ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23.11.2007

№ 33/440

За позовом     Акціонерної енергопостачальної компанії „Київенерго”

до                     Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по  роботі

з великими платниками податків

про                   визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

Суддя Хрипун О.О.

Секретар судового засідання Проніна М.О.

Представники

від позивача
Третьякова О.І. –предст., Мельник Е.О. –нач.від.,
Загородня Д.М. –предст.

від відповідача

Шемяткін М.О.-гол.держ.под.інсп.,
Чуйко Л.Ю. –гол.держ.под.інсп.,
Припіяло С.В.  –гол.держ.под.інсп.,
Сунцова Ю.В. –гол.держ.под.інсп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерна енергопостачальна компанія “Київенерго” звернулася з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків від 14.07.2004 №/0.

Заявою про уточнення позовних вимог від 15.11.2007 (в справі) позивач змінив предмет позову. Відповідно до  вказаної заяви позивачем вимагається визнати недійсним податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.07.2004 №/0 на загальну суму 9286936,90 грн., з яких донарахованих податкових зобов’язань по ПДВ  -  4649692,91 грн. та  нарахованих штрафних санкцій по ПДВ -  4637243,99 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення -рішення, не відповідають фактичним обставинам та чинному законодавству, оскільки позивачем не було занижено податкових зобов’язань зі сплати ПДВ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2004, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2004 та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2005, провадження у справі було зупинено у зв’язку з призначенням у справі  судово-бухгалтерської експертизи, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Після надходження до суду матеріалів справи  та висновку проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи від 14.03.2007 №9864 ухвалою від 27.08.2007 провадження у справі поновлено.

Відповідач позовні вимоги заперечує, посилаючись на те, що факти порушень позивачем податкового законодавства зафіксовані актом перевірки.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.07.2004 Спеціалізованою державною податковою інспекцією у м. Києві по роботі з великими платниками податків видане податкове повідомлення-рішення видане податкове повідомлення-рішення №/0, яким згідно з п.п. “б” п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4, п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та цільовими фондами”, п.п.3.1.1 п.3.1 ст. 3, п.4.1, 4.2, 4.9 ст.4; п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7; п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7; п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, п.12 Указу Президента України від 07.08.1998 №857/98 „Про деякі зміни в оподаткуванні” позивачу визначено суму податкового зобов’язання з ПДВ у загальній сумі 9287237,04 грн., в тому числі 4649893,00грн. –основний платіж, 4637344,04грн. –штрафні санкції.

Спірне повідомлення-рішення прийняте на підставі зведеного акта перевірки №460/16-4/00131305 від 12.07.2004 “Про результати планової комплексної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства України Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” () за період з 01.04.2001р. по 31.12.2002р.”.

Як слідує з акта перевірки, податкові зобов’язання з податку на прибуток визначені позивачу у зв’язку з тим, що:

- позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту витрати зі сплати ПДВ у зв’язку з придбанням товарів та послуг, вартість яких  не відноситься до валових витрат (вартість паливно-мастильних матеріалів для легкового автотранспорту, витрати на утримання об’єктів соціальної інфраструктури, вартість транспортування електричної енергії понад встановлені нормативи, амортизаційні нарахування на основні засоби - холодильник);

- позивачем завищено податковий кредит по операціям, за якими позивач розраховувався не власними коштами, а коштами позабюджетного фонду;

- позивачем несвоєчасно визначені податкові зобов’язання з ПДВ, однак штрафні санкції за несвоєчасну сплату податку не нараховані та не сплачені;

- до складу податкового кредиту позивачем віднесені витрати зі сплати податку, що не підтверджені документально.

1. В акті перевірки зазначено, що в порушення п.12 Указу Президента України від 07.08.1998 №857/98 „Про деякі зміни в оподаткуванні” АК „Київенерго” в липні 2001 року відповідно угоди про припинення взаємних вимог від 05.07.2001, укладеної між АК „Київенерго” та ДП „Енергоринок” на суму 5575332,99грн., АК „Київенерго” не нарахувало ПДВ на суму заліку по електричній енергії, відпущеній ДП “Енергоринок” до 01.01.2000 за нульовою ставкою. В вересні 2001 року дана помилка була виправлена АК „Київенерго” шляхом виписки податкової накладної на суму 5575332,99грн., крім того ПДВ в сумі 1115066,60 грн., але відповідно до ст.17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” АК „Київенерго” не уточнило дану суму в встановленому законодавством порядку та не нарахувало штрафні санкції в розмірі 10%. В акті зазначено, що  філією позивача - Виконавчою дирекцією на порушення п.12 Указу Президента України від 07.08.1998 №857/98 „Про деякі зміни в оподаткуванні”, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3 та пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”:

- в липні 2001 року занижено податкові зобов'язання на 1115066,60 грн. - в вересні 2001 року завищено податкові зобов'язання на 1115066,60 грн. (стор. 74 зведеного акта перевірки).

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Як свідчать обставини справи, 05.07.2001 між позивачем та ДП „Енергоринок” укладено угоду №266 про припинення взаємних вимог на суму заліку по електричної енергії, що становить 5575332,99 грн. Додатковою угодою №21/09-1 від 07.09.2001 до угоди від 05.07.2001 №266 про припинення взаємних вимог, сторони  змінили розмір взаємних вимог,  які погашаються на суму заліку по електричної енергії, що становить 6690399,59 грн.

Згідно п.12 Указу Президента України від 07.08.1998 №857/98 „Про деякі зміни в оподаткуванні” під час здійснення бартерних (товарообмінних) операцій на території України податок справляється за повною ставкою, у тому числі під час обміну товарами (роботами, послугами), операції з продажу яких звільняються від оподаткування або оподатковуються за нульовою ставкою. Право на отримання податкового кредиту під час здійснення таких операцій виникає у дату здійснення кожної з частин заключної (балансуючої) операції в сумі, пропорційній таким частинам.

Матеріалами справи підтверджується, що бартерні (товарообмінні) операції між АЕК „Київенерго” та ДП „Енергоринок” здійснені в вересні 2001р. на суму заліку по електричної енергії, що становить 6690399,59 грн., в т.ч.  ПДВ 1115066,60 грн.

Згідно листа-повідомлення №Пр-0000010 від 20.09.2001 ДП „Енергоринок” повідомило АЕК „Київенерго” про проведення балансуючих операцій станом на 07.09.2001 та зазначило, що ДП „Енергоринок” зменшується заборгованність перед АЕК „Київенерго” на суму 6690399,59грн., в т.ч. ПДВ 1115066,60грн., а також зменшується заборгованність АЕК „Київенерго” перед ДП „Енергоринок” на суму 6690399,59грн., в т.ч. ПДВ 1115066,60грн.

Враховуючи викладане, податковим періодом, в якому відбулися бартерні операції по укладеній між ДП „Енергоринок” та АЕК „Київенерго” угоді про припинення взаємних вимог від 05.07.2001 та додатковій угоді № 21/09-1 від 07.09.2001, є вересень 2001 року, в якому АЕК „Київенерго” виписала податкову накладну №935 від 28.09.2001 на суму 5575332,99 грн., крім того ПДВ в сумі 1115066,60 грн.

У відповідності до п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення податкових зобов’язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталась раніше:

-          або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти –дата їх оприбуткування в касі платника податку, а  при відсутності такої –дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

-          або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) –дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

В даному випадку позивач правомірно збільшив податкові зобов’язання у вересні 2001 року на суму балансуючих операцій.

Тому висновки відповідача, викладені в акті перевірки та у запереченнях на позов щодо порушення п.12 Указу Президента України від 07.08.1998 №857/98 „Про деякі зміни в оподаткуванні”, пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.3.1 п. 7.3 та пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України від 03.04.1997р. №168/97-ВР „Про податок на додану вартість” та заниження податкових зобов’язань в липні 2001 року, завищення податкових зобов’язань в вересні 2001 року на суму 1115066,60 грн., судом визнаються помилковими.

2. В акті перевірки зазначено, що Виконавчою дирекцією в серпні 2001 року в порушення п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.2 та п.4.9 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 та пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону при здійсненні операції з відчуження  квартири №53 по вул. Маяковського, 30 згідно договору дарування АЕВ №411572 співробітнику АЕК „Київенерго” Цюцюрі О.М. занижено податкове зобов’язання по ПДВ на суму 17000,00 грн. Відповідач вважає, що пільгове оподаткування операцій з надання житла фізичним особам здійснюється лише у випадку, якщо житло є новозбудованим.

Згідно п.5.1.20, 5.1 ст.5 Закону України „Про податок на додану вартість” звільняються від оподаткування операції з продажу або передачі у власність новозбудованого житла фізичним особам для його використання як місця проживання.

Отже, за наявності фінансування будівництва житла для фізичних осіб з будь-яких джерел з подальшим переданням такого житла у власність фізичним особам по зазначеним операціям ПДВ не сплачується.

В даному випадку мала місце передача у власність квартири вартістю 85000,00грн. працівнику підприємства, який є фізичною особою. Тому ПДВ з цієї операції не повинен нараховуватись відповідно до п.5.1.20, 5.1 ст.5 Закону України „Про податок на додану вартість”, і висновок акта перевірки щодо порушення позивачем п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.2 та п.4.9 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 та пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та заниження податкового зобов’язання по ПДВ на 17000,00 грн. судом визнається помилковим, що підтверджується також проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою (висновок від 10.05.2007 №9864).

3. В акті перевірки зазначено, що Виконавчою дирекцією в порушення пп. 3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.2 ст.4, пп. 7.3.1 п. 7.3 та пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”  податкові зобов’язання з ПДВ занижено в листопаді 2001 р. на суму 3510,83 грн. та  завищено  в березні 2002 р. на суму 3510,83 грн.

Дане порушення виявлено при перевірці правильності відображення в податковому обліку операції з відчуження гаражу №122, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Драгомирова,4, згідно угоди від 19.02.2002 №АЕР №145417 про доповнення до договору купівлі - продажу гаража працівнику Геруку О.І. В акті зазначено, що право власності на гараж у співробітника Герука О.І. виникло в листопаді 2001р. В цей період гараж був оцінений на суму 2880,00 грн. До податкового зобов'язання листопада 2001 року включений ПДВ в сумі 480,00 грн. Доповненням до договору від 19.02.2002 №АЕР №145417 вартість гаража було оцінено в сумі 23945,00 грн. без ПДВ. Податкова накладна на різницю виписана 23.03.2002 за №1081, і сума 3510,83 грн. включена до податкового зобов'язання в березні 2002р.  Однак, як вказує відповідач, в порушення  ст.17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” АК “Київенерго” не уточнило дану суму в встановленому законодавством порядку та не нарахувало штрафні санкції в розмірі 10%.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно угоди, право власності на гараж у співробітника Герука О.І. виникло в листопаді 2001 р.

В цей період гараж був оцінений на суму 2880,00грн. до податкового зобов'язання в листопаді 2001 р. підлягає включенню ПДВ, нарахований на вартість реалізованого гаража, в сумі 480,00грн.

В силу п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Згідно доповнення до договору від 19.02.2002 №2АЕР №2145417 вартість гаража було оцінено в сумі 23945,00 грн. Оплата за гараж згідно доповнення до договору відбулась 29.03.2002, що зазначено у банківській виписці. По факту оплати на різницю вартості була виписана податкова накладна від 29.03.2002 №1081 і сума 3510,83 грн. включена до податкового зобов'язання в березні 2002р., що повністю відповідає вимогам п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”. Отже, оскільки вартість гаражу було змінено в лютому 2002 р., то податкові зобов'язання з ПДВ в сумі 3510,83 грн. повинні бути нараховані на дату підписання акту прийому - передачі об'єкту, в зв’язку з наданням яких змінено первісну вартість, або на дату отримання коштів від покупця, а в листопаді 2001 р. підстави для нарахування ПДВ в сумі 3510,83 грн. відсутні.

Враховуючи викладане, позивач по вищевказаній операції правомірно відобразив свої податкові зобов’язання, відповідно, відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій за  несвоєчасну сплату податкових зобов’язань.

За таких обставин та з огляду на висновок проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи, твердження відповідача про заниження позивачем податкових зобов'язань в листопаді 2001 р. на суму 3510,83 грн. за розглянутим епізодом документально та нормативно не підтверджується.

4. Також в акті вказується, що в порушення пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” філіалом позивача „ТЕЦ-№6” до складу податкового кредиту було безпідставно віднесено в жовтні 2001 р. суму 2469826,83грн. та 451783,19грн.; не включено в листопаді 2001 р. суму 2469826,83 грн. та 451783,19грн. Також філіалом „Житлотеплоенерго” віднесено в жовтні 2001 р. суму 12979,26грн. та 1918,04грн.; не включено в листопаді 2001р. суму 12979,26грн. та 1918,04грн.; філією „ТЕЦ-№5” віднесено в жовтні 2001 р. суму 569710,00грн. та не включено в листопаді 2001 р. суму 569710,00грн.

Підтвердженням даного порушення, як вказує відповідач, є дані книги обліку придбання та дані внутрішньої декларації з податку на додану вартість філіалу за жовтень 2001 року. Вказане порушення відбулося внаслідок того, що ДК „Газ України” за правилом першої події, встановленим пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, та на умовах договору від 10.01.2001 №10/1-110 на постачання природного газу були виписані АК “Київенерго” наступні податкові накладні:

-на  попередню оплату за природний газ - від 31.10.2001 №4572 на суму 23112776,80грн., крім того ПДВ - 4622555,36грн ( в т.ч. ТЕЦ №6 на суму 25796,8грн., крім того ПДВ-5159,36грн.);

-згідно акту приймання-передачі спожитого у жовтні 2001 р. природного газу від 05.11.2001 - податкова накладна від 05.11.2001 №5001 на суму 18745258,28 грн., в т.ч. ПДВ - 3124209,71 грн. (сума зазначеної податкової накладної є різницею між сумою акту приймання-передачі спожитого у жовтні 2001р. природного газу - 46480590,45 грн. в т.ч. ПДВ - 7746765,07 грн. та сумою попередньої оплати за спожитий у жовтні  2001 р. природний газ відповідно до податкової накладної від 31.10.2001 №4572 - 27735332,16 грн., в т.ч. ПДВ - 4622555,36 грн.).

В обґрунтування висновку про порушення позивачем порядку визначення  податкових зобов’язань з ПДВ у жовтні 2001р.  відповідач також посилається на дані книги обліку придбання та дані внутрішньої декларації з ПДВ філіалу за жовтень 2001 року. Відповідач вказує, що УМГ „Київтрансгаз” ДК „Укртрансгаз” НАК „Нафтогаз України” у листопаді 2001 року за правилом першої події, встановленим п. 7.3.1 Закону України “Про податок на додану вартість”, були виписані податкові накладні на виконані роботи з транспортування газу по договору від 22.12.2000 №30-2001-Т/644 згідно Акту виконаних робіт від 20.11.2001 б/н з транспортування газу у жовтні 2001 року на загальну суму 8481845,05 грн., в т.ч. ПДВ в сумі 1413640,85 грн., а саме:

-30.11.2001 №4573 на суму 8470336,85 грн. в т.ч. ПДВ 1411722,81грн. (в т.ч. по ТЕЦ №6 на суму - 2710699,15 грн., в т.ч. ПДВ - 451783,19грн.);

-          30.11.2001 №4574 на суму 5085,82 грн., в т.ч. ПДВ 847,64 грн.;

-          30.11.2001 №4575 на суму 6422,37грн., в т.ч. ПДВ 1070,40 грн.

Відповідач в акті перевірки зазначив, що згідно акту приймання-передачі природний газ спожито філіалом „ТЕЦ-№6” саме у жовтні 2001 року.

У відповідності до  п. 7.5  ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) –в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Для товарів (послуг), придбання (поставка) яких контролюється приладами обліку, факт отримання (поставки) таких товарів (послуг) засвідчується даними обліку (п. 7.6 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”).

Таким чином, право на податковий кредит згідно з цими нормами виникло саме в момент відвантаження товарів (поставки природного газу) від ДК „Газ України”, УМГ „Київтрансгаз” ДК „Укртрансгаз” НАК „Нафтогаз України” в жовтні 2001 року, що засвідчено даними обліку. Податкова накладна повинна бути виписана продавцем згідно п.п. 7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” в момент виникнення податкових зобов’язань.

Законом України “Про податок на додану вартість” (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), і зокрема, його п.п. 7.2.6 передбачалось, що податкова накладна видається в разі поставки товарів (робіт, послуг) покупцю на його вимогу. У будь-якому випадку видається товарний чек, інший розрахунковий або платіжний документ, що підтверджує передачу товарів (робіт, послуг) та/або прийняття платежу із зазначенням суми податку.

У разі порушення продавцем порядку виписування податкової накладної на вимогу покупця згідно з пунктом 7.2.6 цього Закону покупець має право звернутися до кінця поточного податкового періоду з відповідною заявою до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням. До заяви додаються копії товарних, чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують придбання товарів (робіт, послуг). Своєчасно подана заява є підставою для включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачену у  зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

На виконання зазначеного положення Закону позивач листами від 31.10.2001 №002/594 та від 31.10.2001 №002/595 повідомив  ДПІ у Печерському районі м. Києва, що ДК "Газ України" та УМГ „Київтрансгаз” порушило порядок виписування податкових накладних.

Не отримавши будь-яких заперечень чи зауважень щодо поданих заяв, позивач у жовтні 2001 року відніс суми ПДВ, обчислені за ставкою 20% за відвантажений  газ, до податкового кредиту.

Враховуючи викладене, за зазначеними господарськими операціями податковий кредит в жовтні 2001 року сформований позивачем правомірно.

Крім того суд враховує, що ухвалою суду від 04.10.2004р. у справі призначалась судово-бухгалтерську експертиза.

Даним висновком №9864 судово-бухгалтерської експертизи по справі №33/440 зазначено, що висновок акту перевірки щодо щодо безпідставного віднесення в жовтні 2001р. до складу податкового кредиту філіалом „ТЕЦ-№6” 2469826,83 грн. та 451783,19 грн.; філіалом „Житлотеплоенерго” 12979,26 грн., 1918,04 грн; філією „ТЕЦ-№5” 569710,00 грн.,  документально та нормативно не підтверджується, оскільки продавцем порушено термін виписування податкової накладної.

Тому висновки відповідача, викладені в акті перевірки та у запереченнях на позов щодо  порушення пп. 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР „Про податок на додану вартість” філіалом „ТЕЦ-№6” та безпідставного віднесення в жовтні 2001р. до складу податкового кредиту філіалом „ТЕЦ-№6” 2469826,83 грн. та 451783,19 грн.; філіалом „Житлотеплоенерго” 12979,26 грн., 1918,04 грн; філією „ТЕЦ-№5” 569710,00 грн. судом визнаються помилковими.

5. В акті перевірки зазначено, що за період з 01.04.2001р. по 01.01.2002р. в порушення пп. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” із змінами і доповненнями, до  податкового кредиту  безпідставно було  віднесено ПДВ:

- по філіалу „ТЕЦ №6” в сумі 1235210,23 грн.,

- по філіалу „Управління будівництвом” в сумі 224464,33 грн.

Зазначене порушення обгрунтовується тим, що фінансування будівництва енергоблоку №3 АК „Київенерго” здійснювалося з цільового позабюджетного фонду, сформованого за рахунок надходження грошових коштів від впровадження цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, а не за власні кошти Компанії, у зв’язку з чим витрати на таке будівництво не є витратами платника податку, і, відповідно до пп.8.1.1. п.8.1. ст.8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, ці витрати не підлягають амортизації.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Постановою Кабінет Міністрів України від 29.04.1999 №733 “Про затвердження переліку енергетичних об’єктів, будівництво яких фінансується за рахунок коштів енергокомпаній, що не включаються до їх валового доходу”, затверджено Перелік енергоблоків електростанцій та теплоелектроцентралей і суми коштів, нараховані (отримані) у складі ціни продажу електричної та теплової енергії у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, які спрямовуються на фінансування витрат, пов’язаних із добудовою зазначених енергоблоків, і не включаються до валового доходу платників податку (енергокомпаній). До переліку віднесено фінансування будівництва енергоблоку №3 Київської ТЕЦ №6.

Національною Комісією регулювання електроенергетики України прийнято постанови від 29.08.2000 №901 та від 17.10.2001 №1052 „Про тариф на електричну енергію для АК „Київенерго”, якими затверджено  тариф на відпуск електричної енергії, що буде вироблятися теплоелектроцентралями Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” та розмір цільової надбавки для фінансування добудови енергоблоку №3 Київської ТЕЦ №6.

Згідно п.22.23 ст. 22 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” кошти, нараховані (отримані) у складі ціни продажу електричної та теплової енергії у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, які спрямовуються на фінансування витрат, пов'язаних з добудовою енергоблоку до 01.01.2002р. не включалися до валового доходу платників податку (енергокомпаній). Для зарахування коштів, отриманих від впровадження цільової надбавки, відповідно до вимог Постанови КМУ від 30.06.1998 №979 „Про фінансове забезпечення будівництва енергоблока №3 Київської ТЕЦ6” із змінами і доповненнями, АК„Київенерго” мало забезпечити створення цільового позабюджетного фонду для фінансування робіт, пов'язаних виключно із закінченням будівництва блока №3 Київської ТЕЦ №6.

Отже,  вищевказаними нормативними актами визначено лише механізм накопичення коштів, отриманих від запровадження цільової надбавки до тарифів, та заборону щодо їх використання на цілі, не пов’язані з будівництвом енергоблоків.

Судом встановлено, що позивачем 30.09.1998 у АБ „Брокбізнесбанк” м. Київ, МФО 300249 було відкрито субрахунок 00/980 для зарахування грошових коштів, отриманих у складі ціни продажу електричної та теплової енергії у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, які спрямовувалися на фінансування витрат, пов'язаних з добудовою енергоблоку №3.

Як свідчать обставини справи, фінансування будівництва енергоблоку №3 АЕК „Київенерго” здійснювалося з цільового позабюджетного фонду, сформованого за рахунок надходження грошових коштів від впровадження цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію.

Оскільки затверджений тариф на відпуск електричної енергії (з урахуванням надбавки) є ціною реалізації, кошти, отримані від реалізації продукції, після сплати податків є коштами Компанії.

Згідно п.п.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, під терміном „амортизація” основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Виходячи із зазначеного, амортизації підлягають витрати підприємства на придбання, виготовлення та поліпшення основних фондів.

Підпунктом 8.4.2. п.8.4 ст.8 Закону України „Про оподаткування підприємств” встановлено, що у разі здійснення витрат на самостійне виготовлення основних фондів платником податку для власних виробничих потреб балансова вартість відповідної групи основних фондів збільшується на суму всіх виробничих витрат, понесених платником податку, що пов’язані з їх виготовленням та введенням в експлуатацію, а також витрат на виготовлення таких основних фондів, що мають інші джерела фінансування, без урахування сплаченого податку на додану вартість, у разі коли платник податку на прибуток підприємств зареєстрований платником податку на додану вартість.

Відповідно до пп.8.2.1. п.8.2. ст.8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” під терміном „основні фонди” слід розуміти матеріальні цінності, що використовуються у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких поступово зменшується у зв'язку з фізичним та моральним зносом. Таке поступове зменшення вартості об'єкта є ні що інше, як амортизація основних фондів.

Підпунктом 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” встановлено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням (спорудженням) основних фондів, що підлягають амортизації, включаються до складу податкового кредиту такого звітного періоду, незалежно від строків введення в експлуатацію основних фондів, а також від того, чи мав платник податку оподатковувані обороти протягом такого звітного періоду.

Підпункт п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зобов’язує платника підтвердити податковий кредит з ПДВ податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, серед визначених Законом України „Про податок на додану вартість” умов виникнення у платника податку права на податковий кредит з ПДВ відсутні положення, що обмежують це право в разі придбання товарів, послуг чи основних засобів за рахунок коштів цільового позабюджетного фонду, сформованого за рахунок цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію.

Про можливість включення до податкового кредиту сум ПДВ, що входять до складу вартості товарів (робіт, послуг), придбаних підприємствами за рахунок коштів держбюджету, роз’яснено і листом ДПА України від 20.04.2005 № 4124/5/15-2416, в якому зазначено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. В листі від 15.05.2006 №9120/7/16-1517-15 ДПА України також повідомила, що з урахуванням пп.7.4.1 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” формування податкового кредиту не ставиться в залежність від процедури формування валових витрат платника податку.

Тому висновки відповідача, викладені в акті перевірки та у запереченнях на позов щодо  порушення позивачем пп. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” внаслідок включення до складу податкового кредиту філіалом „ТЕЦ №6” 1235210,23 грн. та філіалом „Управління будівництвом” 224464,33 грн. ПДВ судом визнаються помилковими. Зазначене підтверджується і висновком проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи (висновок від 10.05.2007 №9864).

6. В акті перевірки зазначено, що філіалом „Енергоавтотранс” в порушення вимог пп. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України до податкового кредиту віднесено суму 343333,28 грн., яка була сплачена (нарахована) у зв’язку з придбанням товарів (робіт) послуг, вартість яких не відноситься до складу валових витрат, а саме: у складі вартості паливно-мастильних матеріалів, використаних легковим автотранспортом при наданні автотранспортних послуг філіям АЕК „Київенерго”.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно з Положенням про філіал „Енергоавтотранс” АЕК „Київенерго”, затвердженим загальними зборами акціонерів АЕК „Київенерго” (протокол 1/98 від 20.04.1998) та зареєстрованим Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва від 15.06.1998 за №02796 філіал „Енергоавтотранс” є відокремленим підрозділом АК „Київенерго”. Філіал „Енергоавтотранс” включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, про що видано довідку № 14883, згідно якої основним видом діяльності філіалу є надання транспортно-експедиційних послуг. Дані послуги філіал „Енергоавтотранс” здійснював на підставі ліцензії серії АА №0099223 з надання послуг по перевезенню.

Філіалом „Енергоавтотранс” придбавались паливно-мастильні матеріали, які використовувались для надання автотранспортних послуг. Вартість паливно-мастильних матеріалів відносилась до складу валових витрат, а суми ПДВ, сплачені при їх придбанні –до складу податкового кредиту.

Згідно положення про філіал „Енергоавтотранс” складає внутрішній баланс, який є складовою частиною єдиного балансу АЕК „Київенерго”.

Філіал по закінченню звітного місяця формував Реєстри із зазначенням державного реєстраційного номера автотранспортного засобу, пробігу, марки та кількості пального, використаного автомобілями та суми доходу отриманого від наданих послуг.

Відповідно до облікової політики АЕК „Київенерго” до складу валових доходів філіалу віднесено вартість автотранспортних послуг, в тому числі наданих іншим філіалам АК „Київенерго”.

Згідно п.п.5.4.10 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат платника податку відносяться витрати на утримання, експлуатацію та забезпечення основної діяльності (крім тих, що підлягають амортизації) легкових автомобілів, побутових літальних апаратів, моторних човнів, катерів і яхт, призначених для відпочинку, що належать платникам податку, основною діяльністю яких є надання платних послуг з транспортного чи туристичного обслуговування сторонніх громадян або організацій.

Відповідно пп.5.2.1. п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в якому зазначено, що до валових витрат відноситься суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

З урахуванням наведеного суд вважає, що філіалом „Енергоавтотранс” правомірно віднесено до складу валових витрат вартість паливно-мастильних матеріалів, які придбавались для надання автотранспортних послуг, у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням господарської діяльності, у відповідності до п.п. 5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємства”.

Згідно з пп.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Таким чином, всі суми ПДВ, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів або послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат, відносяться до податкового кредиту.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність включення позивачем до валових витрат вартості паливно-мастильних матеріалів, ПДВ, сплачений у складі вартості цих товарів, віднесений позивачем до податкового кредиту у повній відповідності до положень п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Вказані обставини підтверджуються і проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою, у висновку №9864 якої зазначено, що встановлене перевіркою  порушення  позивачем п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та завищення податкового кредиту на суму 343333,28 грн. документально та нормативно необґрунтовані.

7. Згідно акту перевірки, до податкового кредиту філією позивача „Виконавча дирекція” віднесено суму 330,00 грн., що входить в оплату послуг сервісного обслуговування VІР-залу аеропорту „Бориспіль” на суму  1650 грн.

У відповідності до п.п. 5.4.8 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат включаються витрати на відрядження фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, у межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (включаючи перевезення багажу) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження, оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чистка, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), найм інших жилих приміщень, телефонних рахунків, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкового страхування, витрат на усний та письмовий переклади, інших документально оформлених витрат, пов'язаних з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, включаючи будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку зі здійсненням таких витрат.

Зазначені витрати можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, страхових полісів тощо. Не включається до складу витрат платника податку готівка, витрачена на цілі, визначені підпунктами 5.3.1 та 5.4.4 цієї статті, а також на цілі, не пов'язані з відшкодуванням особистих витрат фізичної особи, яка перебуває у відрядженні.

Той факт, що здійснені позивачем витрати підтверджені документально, відповідачем не заперечується. Матеріалами справи підтверджується, що документи, які містяться в авансових звітах №206, №207, №208 від 11.09.2001 підтверджують фактичне отримання послуг, пов'язаних з перебуванням фізичних осіб у відрядженні. Перельоти літаком VІР-класу передбачають також надання (отримання) VІР-послуг в аеропорту відправлення та приземлення, які входять до загальної вартості перельоту, отже за своїм змістом є витратами, пов’язаними з перебуванням працівників позивача у відрядженні.

Оскільки витрати позивача підтверджені належним чином оформленими авансовими звітами осіб, які перебували у відрядженні, і за своїм змістом є витратами на відрядження, віднесення даних витрат до складу валових витрат відповідає п.п.5.4.8 п.5.4 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Згідно з пп.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Таким чином, всі суми ПДВ, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів або послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат, відносяться до податкового кредиту.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність включення позивачем до валових витрат вартості вищезазначених витрат, ПДВ, сплачений у складі їх вартості, віднесено позивачем у повній відповідності до положень п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Відсутність порушень позивачем порядку формування податкового кредиту за цим епізодом підтверджено і проведеною у справі  судово-бухгалтерською експертизою, у висновку №9864 якої зазначено, що філією „Виконавча дирекція” правомірно віднесено до податкового кредиту податок в сумі 330,00 грн., сплачений в зв’язку з отриманням послуг сервісного обслуговування VIP-залу аеропорту „Бориспіль”.

8. Також в акті перевірки вказується про завищення  Виконавчою дирекцією АК „Київенерго” податкового кредиту в листопаді 2001 р. внаслідок включення до його складу 3199,66 грн. ПДВ, що входить до вартості основних фондів (тумба з  холодильником та баром).

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно накладної №21-10-01 від 21.10.2001, податкової накладної №18 від 15.11.2001, складених підприємством „Базис- М”, АЕК „Київенерго” було придбано комплект офісних меблів загальною вартістю 322796,00 грн., в тому числі ПДВ 53799,33грн., які зараховано позивачем до складу основних фондів.

Таким чином, тумба з вбудованим холодильником та баром вартістю 15998,00 грн., яка є частиною комплекту офісних меблів і використовується в господарській діяльності філіалу позивача.

У відповідності до пп.7.4.1 п.7.4. ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно податкової накладної від 15.11.2001 №18 Виконавчою дирекцією до складу податкового кредиту віднесено ПДВ в сумі 3199,66 грн., сплачених у складі вартості придбаних основних засобів, що повністю відповідає п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

За таких обставин, донарахування позивачу податкових зобов’язань за цим епізодом визнається судом помилковим. При цьому судом враховуються результати проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи, якою висновки відповідача про порушення Виконавчою дирекцією п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та завищення податкового кредиту на суму 3199,66 грн. документально та нормативно не підтверджені.

9. В акті перевірки також стверджується, що позивачем неправомірно віднесено витрати на транспортування електричної енергії понад законодавчо затверджені нормативи до складу валових витрат у загальній сумі 14054504,30 грн.

Відповідач стверджує, що АК „Київенерго” в порушення пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” віднесло до складу податкового кредиту суму 2810900,86 грн., що входить до складу витрат, понесених підприємством в зв’язку з підготовкою, виробництвом, продажем електричної енергії, яку було втрачено при транспортуванні понад законодавчо встановлені норми.

На думку відповідача, зазначені витрати не пов'язані із господарською діяльністю позивача, і не відносяться до валових витрат підприємства. А тому суми ПДВ, нараховані у складі цих витрат, не підлягають включенню до податкового кредиту згідно п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Однак з такими висновками відповідача суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статуту АЕК “Київенерго” від 15.06.1998 (реєстраційний № 02796) предметом діяльності позивача є виробництво, транспортування, передача, розподіл та постачання електричної і теплової енергії на основі відповідних ліцензій.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про електроенергетику” постачання електричної енергії споживачу проводиться за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору.

Передача енергії проводиться шляхом транспортування енергії за допомогою мереж.

Специфіка постачання електроенергії полягає в тому, що при її транспортуванні за допомогою електромереж виникають втрати електроенергії, які є суто фізичним явищем і залежать від природних факторів.

Пунктом 3.7.1 Умов та правил здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, що затверджені постановою НКРЕ від 13.06.1996  №15/1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.08.1996 за №433/1458, визначено, що ліцензіат, тобто суб'єкт підприємницької діяльності, зареєстрований у встановленому порядку, який отримав ліцензію на постачання електричної енергії за регульованим тарифом та зобов'язаний дотримуватися ліцензійних умов і  виконувати рішення  НКРЕ,  має право одержувати від споживачів, яким він постачає електричну енергію, плату за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з вимогами п. 3.7.4.

Відповідно до пункту 3.7.4 роздрібний тариф на спожиту споживачами електроенергію розраховується виходячи з наступних показників:

- групи споживачів у відповідності до нормативних методик (документів), затверджених НКРЕ;

- класу споживачів у відповідності до нормативних методик (документів), затверджених НКРЕ;

- класу напруги електромереж, через які пройшла електрична енергія до кінцевого споживача;

- прогнозованої середньої закупівельної ціни електроенергії на розрахунковий місяць, на який визначаються роздрібні тарифи на електроенергію, грн./МВт.год.;

- економічного коефіцієнту нормативних технологічних витрат електроенергії на першому класі напруги;

- тарифу на передачу електроенергії місцевими (локальними) електромережами, грн./МВт.год.;

- тарифу на постачання електроенергії, грн./МВт.год.

Порядком формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом, що затверджений постановою НКРЕ від 22.01.2001 № 47, передбачений місячний розрахунковий період.

Формула для розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію, що вказана в Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом, містить такі ж чинники, які передбачені в Умовах та правилах здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом.

При цьому ні Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, ні Порядком формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом не передбачено, що при розрахунку роздрібного тарифу на електроенергію враховуються понаднормативні втрати.

Постановою від 19.04.2002 № 398 НКРЕ затверджено Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію  це Положення поширюється на всіх ліцензіатів з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, які розраховують роздрібні тарифи на електричну енергію відповідно до постанови НКРЕ від 22.01.2001 № 47 “Про затвердження “Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом” (із змінами та доповненнями) та виконують хоча б одну із таких умов:

а) виконують поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП “Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх двох місяців при першому поданні документів на розгляд НКРЕ та протягом шести останніх місяців при наступних звертаннях;

б) взяли зобов'язання щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії   протягом   року   та   подали   інвестиційну   програму   на поточний рік.

В пункті 1.4 Положення про порядок врахування частки понаднормативних   витрат   електроенергії   при   формуванні   роздрібних тарифів на електричну енергію вказано, що ліцензіати, які виконують одну із умов пункту 1.2, мають право подати до НКРЕ заяву про врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів для споживачів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію право враховувати протягом наступних шести місяців при розрахунку роздрібних тарифів економічний коефіцієнт технологічних витрат електроенергії ліцензіат отримував лише у випадку, якщо він виконував поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на Оптовому ринку електричної енергії та у разу прийняття Національною Комісією Регулювання Електроенергетики України позитивного рішення з даного питання.

Згідно з пунктом 1.3 даного Положення понаднормативні технологічні витрати електроенергії - це різниця між звітними технологічними витратами електроенергії і нормативними значеннями технологічних витрат електроенергії.

Технологічними витратами електроенергії називається сума втрат електроенергії в елементах електричних мереж, витрат електроенергії на власні потреби підстанцій та витрат електроенергії на плавлення ожеледі.

Нормативне значення технологічних витрат електроенергії на передачу електричними мережами - це сума значень технічних розрахункових втрат в елементах електричних мереж та нормативних витрат електроенергії на власні потреби підстанцій.

Нормативне значення технологічних витрат електроенергії АЕК „Київенерго” залежить від розрахункових значень витрат та узагальнює витрати у значній кількості різноманітного обладнання. Окрім цього, розрахунки передбачають використання номінальних (паспортних) характеристик обладнання. На практиці термін експлуатації та режими навантаження створюють умови для суто природного старіння електрообладнання, характеристики якого з часом суттєво погіршуються, викликаючи збільшення втрат електричної енергії. Враховуючи значну кількість електрообладнання у АЕК „Київенерго”, втрати електричної енергії у мережах значно впливають на загальне значення втрат та обумовлюють різницю між нормативним та фактичним значенням втрат. Значною додатковою складовою понаднормативних втрат у мережах є відхилення схеми мереж від нормального режиму, за яким розраховуються нормативні втрати. Причинами відхилення є пошкодження обладнання або створення ремонтних схем для проведення профілактичних та планово-ремонтних робіт.

Виходячи з вищевикладеного, втрати електроенергії, в тому числі як в межах нормативних   значень   технологічних   втрат   електроенергії,   так   і   понаднормативні  технологічні втрати, є втратами, які супроводжують процеси  передання електричної  енергії.

При цьому законодавством не визначені обсяги нормативних значень технологічних втрат електроенергії.

Суд відзначає, що Постановою НКРЕ від 15.01.2003 № 23 внесені зміни до Постанови „Про затвердження Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних   тарифів на електричну енергію”, відповідно до яких збільшилися вимоги до ліцензіата, дотримання яких надає право ліцензіату враховувати частку понаднормативних втрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію.

Так, в пункті 1.2 Положення про порядок врахування частки понаднормативних витрат електроенергії при формуванні роздрібних тарифів на електричну енергію із змінами, внесеними 15.01.2003, вказано, що Положення поширюється на всіх ліцензіатів з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, які розраховують роздрібні тарифи на електричну енергію відповідно до постанови НКРЕ від 22.01.2001 № 47 „Про затвердження Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім  населення  і  населених  пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом”, виконують поточні зобов'язання з повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП „Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх шести місяців та взяли на себе зобов'язання щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії протягом року за умови повної оплати електроенергії протягом періоду врахування частки понаднормативних   технологічних   витрат   при   формуванні   роздрібних   тарифів на електричну енергію.

В окремих випадках, за відсутності повної оплати електроенергії, купованої на оптовому ринку електричної енергії, згідно з договором між ДП „Енергоринок” та ліцензіатом протягом останніх шести місяців, НКРЕ має право врахувати частку понаднормативних витрат при розрахунку економічного коефіцієнта нормативних технологічних витрат електроенергії на передачу місцевими локальними електромережами 2 класу, згідно з п. 2 цього Порядку під зобов'язання ліцензіата щодо зниження понаднормативних витрат електроенергії протягом року та здійснення оплати купованої на Оптовому ринку електричної енергії не нижче рівня, встановленого НКРЕ.

Відповідно   до   п.   5.1   ст.   5   Закону  України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу –це сума, будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Матеріалами справи встановлено, що виробництво, транспортування, передача, розподіл та постачання електричної і теплової енергії є основним видом діяльності позивача. Метою цієї діяльності є отримання підприємством прибутку.

Нормами Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” не передбачено необхідності доказування платником податку безпосереднього зв’язку здійснених ним витрат саме у зв'язку із підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. Тобто наперед вважається, що всі витрати платника податку є прямо пов'язані із такою підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. На це вказує п. 5.11 ст. 5 вказаного Закону, яким визначено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

З   урахуванням   наведеного суд   вважає,   що   оскільки при   купівлі-продажу електроенергії передача електричної енергії проводиться за допомогою електричних мереж, і втрати електроенергії, в тому числі як в межах нормативних значень технологічних   втрат електроенергії, так і понаднормативні технологічні втрати, є втратами, які супроводжують процеси передавання електричної енергії, то дані втрати є такими, що об'єктивно пов'язані з веденням господарської діяльності і відносяться до складу валових витрат.

Згідно з п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

У разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються (п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”).

Таким чином, всі суми ПДВ, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів або послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат, відносяться до податкового кредиту.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність включення позивачем до валових витрат вартості витрат позивача, пов'язаних з втратою електроенергії понад законодавчо встановлені нормативи, ПДВ, нарахований у складі вартості цих витрат, віднесений до податкового кредиту позивачем правомірно.

За таких обставин, а також враховуючи результати проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи,  висновки відповідача, викладені в акті перевірки та у запереченнях на позов, щодо порушення позивачем п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”  та  завищення   податкового кредиту на суму 2810900,86 грн. судом визнаються помилковими.

10. В акті перевірки зазначається також про порушення філіалом „Енергосервіс” АЕК „Київенерго” п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” внаслідок включення до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 15245,73 грн., сплаченого у складі витрат, пов'язаних з поліпшенням основних фондів (туристичних  баз та баз  відпочинку),  що  знаходяться  на балансі  філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго”.

На думку відповідача вказані витрати не пов’язані з господарською діяльність філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”, а тому сплачений у складі цих витрат ПДВ не підлягає включенню до податкового кредиту.

З висновками, викладеними в акті перевірки, суд не погоджується з наступних підстав.

В акті перевірки порушення обґрунтовується тим, що туристичні бази та бази відпочинку, які перебувають на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”, відносяться до об’єктів соціальної інфраструктури. Відповідач зазначає, що вичерпний перелік об’єктів соціальної інфраструктури, витрати на утримання та експлуатацію яких відносяться до складу валових витрат, встановлено п.п. 5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, і до вказаного переліку не відносяться будинки відпочинку та туристичні бази.

У відповідності до п.5.1 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” (в редакції закону, що була чинною в період, який перевірявся) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п. 1.32 ст. 1 цього Закону господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті (п.п.5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону).

Як встановлюється п.п.5.4.9 п. 5.4 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до валових витрат відносяться витрати платника податку на утримання та експлуатацію таких об'єктів соціальної інфраструктури, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок такого платника податку на момент набрання чинності цим Законом (крім капітальних затрат, які підлягають амортизації):

дитячих ясел або садків;

закладів середньої та середньої професійно-технічної освіти та закладів підвищення кваліфікації працівників такого платника податку;

дитячих, музичних та художніх шкіл, шкіл мистецтв, у разі якщо вони не надають платних послуг та не займаються іншою комерційною діяльністю;

закладів охорони здоров'я, пунктів безоплатного медичного обстеження, профілактики та допомоги працівникам;

спортивних залів і площадок, що використовуються безоплатно для фізичного оздоровлення та психологічного відтворення працівників, клубів і будинків культури, в разі якщо вони не використовуються для надання платних послуг та іншої комерційної діяльності (крім будинків відпочинку, туристичних баз та інших подібних закладів);

приміщень, що використовуються платником податку для організації харчування працівників такого платника податку;

багатоквартирного житлового фонду, включаючи гуртожитки, одноквартирного житлового фонду в сільській місцевості та об'єктів житлово-комунального господарства, які перебувають на балансі юридичних осіб, щодо яких платником податку прийнято документально оформлене рішення про передачу на баланс місцевих рад;

дитячих таборів відпочинку за умови, що вони не здаються в оренду, не використовуються для надання платних послуг або іншої комерційної діяльності.

До основних видів діяльності Філіалу „Енергосервіс” АЕК „Київенерго”, як випливає з Положення про його утворення та довідок органів статистики про включення філіалу до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, віднесено:

-          діяльність їдалень на підприємствах і установах;

-          здавання в піднайом власної та державної нерухомості невиробничого

призначення;

-          надання   місця   для   короткотермінового   проживання   в   літніх

будиночках, котеджах, квартирах, які здаються під час відпускного періоду;

-          дошкільна освіта;

-          роздрібна торгівля;

-          інші.

Як встановлено проведеною у справі судово-бухгалтерською експертизою на балансі АК „Київенерго” до набрання чинності Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” рахувались об'єкти соціальної інфраструктури - база відпочинку, дитячий садок та санаторій.

Вказані об'єкти передано в користування філії „Енергосервіс”. Основними видами діяльності філії, як вже зазначалось, є організація та надання послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку.

В акті перевірки наведено структуру формування доходів АЕК „Київенерго”, до яких віднесено доходи від реалізації наступних товарів (робіт, послуг): відшкодування послуг по утриманню дитячого садка, реалізації путівок. Отже, зазначені об'єкти не відносяться до об'єктів соціальної сфери, а враховуються на балансі як основні фонди, які використовуються в господарській діяльності АЕК „Київенерго”, а саме: філії „Енергосервіс”, і доходи, отримані від такої діяльності, відносяться до валових доходів компанії.

Таким чином, основні фонди, які знаходяться на балансі філіалу, призначені для здійснення його основної діяльності, а саме надання послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, і не є об'єктами соціальної інфраструктури.

Вищевикладене підтверджується даними декларацій про прибуток підприємства АЕК „Київенерго” за 2001 та 2002 роки, в яких по рядку 22 “Витрати на утримання та експлуатацію об'єктів соціальної інфраструктури” наведено нульові значення.

Враховуючи те, що витрати, пов'язані із організацією та наданням послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, які знаходяться на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго” є витратами, пов'язаними із власною господарською діяльністю, віднесення цих витрат до складу валових витрат відповідного періоду повністю відповідає вимогам п. 5.1 та п.п. 5.2.1 п.5.2 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Згідно з п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

У разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються (п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”).

Таким чином, всі суми ПДВ, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів або послуг, вартість яких відноситься до складу валових витрат, відносяться до податкового кредиту.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність включення позивачем до валових витрат вартості витрат позивача, пов'язаних з організацією та наданням послуг оздоровчих закладів та закладів відпочинку, які знаходяться на балансі філіалу „Енергосервіс” АК „Київенерго”, ПДВ в сумі 15245,73 грн., нарахований у складі вартості цих витрат, віднесений до податкового кредиту позивачем правомірно.

Аналогічна позиція викладена і у висновку проведеної у справі судово-бухгалтерської експертизи.

Пунктом 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” визначається, що штрафні санкції накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, за порушення податкового законодавства.

Оскільки суд визнав відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача за розглянутими епізодами, то, відповідно, відсутні і підстави для застосування до позивача  відповідних  штрафних санкцій,  визначених спірним податковим повідомленням-рішенням відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна  сторона повинна довести  ті  обставини,  на яких  ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно   з   ч.   2   ст.   71   Кодексу   адміністративного   судочинства   України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних   повноважень обов'язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч   наведеним   вимогам   відповідач,   як   суб'єкт   владних   повноважень правомірності своїх рішень в частині, яка оспорюється позивачем суду не довів.

Решта висновків акта перевірки, які зумовили донарахування позивачу податкових зобов’язань по ПДВ, позивачем не оскаржується. ПДВ в сумі 200,09 грн. та штрафні санкції в розмірі 100,05 грн. внесені позивачем до бюджету, що підтверджується наявними в справі платіжними дорученнями від 10.10.2007 №№9102, 9101, від 14.11.2007 № №10204,10203.

Поряд з цим позов підлягає частковому задоволенню, оскільки штрафні санкції за епізодами, які не оскаржуються, позивач сплатив у меншому розмірі, ніж це передбачено Законом України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”. Так, сума штрафу за двома порушеннями, з якими погоджується позивач (формування податкового кредиту заводом “Енергія” в листопаді 2001 р. в розмірі 136,09 грн. та філіалом “Теплові мережі” в серпні 2002р. в розмірі 64,00 грн.), визначена позивачем у розмірі 50% від донарахованої суми ПДВ –68,05 грн. та 32,00 грн. відповідно. А згідно п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Законом України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” мінімальний розмір штрафних санкцій не може бути меншим десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули. Отже, в даному випадку, розмір штрафу повинен складати 340,00 грн., а не 100,05 грн., як визначив позивач в заяві про уточнення позовних вимог.

За таких обставин спірне податкове повідомлення –рішення підлягає визнанню недійсним в частині донарахування 4649692,91 грн. ПДВ та застосування штрафних санкцій по ПДВ в розмірі 4637004,04 грн.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання спірного податкового повідомлення - рішення відповідача недійсним, то суд відзначає наступне. Статтями 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може містити вимоги про визнання рішення суб'єкта владних повноважень нечинним, а суд приймає відповідне рішення. Водночас ч. 4 ст. 105, абзацу 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші вимоги на захист прав свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Можливість захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади передбачена ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України. З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги норми п. 6 Прикінцевих і перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Згідно з пп. 2 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розмір судового збору, розмір цього збору за подання позовів немайнового характеру визначається відповідно до пп. “б” п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, тобто –3, 40 грн.

У зв’язку з частковим задоволенням позову судові витрати в розмірі 1,70 грн. судового збору та витрати на проведення судово-бухгалтерської експертизи в сумі 1440,00 грн. відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Понесені позивачем витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. відшкодуванню позивачу не підлягають, оскільки їх сплата Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена.

Керуючись  ст. ст. 71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків від 14.07.2004 №/0 в частині визначення Акціонерній енергопостачальній компанії “Київенерго” податкових зобов’язань по податку на додану вартість на загальну суму 9286696,95 грн., в тому числі  податок на додану вартість -  4649692,91 грн., штрафні санкції по податку на додану вартість –4637004,04 грн.

В інший частині позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго” (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код  00131305, рахунок 1 в АБ “Енергобанк” м. Київ, код банку 300272) 1,70 грн. судового збору та 1440,00 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя
О.О.Хрипун