СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

19 листопада 2007 року
Справа № 2-23/1423.1-2006А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Борисової Ю.В.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Плута В.М.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

представник позивача, не з'явився, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мєлєна";

представник відповідача, Євтодієва Галина Василівна, довіреність №  13403/10/10-0 від 02.08.07,  Євпаторійська об'єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим;

розглянувши апеляційну скаргу Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 30.01.-16.02.2006 року у справі № 2-23/1423.1-2006А

за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю "Мєлєна" (пр. Леніна, 42/19-109, Євпаторія, 97400)

до          Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим (вул. Дм.Ульянова, 2/40, Євпаторія, 97416)

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Мєлєна" звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції від 21.10.2003 р. № /0 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 46980,00 грн., у т.ч. 31320,00 грн. - основний платіж та 15660,00 грн. - штрафні санкції, № /0 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 79966,50 грн., у т.ч. 53311,00 грн. - основний платіж та 26655,50 грн. - штрафні санкції та № /0, яким виявлено завищення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 1068,00 грн.

Справа неодноразово була предметом судового розгляду судів різних інстанцій.

Востаннє, постановою господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко Г.М.) від 30.01-16.02.2006 у справі № 2-23/1423.1-2006А позов товариства з обмеженою відповідальністю "Мєлєна" до Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень задоволено.

Визнані нечинними податкові повідомлення-рішення відповідача про визначення позивачу  податкових зобов’язань з податку на додану вартість і податку на прибуток, а також податкове повідомлення-рішення про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування. Позивачу з Державного бюджету України повернуто 3,40 грн. державного мита.

Судове рішення мотивовано тим, що контрагент позивача –товариство з обмеженою відповідальністю „Сібая” на час заключення договору, поставки товару та його оплати позивачем безготівкою, було зареєстровано як юридична особа і платник податків, у тому числі податку на додану вартість; позивач продав за кошти частку нерухомого майна; податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням відповідної процедури.

Не погодившись з постановою господарського суду першої інстанції, відповідач  звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, у задоволенні позову відмовити, мотивуючи скаргу тим, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.06.2006 апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, податкове повідомлення-рішення Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим № /0 від 21 жовтня 2003 року про визначення товариству з обмеженою відповідальністю „Мєлєна” податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 53311 грн. і  штрафним  санкціям в розмірі 26655,50 грн., усього 79966,50 грн., визнано недійсним в частині визначення податку на додану вартість у сумі 33500 грн. і застосування штрафних санкцій у сумі 16775 грн., усього 50275 грн., в задоволенні іншої частини позову –відмовлено.

За результатами касаційного оскарження відповідачем постанови апеляційного суду, постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2007 року касаційну скаргу задоволено частково, справу направлено на новий розгляд до Севастопольського апеляційного господарського суду зі стадії прийняття апеляційної скарги за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 19.11.2007, представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги й наполягала на скасуванні судового рішення.

Представник позивача у судове засідання не з’явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги, доказів поважних підстав своєї відсутності суду не надав, а отже - не скористався своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні.

Судова колегія визнала неявку представника позивача такою, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору сторін.

Згідно з пунктом 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України" № 2953-ІV від 06.10.2005 р., що набрав чинності з 01.11.2005 р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в порядку й на підставі статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступні обставини.

21 жовтня 2003 року керівником Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції на підставі акту перевірки № 36123-1-11 від 17 жовтня 2003 року прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу  податкових зобов'язань :

1) № 0 з податку на додану вартість у сумі 53311 грн. і  штрафним  санкціям –26655,50 грн., усього 79966,50 грн. (а.с.32 т.1 чи 33 т.2),

2) № 0 з податку на прибуток 31320 грн. і штрафним  санкціям –15660 грн., усього 46980 грн. (а.с.31 т.1 чи 34 т.2), а також прийнято податкове повідомлення-рішення № 0 про завищення позивачем бюджетного відшкодування за 20% ставкою податку за декларацією за січень 2002 року на 1068 грн. (а.с. 30 т.1 чи 35 т.2).

З вказаного акту планової документальної перевірки (а.с. 33-43 т.1) слідує, що позивач допустив порушення податкового законодавства:

1) необґрунтовано відніс до податкового кредиту за січень 2002 року суму податку на додану вартість –20876,40 грн. з операції придбання за договором від 3 січня 2001 року у товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” 115,98 тонн арматури вартістю 104382 грн., тому що рішенням господарського суду Одеської області від 14 грудня 2001 року скасована державна реєстрація цього товариства і воно знято з податкового обліку, чим занизив податковий кредит за січень 2002 року на 19811 грн., зависив за січень 2002 року від’ємне значення податку на додану вартість на 1068 грн. і зависив валові витрати за 1 квартал 2002 року на 104382 грн. (а.с.35, 40 т.1),  що призвело до несплати податку на додану вартість за січень 2002 року у сумі 19811 грн., несплати податку на прибуток за 1 квартал 2003 року у сумі 31,32 тис.грн. (а.с. 39 т.1) і як вказано завишенню за січень 2002 року від’ємного значення податку на додану вартість на 1068 грн.;

2) у жовтні 2002 року позивач продав суб’єктам підприємницької діяльності Литвину В.Н., Білану В.В., Фікусу С.О., Єфімову Д.О., товариству з обмеженою відповідальністю „Кримське морозиво”, малому підприємству „Лідаік” основні фонди за ціну, яка нижче ціни придбання на 167,4 тис.грн., чим занизив свої податкові зобов’язання з податку на додану вартість на 33500 грн. і у 4 кварталі 2002 року зависив валові витрати на 236700 грн., однак податок на прибуток з цих операцій податковим органом не нараховувався (а.с. 35, 40 т.1),

3) у I і II кварталах 2003 року позивач зависив амортизаційні відрахування, але податок на прибуток за це порушення не донараховувався.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги й зміни оскаржуваної постанови суду першої інстанції у зв’язку з наступним.

Як було встановлено, 3 січня 2002 року позивач (покупець) і товариство з обмеженою відповідальністю „Сібая” (продавець) склали договір купівлі-продажу 120 тонн арматури за  1080 грн. за 1 тонну чи 129600 грн. за 120 тонн (а.с. 12 т.1).

Вказаний у цьому договорі рік –2001, є помилкою, про що позивач надавав пояснення й судова колегія приймає це, як дійсну обставину, оскільки зі свідоцтва про державну реєстрацію вбачається, що позивач був зареєстрований як юридична особа лише 1 березня 2001 року, а тому договір 3 січня 2001 року скласти не міг (а.с.140 т.2).

15 січня 2002 року від імені постачальника, товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая”, було передано за накладною № 15 позивачу 115,98 тонн арматури (а.с. 79 т.1). Транспортні документи про транспортування 120 тонн арматури з міста Одеси до міста Євпаторії суду надані не були.

Також, 15 січня 2002 року від імені товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” виписана податкова накладна № 15 про продаж 115,98 тонн арматури вартістю 125258,40 грн.( у тому числі податок на додану вартість 20876,40 грн.) (а.с. 80 т.1).

27 лютого 2002 року позивач безготівкою сплатив на відкритий 22 травня 2001 року рахунок товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” 20000 грн.(у тому числі податок на додану вартість 3333,33 грн.) (а.с. 81 т.1, 81 т.2). Інша частина вартості арматури -  109600 грн. позивач на ім’я продавця не перерахував. Тобто позивач сплатив лише 16 частини вартості придбаного товару.

17 січня, 25 і 28 квітня 2002 року позивачем 110,30 тонн арматури було продано приватному підприємству „Інформ-Сервіс” міста Євпаторії за загальну суму 121029,49 грн. чи 1097,28 грн. за тонну, операції продажу оподатковані (а.с. 67-70, 87-88 т.2).

Податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2002 року свідчить, що позивач до податкового кредиту за січень 2002 року відніс 20876,40 грн. з операції придбання арматури у товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” (а.с. 89 -90 т.1).

З акту перевірки і Декларації про прибуток підприємства (позивача) за другий квартал, півріччя, 9 місяців і рік  2002 року вбачається, що валові витрати позивача у зв’язку з придбанням матеріальних цінностей склали 293,5 тис.грн., у тому числі придбання арматури  129,6 тис.грн (а.с.120- 150 т.1).

Рішенням господарського суду Одеської області від 14 грудня 2001 року у справі №17-2-2101-10464 за позовом прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської області до товариства з обмеженою відповідальністю „ Сібая ” про скасування державної реєстрації  встановлено, що товариство протягом жовтня 2000 - жовтня 2001 років  не подавало податкових звітів, за юридичною адресою не знаходиться, його фактичне місцезнаходження невідомо, про зміну міста знаходження органи держаної реєстрації не були  повідомлені. Судове рішення набрало законної сили через 10 днів, тобто 25 грудня 2001 року (а.с. 46 т.1, 83 т.2).

Відповідно до частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України таке рішення є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

З відповіді Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси, свідоцтва про реєстрацію платником податку на додану вартість, акту про анулювання цього свідоцтва слідує, що товариство з обмеженою відповідальністю „Сібая” знаходилось  на податковому обліку з 3 травня 1994 року і 23 липня 1997 року отримало свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість, яке анулювано 12 грудня 2002 року на підставі судового рішення (а.с. 45, 47 т.1, 78-79 т.2).

Відомостей про виконання судового рішення про скасування державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” немає, це підприємство не виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, про що свідчать письмові докази (а.с.45 т.1, а.с. 32, 38, 41 т.2).

Таким чином, на момент складення позивачем договору (3 січня 2002 року) і на час виписки податкової накладної (15 січня 2002 року) державна реєстрація його контрагента і за договором продавця –товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” було скасовано у судовому порядку (рішення суду прийняте 14 грудня 2001 року, набрало законної  сили 25 грудня 2001 року).

Згідно з підпунктом 7.4.5 Закону України “Про податок на додану вартість” № 16897-ВР від 3 квітня 1997 року (із змінами, далі Закон України № 16897-ВР) до складу податкового кредиту не дозволяється включати будь-які витрати по сплаті податку на додану вартість, що не підтверджені податковими накладними, а у разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Згідно з підпунктом 7.2.4 того ж Закону право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Але абзац 4 статті 9 Закону України № 16897-ВР встановлює, що зареєстрована як платник податку особа припиняє діяльність згідно з рішенням про ліквідацію такого платника податку.

Як було зазначено вище, рішенням суду з цивільної справи було прийнято рішення про скасування державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю „Сібая” та доручено ліквідаційній комісії провести процедуру ліквідації товариства.

У зв’язку з чим судова колегія вважає, що на час здійснення операції придбання позивачем у цього товариства арматури таке товариство припинило свою діяльність як платник податку на додану вартість за рішенням суду про ліквідацію.

Той факт, що судове рішення не виконано фактично, для вирішення питання про припинення діяльності товариства як платника податку на додану вартість значення не має, тому що пункт 4 статті 9 Закону України № 16897-ВР витребує лише одного –прийняття рішення про ліквідацію, а не фактичну ліквідацію.

Крім того, має значення той факт, що протягом 2000-2001 року вказане товариство не знаходилось за містом реєстрації, не подавало до податкових органів звітів.

З врахуванням викладеного, судова колегія вважає, що позивач не мав права на включення до податкового кредиту за січень 2002 року суми податку на додану вартість –20876,40 грн., що призвело до несплати податку на додану вартість за січень 2002 року у сумі 19811 грн. і до завищення за той ж податковий період від’ємного значення податку на додану вартість на 1068 грн. Також позивач зависив валові витрати за 1 квартал 2002 року на 104382 грн.,  що призвело до несплати податку на прибуток за 1 квартал 2003 року у сумі 31,32 тис.грн.

Тобто, можна зробити висновок, що податковим органом правомірно донараховні ці податки і виявлено завищення від’ємного значення податку на додану вартість.

Відповідно до підпункту 17.1.3 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-Ш від 21 грудня 2000 року (із змінами на час оподаткування, далі Закон України № 2181-Ш) відповідачем правомірно застосовані до позивача штрафні санкції у розмірі 50% від суми недоплати: 1) за податковим повідомленням-рішенням № 0 з операції  придбання арматури донарахований податок у сумі 19811 грн. і застосовані штрафні санкції у сумі 9905,50 грн. (а.с.32 т.1), 2) за податковим повідомленням-рішенням № 0 донарахований податок на прибуток 31320 грн. і застосовані  штрафні  санкції –15660 грн. (а.с.31 т.1 чи 34 т.2).

Вищевказане свідчить про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсними податкових повідомлень-рішень у частині донарахування податків і застосування штрафних санкцій з операції позивача з товариством з обмеженою відповідальністю „Сібая”, місцевим господарським судом рішення у цій частині позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому воно у цій  частині підлягає скасуванню, апеляційна скарга частковому задоволенню.

Також, щодо операцій продажу основних фондів встановлено, що 19 вересня 2002 року позивач придбав 98100 будинковолодіння (будівлі готелю „Україна”) по проспекту Леніна, 4219 в місті Євпаторії за 3100000 грн., у тому числі податок на додану вартість 516666 грн.

Потім частково продав цю власність:  26 вересня 2002 року Тікусу С.О. і Єфімову Д.О. 191000  часток за   10600 грн. (а.с. 23 т.1),  27 вересня 2002 року малому підприємству „Лідак” 331000 часток за   332200 грн. (а.с. 24 т.1),  27 вересня 2002 року Літвину В.М. 591000 часток за 69500 грн. (а.с. 25 т.1), 28 вересня 2002 року Білану  В.В. 91000 часток за 10000 грн. (а.с. 26 т.1), 5 жовтня 2002 року товариству з обмеженою відповідальністю „Кримське морозиво” 1461000 часток за 171042 грн. (а.с. 27 т.1).

Вказані договори продажу були засвідчені нотаріально, до складення цих договорів Євпаторійським міським бюро технічної інвентаризації були здійснені оцінки предметів продажу (відповідних частин будинковолодіння) і ціна продажу  сторонами договорів була встановлена вище, ніж оцінка, яка здійснена Євпаторійським міським бюро технічної інвентаризації:

- за договором про продаж  Тікусу С.О. і Єфімову Д.О. оцінка –10535 грн., продано за 10600 грн. (а.с. 23 т.1),

- за договором про продаж  малому підприємству „Лідак” оцінка –38257 грн., продано за 332200 грн. (а.с. 24 т.1),

- за договором про продаж  Літвину  В.М. оцінка –69495 грн., продано за 69500 грн. (а.с. 25 т.1),

- за договором про продаж  Білану  В.В. оцінка –9952 грн., продано за 10000 грн. (а.с. 26 т.1),

- за договором про продаж  товариству з обмеженою відповідальністю „Кримське морозиво” оцінка –171042 грн., продано за 171042 грн. (а.с. 27 т.1).

Згідно з абзацем 1 пункту 4.9 статті 4 Закону України ”Про податок на додану вартість” якщо основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій платником податку, а також у разі переведення основних фондів до складу невиробничих фондів така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як продаж таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такого продажу, а для основних фондів групи 1 - за звичайними цінами, але не менше їх балансової вартості.

За порушення пункту 4.9 Закону України № 16897-ВР податковий орган донарахував позивачу податок на додану вартість у сумі 33500 грн. (а.с. 40 т.1).

Але, як зазначено у пункті 4.9 Закону України № 16897-ВР, для цілей оподаткування як продаж основних виробничих фондів розглядаються операції платника податків по безоплатній передачі основних фондів особі, не зареєстрованій платником податку, при цьому для основних фондів групи 1 –базою оподаткування є звичайна ціна, що діяла на момент здійснення операції продажу (безоплатної передачи основних фондів), але не менше балансової вартості основних фондів.

У відповідності до пункту 1.17 Закону України „Про податок на додану вартість”  безоплатно отримані товари розуміються у значенні, визначеному Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Пункт 1.23 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (у редакції Закону № 28397-ВР від 22 травня 1997 року, із змінами на час оподаткування) до безоплатно наданих товарів відносив товари, що надаються платником податку згідно з договорами дарування, іншими договорами, які не передбачають грошової або іншої компенсації вартості таких матеріальних цінностей і нематеріальних активів чи їх повернення, або без укладення таких угод.

Однак, як слідує з договорів продажу позивачем частки домоволодіння, платіжних документів (а.с. 57-62 т.3), позивач передав право власності на частки домоволодіння іншим особам за грошову компенсацію, яку реально отримав. А тому вважати, що позивач безоплатно надав товар неможливо.

Письмовими поясненнями позивача (а.с. 119-122, 127-128 т.2), письмовими доказами: відомостями (а.с. 52-55 т.1), звітами про незалежну оцінку вартості частин приміщення (а.с. 56-68 т.1), фінансовим звітом (а.с. 129 т.2) підтверджується, що позивач розрахував вартість проданих часток домоволодіння виходячи з матеріальної цінності проданих приміщень, а саме знаходження у підвалі чи на поверхах будівлі, розмір проданих приміщень та інші ознаки. При цьому продаж частки домоволодіння не відбувся за ціною, яка нижче балансової чи нижче ціни, за яку позивач придбав домоволодіння.

Таким чином, судова колегія вважає, що податковий орган при донарахуванні позивачу податку у сумі 33500 грн. і застосуванні штрафних санкцій у сумі 16775грн. діяв з порушенням податкового законодавства України.

У апеляційній скарзі відповідач вказує інші підстави донарахування податку (стаття 9 Закону України „Про систему оподаткування”, а саме відсутність первинних документів (протоколів зборів засновників і довідки бюро технічної інвентаризації –а.с. 25 т.3), ніж вказані у акті перевірці (порушення пункту 4.9 Закону України № 16897-ВР –а.с. 40 т.1).

Дійсно, згідно з пунктом 2 статті 9 Закону України „Про систему оподаткування” (в редакції Закону N77/97-ВР від 18 лютого 1997 року, із змінами) платники податків зобов’язані подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов'язкових платежів).

Однак, Законом України № 16897-ВР і пунктом 4.1 Закону України № 2181-Ш не передбачений обов’язок платника податків надавати податковому органу разом з декларацією з податку на додану вартість первинні документи (якими відповідач вважає протоколи зборів засновників та довідку бюро технічної інвентаризації).

Крім того, протоколи зборів засновників про продаж частки домоволодіння є у справі (а.с. 19-22 т.1), а при перевірці їх відсутність не була зафіксована, в акті вказано на відсутність експертизи вартості проданих приміщень (а.с. 35, 40 т.1).

Також судом не можуть бути визнані обгрунтованими вимоги відповідача про необхідність знаходження в документах позивача довідок бюро технічної інвентаризації, оскільки  така довідка надається виключно для посвідчення у нотаріальному порядку договору, довідка має обмежений строк дії, про наявність таких довідок при складанні договорів свідчать записи у нотаріально посвідчених договорах, які були надані до перевірки (а.с. 23-27 т.1).

Як вбачається з акту перевірки (а.с. 40 т.1), податковий орган визнав вартість проданих часток домоволодіння виходячи не з первинних документів бухгалтерського і податкового обліку, а методом порівняння вартості придбання 1 кв.м. домоволодіння і вартості продажу 1 кв.м домоволодіння, що фактично є визначенням податкового зобов’язання за непрямими методами. Наприклад, такі показники використовувались при застосуванні методу економічного аналізу чи методу аналізу інформації про доходи та витрати  платника податків, що було передбачено діючою у той період Методикою визначення сум податкових зобов’язань за непрямими методами, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 697 від 27 травня 2002 року.

Однак підстав для застосування непрямих методів, встановлених пунктом 4.3 Закону України № 2181-Ш (із змінами на час проведения перевірки), у податкового органу не було; також встановлена цією нормою Закону процедура застосування непрямих методів визначення позивачу суми податкового зобов’язання податковим органом також дотримана не була.

У зв’язку з чим, вищевказане свідчить про те, що податкове повідомлення-рішення № 0 від 21 жовтня 2003 року про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість прийнято з порушенням вказаних Законів України у частині визначення суми податку - 33500 грн. і у частині застосування штрафних санкцій у сумі 16775 грн.

Таким чином, судова колегія вважає, що порушення відповідачем пункту 4.3 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України у редакції N 247  від 27 травня 2003 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 червня 2003 року за N467/7788, що виразилось у  присвоєнні одного і того ж номера двом різним податковим повідомлення-рішенням, не є підставою для визнання цих податкових повідомлень-рішеннь недійсними, тому що таке недотримання вимог підзаконного акту ніяк не порушує прав і охоронюємих законом інтересів позивача. Вказані податкові повідомлення-рішення, крім номерів, мають інші ознаки, за якими їх можливо відрізняти, а сааме: вид і сума нарахованого податку, норми законів, порушення яких ставиться податковим органом в вину  платника податків.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти в межах і у спосіб, які передбачені Конституцією і законами України.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, як орган державної влади, прийняв акти ненормативного характеру (податкові повідомлення-рішення) в межах своєї компетенції та у  спосіб, передбачений законами України, але частково з порушенням вказаних норм Законів України, а тому такі податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню частково недійсними. Позов підлягає частковому задоволенню. Рішення місцевого господарського суду частково прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає зміні. Апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись статтями 24, 195, 196, пунктом 2 частини 1 статті 198, статтєю 201, частиною 2 статті 205, статтями 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим задовольнити частково.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.01–16.02.2006 року у справі №2-23/1423.1-2006А змінити, виклавши резолютивну частину у наступній редакції:

„Позов товариства з обмеженою відповідальністю „Мєлєна” задовольнити частково.

Податкове повідомлення-рішення Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим № /0 від 21 жовтня 2003 року про визначення товариству з обмеженою відповідальністю „Мєлєна” податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 53311 грн. і  штрафним  санкціям – 26655,50 грн., усього 79966,50 грн., визнати недійсним у частині визначення податку на додану вартість у сумі 33500 грн. і застосування штрафних санкцій у сумі 16775 грн., усього 50275 грн.

В іншій частині позову відмовити.”

Головуючий суддя                                                  Ю.В. Борисова

Судді                                                                                В.І. Гонтар

В.М. Плут