київ, вул. Відпочинку, 9  у Святошинському районі м. Києва, та отримання у власність 75 % закінченого будівництвом комплексу для його подальшого розподілу між сторонами в порядку, передбаченому цим договором.

Порядок реалізації Договору визначено сторонами в два етапи: етапом № 1 передбачено здійснення фінансування вартості будівництва за Угодою; етапом № 2 –підписання спільної Угоди (п. 3.1 Договору).

З метою реалізації етапу № 1 Сторона 1 доручила Стороні 2 від власного імені за рахунок Сторони 1 здійснити фінансування вартості будівництва за Угодою в розмірі та порядку, визначеному сторонами в Додатку № 2 до договору. (п.4.1.).

Таким чином, п. 4.1 Договору, сторони дійшли згоди про те, що розмір коштів та порядок їх сплати на фінансування відповідного об’єкту буде визначено саме двохстороннім графіком фінансування.

Відповідно до п. 4.2. договору  сторони обумовили, що для виконання вищевказаного доручення Сторона 1 повинна перерахувати на поточний рахунок Сторони 2 грошові кошти в порядку та розмірах, визначених Додатком № 2 до договору, проте право власності на грошові кошти Сторони 1 до Сторони 2 не переходять.

Грошові кошти, отримані Стороною 2 від Сторони 1, повинні бути використані Стороною 2 для виконання нею своїх обов’язків за Угодою та/або покриття Стороною 2 витрат, пов’язаних з виконанням угоди.(п. 4.3.)

Сторони передбачили, що після виконання п. 4.2. договору, Сторона 1 набуває право на отримання у свою власність частини належній Стороні 2 за Угодою частки комплексу пропорційно розміру перерахованих Стороною 1 коштів (здійсненого фінансування) (п.4.4 Договору).

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене судом встановлено, що обов’язком позивача по Договору № 20 від 19.08.2005 року є фінансування будівництва житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Відпочинку, 9 шляхом перерахування коштів відповідачу відповідно до умов узгоджених сторонами в додатку № 2 до договору, який визначає порядок та розмір фінансування зі сторони  ТОВ «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест».

Проте, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями сторін, станом на день розгляду справи сторонами не підписано Додатку № 2 до договору, у зв’язку з чим суд дійшов висновку про не визначеність між сторонами графіку та розміру грошових коштів, які фінансує позивач як свою частку у будівництві житлового комплексу.

Оскільки фінансування об’єкту будівництва без узгодження його графіку та порядку розрахунків неможливе, суд дійшов висновку, що Додаток № 2 є невід’ємною частиною Договору № 20 від 19.08.2005 року, яка становить  його істотну умову, спрямовану на встановлення господарських зобов’язань, яка погоджена сторонами та яка приймається ними як обов’язкова до виконання.

В силу статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається зі змісту зазначеної норми права, істотними умовами, узгодження яких необхідно для укладання договору є: умови визнані в законі чи інших нормативно –правових актах як істотні, як необхідні для договору даного виду, та умови щодо яких за заявою із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами будь –якого договору, який передбачає обов’язок сторони здійснювати фінансування –є розмір і поярок такого фінансування, без погодження якого фінансування залишається лише наміром на виконання відповідних дій.

Правовідносини, які склалися між сторонами, за своєю правовою природою відносяться до договору про спільну діяльність, предметом якого є спільна участь сторони-1 та сторони-2 у будівництві житлового  комплексу з соціальною інфраструктурою за адресою: м. Київ, вул. Відпочинку, 9  у Святошинському районі м. Києва.

Судом встановлено, що взаємні права та обов’язки сторін, визначені ними, зокрема у розділі 3 та 4 Договору № 20 від 19.08.2005 року, та опосередковані необхідністю досягнення загальної мети, а саме отримання у власність 75 % закінченого будівництвом комплексу для його подальшого розподілу між сторонами в порядку, передбаченому цим договором.

Спільна діяльність сторін, які мають намір  укласти  відповідний договір про спільну діяльність, вимагає від учасників чіткої організації, а тому їх зобов’язання мають чіткий організаційний характер.

Частина 2 ст. 1131 ЦК України наводить ряд умов, досягнення згоди за якими є обов’язковими.

Так, відповідно до зазначеної норми права, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене  суд дійшов висновку, що досягнення сторонами згоди, щодо порядку реалізації позивачем договору шляхом здійснення фінансування вартості будівництва за Угодою, укладеною між ТОВ «Компанія «Трансенерго»та ДП «УКБ- Інвест»про пайову (дольову) участь у будівництві № 23 від 28.12.2003 року з усіма додатками та доповненнями, є істотною умовою Договору № 20 від 19.08.2005 року яка є обов’язковою для даного виду договору та яка визначає частку позивача у будівництві житлового комплексу.

Отже, зазначені позивачем обставини, щодо непідписання сторонами Додатку № 2 до Договору № 20 від 19.08.2005 року, є підставою вважати цей договір неукладеним, оскільки спірний договір  не міг бути вчинений сторонами без укладання сторонами Додатку № 2 до нього.

Враховуючи те, що сторонами не було погоджено в який саме термін сторони повинні укласти Додаток № 2 до Договору № 20 від 19.08.2005 року, після підписання спірного договору, для своєчасного отримання погоджень, технічних умов на передпроектній стадії  будівництва, позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грощові кошти у сумі  200 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 957 від 19.08.2005 року.

Враховуючи те, що Договором № 20 від 19.08.2005 року передбачено укладання між сторонами Додатку № 2 до договору, який передбачає розмір та порядок здійснення позивачем фінансування вартості будівництва,  ТОВ «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест»звернулося до відповідача з листом Вих. № 257 від 15.05.2007 року, відповідно до якого поставила останнього до відома про направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трансенерго»для підписання зазначеного вище Додатку з графіками фінансування.

Враховуючи те, що вказане вище звернення позивача залишилося без відповіді, позивач листом № 297 від 31.05.2007 року вимагав розірвання Договору № 20 від 19.08.2005 року, оскільки станом на 30.05.2007 року відповідачем не підписано Додатку № 2 у вигляді графіка фінансування до Договору, який є його невід’ємною частиною.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями позивача, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою підписати Додаток № 2 у вигляді графіка фінансування до Договору № 20 від 19.08.2005 року, який є його невід’ємною частиною, проте доказами такого звернення є лише належним чином завірена копія повідомлення поштового вручення та фіскального чеку, які знаходяться в матеріалах справи та з яких суд не може дійти безперечного висновку про направлення   ТОВ «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест»на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Трансенерго»підписаного з його боку Додатку № 2, оскільки з наданих позивачем доказів направлення його поштової кореспонденції, судом не вбачається переліку направлених на адресу  відповідача документів.

Враховуючи зазначені обставини, суд не вбачає в діях відповідача порушення прав та інтересів позивача у зв’язку із не підписанням зі сторони ТОВ «Будівельно –інвестиційна компанія «Інтербудінвест»Додатку № 2 до договору, оскільки позивачем на вимогу суду не надано жодного доказу, який свідчив би про те, що зазначений Додаток № 2 до договору було підписаного зі сторони  ТОВ «Компанія «Трансенерго».

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов’язків (зобов’язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов‘язків.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачені  підстави для зміни або розірвання договору. Так, із приписів зазначеної норми права вбачається, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вже встановлено судом,  оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо порядку та графіку фінансування робіт, у зв’язку із непідписанням між ними Додатку № 2 до Договору № 20 від 19.08.2005 року, який є невід’ємною частиною договору та становить його істотну умову,  суд приходить до висновку що спірний договір є неукладеним в розумінні статті 638 ЦК України, у зв’язку з чим не породжує ніяких прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до приписів ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, за змістом зазначеної норми права вбачається, що порушення права чи законного інтересу або спір, щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на те, що судом встановлено, що правовідносини між сторонами склалися не в наслідок укладання Договору № 20 від 19.08.2005 року, через недосягнення ними згоди щодо всіх істотних умов даного виду договору, то суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено прав та охоронюваних законом інтересів позивача, оскільки встановлення судом факту неукладення Договору № 20 від 19.08.2005 року, не породжує ніяких прав та обов'язків для сторін.

Таким чином, суд дійшов висновку відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідача, оскільки останнім не порушено прав та охоронюваних законом інтересів позивача як сторони за Договором № 20 від 19.08.2005 року.

Проте, зважаючи на те, що між сторонами існують певні правовідносини, які є підставою виникнення  цивільних прав та обов’язків між ними, то суд звертає увагу позивача на те, що його не позбавлено права  звертатися за захистом свої порушених прав до господарського суду з певною матеріально –правовою вимогою до відповідача в межах тих зобов’язань, які виникли між сторонами з підстав встановлених ст. 11 ЦК України.

Витрати  понесені позивачем по сплаті державного мита та витрати на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня прийняття  рішення, оформленого у відповідності до ст. 85 ГПК України.

27.11.2007р.

Суддя                                                                                                           Дідиченко М.А.