ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03.05.2007
Справа № 3/256

Дніпропетровський          апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:   Прокопенко  А.Є. -доповідач

суддів:  Крутовських В.І,  Дмитренко А.К.

При секретарі судового
засідання  Врона
С.В.

За участю представників сторін:

від позивача:
ОСОБА_1, довіреність №551  від 21.09.05

від відповідача:
Данільченко Ю.В., довіреність №9-36/1
від 17.01.07,  начальник
юридичного відділу;

від третьої особи-1:
ОСОБА_2, довіреність №1352  від
14.10.05,

від третьої особи-2:
Матюк С.С., довіреність №1313  від
25.10.06

розглянувши апеляційну скаргу
Виконавчого комітету Зам”янської міської ради на постанову  господарського суду Кіровоградської області  від  01.11.06р.
у справі  № 3/256

за позовом  Приватних підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4,
м.Знам”янка

до
відповідача Виконавчого комітету Зам”янської
міської ради

за участю третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1 - Приватного
підприємця ОСОБА_5, м.Знам”Янка

2 -
Товариства з обмеженою відповідальністю “Марсель”, м.Знам”янка

про  визнання частково нечинними акту державної
технічної комісії про готовність об'єкта до експлуатації, рішення №313, дозволу
на виконання будівельних робіт №6/98, п.10 рішення №316, визнання незаконними
дій по видачі свідоцтва про право власності та дій по внесенню  в Реєстр прав власності на нерухоме майно,
зобов”язання скасувати відомості у Реєстрі прав власності, визнання недійсними
свідоцтва про право власності та реєстраційні посвідчення.

Постановою господарського суду
Кіровоградської області від 01.11.2006 р. у справі № 3/256 (суддя Болгар Н. В.)
адміністративний позов підприємця ОСОБА_4 задоволено частково. Визнані
нечинними рішення виконавчого комітету Знам'янської міської ради № 313 від
24.06.99 р. про дозвіл підприємцю ОСОБА_5 експлуатувати першу чергу
автозаправної станції АДРЕСА_1 згідно з діючим "Положенням", про
зобов'язання Знам'янського бюро технічної інвентаризації видати реєстраційне
посвідчення про право власності на автозаправну станцію (перша черга)
підприємцю ОСОБА_5; пункт 10 рішення виконавчого комітету Знам'янської міської
ради від 12.08.2005 р. № 316 про присвоєння окремої адреси приміщенню
автозаправної станції на розі вулиць Фрунзе, Дзержинського, побудованої ВАТ
"Будсервіс" по замовленню підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_5: АДРЕСА_2 за
позовом підприємця ОСОБА_4. Визнані незаконними дії виконавчого комітету
Знам'янської міської ради по видачі Свідоцтв від 31.08.2005 р. та 08.09.2006 р.
за № 232 про право власності на 1/2 частину майна автозаправної станції
АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5. Присуджено з державного бюджету на користь приватного
підприємця ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) 1 грн. 70 коп. судового збору. У задоволенні
позову в іншій частині підприємцю ОСОБА_4 відмовлено. Підприємцю ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеною
постановою, виконавчий комітет Знам'янської міської ради подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції матеріального
та процесуального права, просить скасувати постанову господарського суду
Кіровоградської області від 01.11.2006 р. про визнання нечинними рішення
виконавчого комітету Знам'янської міської ради № 313 від 24.06.99 р. про дозвіл
підприємцю ОСОБА_5 експлуатувати першу чергу автозаправної станції АДРЕСА_1
згідно з діючим "Положенням", про зобов'язання Знам'янського бюро
технічної інвентаризації видати реєстраційне посвідчення про право власності на
автозаправну станцію (перша черга) підприємцю ОСОБА_5; пункту 10 рішення
виконавчого комітету Знам'янської міської ради від 12.08.2005 р. № 316 про
присвоєння окремої адреси приміщенню автозаправної станції на розі вулиць
Фрунзе, Дзержинського, побудованої ВАТ "Будсервіс" по замовленню
підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_5: АДРЕСА_2 за позовом підприємця ОСОБА_4, а також
про визнання незаконними дій виконавчого комітету Знам'янської міської ради по
видачі Свідоцтв від 31.08.2005 р. та 08.09.2006 р. за № 232 про право власності
на 1/2 частину майна автозаправної станції АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5 та прийняти
нову постанову, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4

Позивач проти доводів апеляційної
скарги заперечує, вважає її необгрунтованою і просить залишити апеляційну
скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції -без змін. Відповідач
підтримує свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити. Треті особи
вважають, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою, у
зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови -про
відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення сторін та
третіх осіб, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї, перевіривши законність та обґрунтованість
оскаржуваної постанови суду першої інстанції, апеляційний господарський суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. В той же час оскаржувана постанова господарського суду
Кіровоградської області від 01.11.2006 р. у справі № 3/256 не відповідає
вищенаведеним вимогам закону, що підтверджується наступним.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги підприємця ОСОБА_4 про визнання нечинним рішення виконавчого
комітету Знам'янської міської ради № 313 від 24.06.99 р. про дозвіл підприємцю
ОСОБА_5 експлуатувати першу чергу автозаправної станції АДРЕСА_1 (надалі -АЗС)
згідно з діючим "Положенням" та про визнання незаконними дій
виконавчого комітету Знам'янської міської ради по видачі Свідоцтв від
31.08.2005 р. та 08.09.2006 р. за № 232 про право власності на 1/2 частину
майна автозаправної станції АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5, виходив, зокрема, з того,
що документи в підтвердження того, що ОСОБА_5 має майно автозаправної станції у
приватній спільній власності із ОСОБА_4, відсутні; між підприємцями ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не укладався договір про сумісну діяльність на підставі ст. 430
Цивільного кодексу УРСР, чинного до 01.01.2004 р.; згода названих підприємців
щодо володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій
власності як учасників, а при відсутності згоди -рішення суду, про що
передбачено ст. 113 Цивільного кодексу УРСР, відсутні; докази наявності у
відповідача підстав для твердження про те, що об'єкт нерухомості -автозаправна
станція належить двом власникам -ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відсутні; підприємець
ОСОБА_5 не надав жодного доказу на підтвердження наявності у нього права
власності на майно (або частину майна) автозаправної станції; земельна ділянка,
на якій у даний час розташований спірний об'єкт, ні у користування, ні у
власність (часткову власність) підприємцю ОСОБА_5 в порядку, встановленому
земельним законодавством, не передавалася і право на неї ним не набувалося;
виконавчий комітет Знам'янської міської ради, посилаючись на рішення № 313 від
24.06.1999 р., у якому не йшлося про спільну власність, у свідоцтвах про право
власності, виданих            ОСОБА_5, з
власної ініціативи визначив, що майно автозаправної станції є спільною
власністю підприємців ОСОБА_4 та ОСОБА_5, наявність у підприємця ОСОБА_5 права
спільної часткової власності, визначив частки кожного з названих підприємців у
праві спільної часткової власності, що не грунтується на нормах законодавства
України і виходить за межі повноважень, якими виконавчий комітет міської ради
наділений законом.

Однак вищезазначені висновки суду
першої інстанції суперечать нормам матеріального та процесуального права і
обставинам справи, наявним у справі документам. По -перше, підставами для
визнання нечинним рішення в частині дозволу на експлуатацію об'єкта можуть бути
порушення законодавства, допущені під час підготовки до будівництва,
будівництва та (або) експлуатації об'єкта, зокрема, порушення
нормативно-правових актів з охорони праці, екологічних, санітарних правил,
інших вимог законодавства (підпункт 2 пункту "б" статті 30 Закону
України "Про місцеве самоврядування в Україні"); однак жодного доказу
на підтвердження того, що під час будівництва та (або) експлуатації
автозаправної станції бути порушені норми законодавства, ОСОБА_4 суду не надав.
По -друге, ОСОБА_4 оспорює рішення відповідача в частині, яка визначає
належність ОСОБА_5  права власності на
1/2 автозаправної станції, однак при цьому ОСОБА_4 не надав доказів і не довів
суду своє виключне право власності на АЗС, зокрема, не надав суду докази того,
що лише він є власником АЗС. В той же час позивач не надав доказів того на
підставі якого юридичного факту у нього виникло право власності на частку в
майні АЗС, при цьому позивач оскаржує рішення відповідача в частині оформлення ОСОБА_5
права власності на Ѕ АЗС і не оскаржує рішення відповідача щодо оформлення йому
права власності на Ѕ АЗС. З наданих позивачами суду доказів не виходить, що
ОСОБА_4 є єдиним власником АЗС, також в них і не зазначено яка ж саме частка в
праві власності на АЗС належить ОСОБА_4. Таким чином у позивача взагалі
відсутні правові підстави для оскарження рішення відповідача в частині
оформлення права власності ОСОБА_5 на автозаправну станцію. По -третє, наявні у
справі матеріали (акт відбору земельної ділянки для будівництва автозаправної
станції № 184 від 12.05.1998 р., в якому замовниками -членами комісії, яка
проводила обстеження земельної ділянки, - вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5; рішення
Знам'янського міськвиконкому № 275 від 11.06.98 р. про погодження підприємцям
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 місця розташування будівництва об'єктів автосервісу, у тому
числі АЗС, на розі вул. Фрунзе і Дзержинського; висновок Знам'янської районної
санітарно -епідеміологічної станції № 5 від 22.06.1998 р. з відведення
земельної ділянки для будівництва, згідно якого земельна ділянка відводиться
під об'єкт підприємців ОСОБА_3 та ОСОБА_5; архітектурно -планувальне завдання
від 24.06.1998 р., в якому в якості замовників вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_3;
заява про видачу дозволу на виконання будівельних робіт, підписана з боку
забудовника як ОСОБА_3, так і ОСОБА_5; дозвіл на виконання будівельних робіт №
6/98 від 02.10.98 р., у якому в якості забудовників вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_3;
розпорядження виконавчого комітету Знам'янської міської ради № 126 від 21.04.99
р. про створення державної технічної комісії для прийняття в експлуатацію
побудованої автозаправної станції у м. Знам'янка по вул. Фрунзе, Дзержинського,
в якому в якості замовників будівництва вказані підприємці ОСОБА_3 та ОСОБА_5)
є доказами того, що  автозаправна
станція, розташована за адресою: АДРЕСА_2, є майном, яке було створено на
основі спільної діяльності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також того, що договір оренди
земельної ділянки під будівництво АЗС укладався в рамках цієї спільної
діяльності також і в інтересах ОСОБА_5, а тому у відповідача були правові
підстави для оформлення прав власності на АЗС за ОСОБА_5 і ОСОБА_4. Суд першої
інстанції не звернув увагу на ту обставину, що ані під час будівництва і
прийняття в експлуатацію автозаправної станції, ані під час її діяльності
(починаючи з середини 1999 р.) аж до моменту подання позовної заяви у справі №
3/256 (вересень 2006 р.) жоден з вищевказаних документів не оспорювався
ОСОБА_4.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 86 Цивільного
кодексу УРСР (чинного на момент виникнення правовідносин щодо права власності
на АЗС) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні
охороняється законом. Відповідно до статті 12 Закону України «Про власність»від
7 лютого 1991 року N 697-XII (чинного на момент виникнення правовідносин щодо
права власності на АЗС) підставами виникнення права приватної власності є

1. праця громадян, яка є основою
створення і примноження їх власності.

2. громадянин набуває права
власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших
угод, не заборонених законом.

Вищевказані документи підтверджують
той факт, що АЗС будувалася ОСОБА_4 и ОСОБА_5 спільно. При цьому суду не було
надано жодного доказу того, що під час отримання документів для будівництва
АЗС, чи під час будівництва і прийняття в експлуатацію автозаправної станції
або під час її діяльності (починаючи з середини 1999 р.) аж до моменту подання
позовної заяви у справі № 3/256 (вересень 2006 р.) ОСОБА_4 заперечував або
оспорював той факт, що АЗС будувалася на основі спільної діяльності між ним та
ОСОБА_5 і що ця автозаправна станція належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Крім того, суду не було надано
жодного доказу того, що ОСОБА_4 оскаржував видане йому свідоцтво про право
власності на 1/2 частину автозаправної станції, а отже, це свідчить про його
згоду з тим, що йому належить не вся автозаправна станція, а 1/2 частина її, в
той час як інша 1/2 частина належить на праві власності ОСОБА_5.

Виходячи з вищенаведеного позовні
вимоги ОСОБА_4 про визнання нечинним рішення виконавчого комітету Знам'янської
міської ради № 313 від 24.06.99 р. про дозвіл підприємцю ОСОБА_5 експлуатувати
першу чергу автозаправної станції АДРЕСА_1, та про визнання незаконними дій
виконавчого комітету Знам'янської міської ради по видачі Свідоцтв від 31.08.2005
р. та 08.09.2006 р. за № 232 про право власності на 1/2 частину майна
автозаправної станції АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_5, є безпідставними і не
відповідають вимогам законодавства, а отже, не
підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги підприємця ОСОБА_4 про визнання нечинним рішення виконавчого
комітету Знам'янської міської ради № 313 від 24.06.99 р. про зобов'язання
Знам'янського бюро технічної інвентаризації видати реєстраційне посвідчення про
право власності на автозаправну станцію (перша черга) підприємцю ОСОБА_5,
виходив з того, що облік та реєстрація нерухомого майна незалежно від форм
власності до 07.02.2002 р. здійснювалися відповідно до положень Інструкції про
порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом
Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9
червня 1998 року N 121, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 26 червня
1998 р. за N 399/2839, відповідно до вимог п. 2.1 якої реєстрацію права
власності на об'єкти нерухомого майна проводить бюро технічної інвентаризації
після закінчення будівництва і здачі об'єкта в експлуатацію на підставі
правовстановлюючих документів; перелік правовстановлюючих документів містить
додаток № 1 до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що
знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом
Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995
р. № 56 і зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19.01.1996 р. за N
31/1056; рішення виконавчого комітету Знам'янської міської ради від 24.06.1999
р. № 313 не містить зазначення підстав та переліку правовстановлюючих
документів, за якими підприємцю ОСОБА_5 Знам'янське БТІ повинне видати
реєстраційне посвідчення; порядок видачі реєстраційного посвідчення, яке є
невід'ємною частиною правовстановлюючого документу, викладений у р. 2 Порядку;
докази наявності станом на день прийняття відповідачем рішення № 313 від
24.06.1999 р. правовстановлюючого документа у підприємця ОСОБА_5 на майно
(частину майна) автозаправної станції відсутні.

Однак вищезазначені висновки суду
першої інстанції суперечать нормам матеріального та процесуального права.
Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету
України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. № 56, на які
посилається суд першої інстанції, втратили чинність з моменту набрання чинності
Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб,
затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової
політики України від 9 червня 1998 року N 121 (саме ця Інструкція діяла на час
прийняття виконавчим комітетом Знам'янської міської ради рішення від 24.06.1999
р. № 313), а отже, посилання суду першої інстанції на ці Правила як на
документ, в якому встановлений перелік правовстановлюючих документів, є
незаконним і необгрунтованим. Крім того, на момент видачі ОСОБА_5 свідоцтва про
право власності на 1/2 частину автозаправочної станції та реєстрації в БТІ
цього права власності (2005 р.) Інструкція про порядок державної реєстрації
права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності
юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року N
121, вже втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року N 36,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2002 р. за N 209/6497,
у зв'язку з набранням чинності Тимчасовим положенням про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445). Відповідно до підпункту
"а" п. 6.1 цього Положення оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими
органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, зокрема, фізичним
особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або
рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта
комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію. Отже, у
виконавчого комітету Знам'янської міської ради існували всі правові підстави
(акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію автозаправочної
станції, рішення виконавчого комітету Знам'янської міської ради № 313 від 24.06.1999
р. про затвердження цього акту, рішення виконавчого комітету Знам'янської
міської ради № 482 від 24.09.1998 р. про надання земельної ділянки площею 4750
кв. м для будівництва автозаправочної станції; договір оренди земельної ділянки
від 02.11.1998 р.) для оформлення права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на
вищевказану автозаправочну станцію, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, з видачею
кожному з них свідоцтва про право власності на 1/2 частину вищевказного
об'єкта.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги підприємця ОСОБА_4 про визнання нечинним пункту 10 рішення
виконавчого комітету Знам'янської міської ради від 12.08.2005 р. № 316 про
присвоєння окремої адреси приміщенню автозаправної станції на розі вулиць
Фрунзе, Дзержинського, побудованої ВАТ "Будсервіс" по замовленню
підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_5: АДРЕСА_2, виходив з того, що віднесення до
повноважень виконавчого комітету міської ради присвоєння адрес об'єктам
нерухомості, зміна таких адрес у законодавстві відсутнє, відповідач не виклав
заперечень із посиланням на наявність у нього права та повноважень приймати
рішення про присвоєння адреси об'єкту нерухомості.

Однак вищезазначені висновки суду
першої інстанції суперечать нормам матеріального та процесуального права.
Відповідно до підпункту 10 п. "б" ст. 30 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належить таке делеговане повноваження, як облік та
реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм
власності. Таким чином, на виконання вищезазначеного повноваження, з метою
забезпечення обліку об'єктів нерухомого майна на території м. Знам'янка
незалежно від форм власності, виконавчий комітет Знам'янської
міської ради мав законне право на присвоєння адреси (АДРЕСА_2) автозаправочній
станції, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Також суд першої інстанції,
задовольняючи позов підприємця ОСОБА_4, виходив з того, що ОСОБА_4 не пропустив
річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав,
свобод та інтересів, встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки цей строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а ОСОБА_4
стало відомо про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів
28.09.2005 р., коли ним було отримане свідоцтво про право власності на 1/2
частину автозаправочної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Однак вищезазначені висновки суду
першої інстанції не відповідають обставинам справи. Відповідно до пояснень
сторін та третіх осіб, автозаправочна станція діє, починаючи з 1999 року, і для
її відкриття (початку діяльності) ОСОБА_4 отримав відповідні дозволи від органів
державної влади і місцевого самоврядування, при цьому зазначені дозволи
надавались на підставі оскаржуваного ОСОБА_4 рішення виконавчого комітету
Знам'янської міської ради № 313 від 24.06.1999 р. Таким чином, ОСОБА_4 знав про
зміст оскаржуваного ним рішення ще в 1999 році, що підтверджується також
поясненнями самого ОСОБА_4, викладеними у його клопотанні від 09.10.2006 р. (а.
с. 115 -116, т. с. 1). В своїх зверненнях до суду  позивач не навів жодних поважних підстав для
поновлення строку позовної давності. Отже, строк звернення до адміністративного
суду був пропущений ОСОБА_4 без поважних причин, що відповідно до ст. 100
Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для відмови у
задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із
сторін. Відповідачем і ОСОБА_5 в судових засіданнях по цій справі неодноразово
вказувалося на факт пропуску без поважних причин строку для звернення до
адміністративного суду і необхідність відмови у позові з цієї причини, однак
суд першої інстанції не застосував ст. 100 Кодексу адміністративного
судочинства України, що призвело до прийняття незаконної і необгрунтованої
постанови.

В решті заявлених позовних вимог
апеляційний господарський суд погоджується з висновками господарського суду
враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з вимогою про
притягнення Знам'янського міжміського комунального підприємства "Бюро
технічної інвентаризації" до участі у справі як співвідповідача, позивачі
не зазначили процесуальних норм, на підставі яких подана ця вимога. Оскільки
Кодекс адміністративного судочинства України не встановлює підстав і порядку
притягнення судом у якості співвідповідача будь -якої особи, у задоволенні
вищезазначеної вимоги позивачів обґрунтовано відмовлено.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами про визнання частково нечинними дозволу на виконання будівельних робіт
№ 6/98 від 02.10.98 р. та акту державної технічної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, позивачі не врахували, що акт
державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до
експлуатації є результатом роботи державної технічної комісії (п. 3.9 Державних
будівельних норм України А.3.1 -3 -94 "Управління, організація і
технологія. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів",
затверджених наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 р. N 48),
а дозвіл на виконання будівельних робіт видається інспекціями державного
архітектурно -будівельного контролю відповідно до Державних будівельних норм
України А.3.1 -2 -93 "Порядок надання дозволу на виконання будівельних
робіт", затверджених наказом Держбуду України від 10.08.93 р. N 136, в той
час як відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в
Україні" актами виконавчого комітету міської ради є його рішення, які
приймаються на засіданнях цього виконавчого комітету і підписуються міським
головою. Отже, дозвіл на виконання будівельних робіт № 6/98 від 02.10.98 р. та
акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта
до експлуатації не є ані рішенням, ані дією виконавчого комітету Знам'янської
міської ради, і тому в задоволенні вищезазначених вимог позивачів господарський
суд обґрунтовано відмовив..

Відповідно до п. 3.2 і 3.10
Державних будівельних норм України А.3.1 -3 -94 "Управління, організація і
технологія. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів",
затверджених наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 р. N 48,
акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта
до експлуатації затверджується органом, що призначив цю комісію, а саме:
районною, районною міста Києва, Севастопольською міською державною
адміністрацією, виконавчим органом міста обласного підпорядкування. Державна
технічна комісія для прийняття в експлуатацію побудованої автозаправочної
станції у м. Знам'янка по вул. Фрунзе, Дзержинського була створена виконавчим
комітетом Знам'янської міської ради (розпорядження № 126 від 21.04.99 р.), а
отже, виконавчий комітет Знам'янської міської ради мав законне право прийняти
рішення про затвердження акту цієї комісії. Виходячи з вищевикладеного, а також
враховуюче те, що позивачі на навели жодних встановлених порушень з боку
відповідача щодо затвердження акту державної технічної комісії, в задоволенні
позовних вимог про визнання рішення виконавчого комітету Знам'янської міської
ради № 313 від 24.06.1999 р. нечинним в частині затвердження акту державної
технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до
експлуатації правомірно відмовлено.

Відповідно до ч.2 ст. 19
Конституції України державні органи та органи місцевого самоврядування і їх
посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб
визначені Конституцією і законами України. В законодавстві України відсутні
норми, які регулюють порядок погашення виданих свідоцтв про право власності на
нерухоме майно; вчинення цих дій не входить до компетенції виконавчого комітету
Знам'янської міської ради згідно з нормами Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" та інших нормативно -правових актів. Виходячи з
цього, позовна вимога про зобов'язання виконавчого комітету Знам'янської
міської ради погасити свідоцтва про право власності № 232 від 31.08.2005 р. та
№ 232 від 08.09.2006 р. не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами про визнання незаконними дій виконавчого комітету Знам'янської міської
ради по внесенню в Реєстр прав власності на нерухоме майно відомостей про
власника майна -ОСОБА_5 та про зобов'язання виконавчого комітету Знам'янської
міської ради скасувати відомості в Реєстрі прав власності на нерухоме майно на
ім'я ОСОБА_5 про право власності на 1/2 частину майна, позивачі не врахували,
що вчинення вищезазначених дій по внесенню відомостей в Реєстр та їх скасуванню
не входить до компетенції виконавчого комітету Знам'янської міської ради,
передбаченої нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та інших нормативно -правових актів. Отже, у задоволенні
вищезазначених позовних вимог господарський суд також обґрунтовано відмовив.

Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно -це документ, що підтверджує право певної особи на певний об'єкт
нерухомого майна і видається на підставі рішення органу виконавчої влади та
місцевого самоврядування (п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445). Таким чином, саме по собі
свідоцтво не є актом (рішенням) суб'єкта владних повноважень, а отже, не може
бути визнано недійсним. Виходячи з цього, у задоволенні позовної вимоги про
визнання недійсними свідоцтв про право власності № 232 від 31.08.2005 р. та №
232 від 08.09.2006 р. правомірно відмовлено.

Реєстраційне посвідчення на
нерухоме майно, яке видається бюро технічної інвентаризації, є результатом дії
з реєстрації права власності на нерухоме майно. Законодавство не містить
правових підстав для визнання реєстраційного посвідчення недійсним. Виходячи з
цього, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними реєстраційних
посвідчень про реєстрацію права власності на автозаправну станцію за ОСОБА_5
обґрунтовано відмовлено.

Оскільки державна реєстрація
другого позивача -ОСОБА_3 -як суб'єкта підприємницької діяльності здійснена
08.08.2000 р., а отже, його господарська діяльність під час будівництва
автозаправної станції та введення її в експлуатацію не здійснювалась, докази
наявності у ОСОБА_3 права власності (права часткової власності) на спірний
об'єкт та докази порушення прав ОСОБА_3 як власника (чи співвласника) майна
автозаправної станції відсутні, тому у задоволенні позову ОСОБА_3 слід
відмовити.

Таким чином, суд першої інстанції
при розгляді справи і прийнятті оскаржуваної постанови порушив норми
матеріального права (зокрема, норми підпункту "а" п. 6.1 Тимчасового
положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5,
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445;
підпункту 10 п. "б" ст. 30 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні") та норми процесуального права (зокрема, норми
ст. 10 Кодексу адміністративного судочинства України про те, що усі учасники
адміністративного процесу є рівними перед законом і судом; норми ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства України про те, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права;
обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні; норми ст. 100 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо необхідності відмови у позові внаслідок пропуску
позивачем строку позовної давності). Виходячи з вищенаведеного, оскаржувана
постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга
задоволенню.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст. ст. 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу виконавчого
комітету Знам'янської міської ради задовольнити.

2. Постанову господарського суду
Кіровоградської області від 01.11.2006 р. у справі № 3/256 скасувати.

3. У задоволенні позову підприємця
ОСОБА_4 та підприємця ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова  набирає законної сили з моменту проголошення
і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця з дня
складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного
суду України.

Головуючий
А.Є.Прокопенко

Суддя
В.І.Крутовських

Суддя
А.К.Дмитренко

З оригіналом згідно

Помічник судді
А.В.Тальян