ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.10.2007
Справа №2-23/5575-2007А

за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно- експедиційне підприємство «Тариф», (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Воровського, 22, кв. 19),

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим, (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. М.Залки, 1/9),

за участю прокуратури АР Крим, (95015, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Севастопольська, 21),

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

Суддя Г.М.Іщенко

при секретарі судового засідання Єменджієвої А.М.,

представники:

Від позивача – Куциков М.Б. – представник, дов. від 09.06.2006р.

Від відповідача – Єльцов В.В. – старший державний податковий інспектор, дов.№44/100 від 25.05.2007р.

За участю прокурора - Штехбарт Д.В. – прокурор відділу прокуратури АР Крим,

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно  - експедиційне підприємство «Тариф» звернулось до господарського суду АР Крим із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень – рішень: №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 2005953,40грн., у тому числі: основний платіж – 1002976,70грн., штрафні санкції 1002976,70грн. та №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 1176219,00грн., у тому числі: основний платіж – 784146,00грн., штрафні санкції – 392073,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невідповідністю висновків, викладених в акті перевірки положенням діючого законодавства та фактичним обставинам.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що підставою для донарахування податкових зобов’язань з податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств став акт перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства, яким зафіксовані порушення в сфері податкового законодавства, зокрема завищення валових витрат у 2003-2005р. на суму 1002976,70грн., завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за 2003-2005р. на загальну суму 784146,00грн. Крім того, перевіркою виявлено, що у перевіряємому періоді позивачем здійснювалась господарська діяльність з суб’єктами господарювання, зокрема з товариством з обмеженою відповідальністю «Витязь» та підприємцем Свістуновим А.П., які припинили діяльність на підставі рішення суду, первинні та інші документи яких, визнані судом недійсними.

23.08.2007р. до господарського суду АР Крим надійшло повідомлення від прокуратури Автономної Республіки Крим про вступ в процес представника прокуратури у порядку статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України, (том 1,аркуш справи 74).

Згідно пункту 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України», до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідив надані сторонами докази, суд вважає що, позов  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України  передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки,  у якому  згідно з пунктом 1.7 розділу 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних виїзних планових  та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005р. №327,(зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.08.2005р. за №925/112050) зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень є підстави  для визначення платнику податкових зобов’язань.

Відповідачем проведено  документальну перевірку дотримання вимог Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно - експедиційне підприємство «Тариф» при взаємовідносинах з приватним підприємцем Свістуновим О.П., товариством з обмеженою відповідальністю «Вітязь» за період з 01.01.2003р. по 30.09.2005р., за результатами якої складено акт №1976/23-8/32319196 від 16.03.2006р., (том 1, аркуш справи 10-22).

За порушення податкового законодавства, на підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийняти податкові повідомлення-рішення:

- №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 1176219,00грн., у тому числі основний платіж – 784146,00грн., штрафні санкції – 392073,00грн;

- №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 2005953,40грн., у тому числі основний платіж – 1002976,70грн., штрафні санкції 1002976,70грн.

Як вбачається з акту перевірки, в період з 01.01.2003р. по 30.09.2005р. позивач мав фінансово-господарські взаємовідносини з приватним підприємцем Свістуновим О.П. і товариством з обмеженою відповідальністю «Вітязь», які надавали послуги по автомобільним перевезенням, підготовки вагонів для перевезення вантажів. Відповідно до рішення  Сімферопольського районного суду АР Крим  від 14.02.2006р. у справі №2-757/06 визнано недійсним свідоцтво платника податку на додану вартість, видане приватному підприємцю Свістунову О.П. з моменту реєстрації, скасовано державну реєстрацію приватного підприємця Свістунова О.П., первинні бухгалтерські документи за підписом Свистунова О.П. як  директора визнані недійсними. Також рішенням Сімферопольського районного суду АР Крим від 14.02.2006р. у справі №2-755/06 визнані недійсними засновницькі документи товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь», його свідоцтво як платника податку на додану вартість, скасована його державна реєстрація, первинні бухгалтерські документи  за підписом директора Свістунова О.П. визнані недійсними.

Державна податкова інспекція у м. Сімферополі АР Крим прийшла до висновку, що позивачем порушені вимоги підпункту 7.2.4 пункту 7.2  і підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що привело до необґрунтованого включення податкових накладних на суму 784146,00грн., отриманих від приватного підприємця Свістунова О.П. і товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь» до податкового кредиту, що є підставою для  донарахування позивачу податку на додану вартість в сумі 784146,00грн. та застосування штрафних санкцій. Крім того, відповідач вважає, що позивач необґрунтовано використав при формуванні валових витрат за період з 01.01.2003р. по 30.09.2005р. сплату послуг з автоперевезень, підготовки вагонів, виконаних приватним підприємцем Свістуновим О.П. і товариством з обмеженою відповідальністю «Вітязь» в сумі  3920726,23грн., що є підставою для зменшення валових витрат та донарахування позивачу податку на прибуток в сумі 1002976,70грн. та застосування штрафних санкцій.

Однак, поза увагою відповідача залишився той факт, що надання послуг по автомобільним перевезенням, підготовки вагонів для перевезення вантажів підтверджується актами виконаних робіт, накладними, рахунками, податковими накладними та сплатою цих послуг, які були  проведені з розрахункового рахунку позивача.

Згідно пункту 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України  обставини, встановлені  судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили,  не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.12.2006р. у справі №2-19/10847-2006 залишено без змін рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.09.2006р., згідно якому відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора міста Сімферополя в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим до суб’єкта підприємницької діяльності Свістунова Олександра Петровича, товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф» про визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що 02.07.2003р. між суб’єктом підприємницької діяльністю Свістуновим Олександром Петровичем та товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф» укладений договір транспортно-експедиційного обслуговування №02/07. Відповідно до актів прийому-передачі робіт зобов’язання за вказаним договором були повністю виконані.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальної формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2  статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну),  з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3- 5.8 цієї статті.

Підпунктом 1.32 статті 1 зазначеного Закону визначено, що господарська діяльність, це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно статтям 43, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами  господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного  характеру, що мають цінову визначеність (стаття 3 Господарського кодексу України).

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та за метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб’єкти підприємництва – підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Таким чином, з аналізу зазначених норм законодавства не випливає, що господарська діяльність підсумком якої є  збиток, або неотримання очікуваного прибутку, не є господарською діяльністю  у розумінні чинного законодавства.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Отже, позивач надав всі необхідні документи на всі суми, які включені до складу валових витрат, що повністю узгоджується з вимогами підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», відповідно до приписів якого, валові витрати повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення  та  зберігання яких  передбачена правилами ведення податкового обліку.

Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» не містить положень про те, що припинення державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності – юридичної особи або суб’єкта підприємницької діяльності – фізичної особи тягне за собою виключення із валових витрат контрагента цих суб’єктів підприємницької діяльності витрат, які понесені ним у вигляді сплати послуг, наданих йому суб’єктами господарювання в той період, коли вони були включені до Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій. Такій же висновок зробила і Судова палата з адміністративних справ Верховного Суду України у постанові від 14.02.2006р. (справа №21-321), в якої вказано, що сам факт  скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність всіх правочинів, які укладені з моменту його реєстрації і до моменту виключення із державного реєстру. Як свідчать матеріали справи, на момент проведення перевірки приватний підприємець Свістунов О.П. та товариство з обмеженою відповідальністю «Вітязь» із Єдиного  Державного реєстру підприємств та організацій України не були виключені, що підтверджується довідкою управління статистики від 31.05.2006р. №05.3-5/1746.

Тобто,  надані послуги  відносяться до складу валових витрат підприємства. Отже, висновки акту перевірки про не підтвердження позивачем витрат спростовуються наданими доказами у справі, у тому числі,  акти виконаних робіт, накладними, податковими накладними, рахунками, які є первинними документами і має усі необхідні обов’язкові реквізити. Пунктом 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачена заборона  установлення додаткових обмежень відносно віднесення витрат до складу валових витрат платника податків, крім вказаних у  цьому Законі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Державна податкова інспекція у м. Сімферополі АР Крим необґрунтовано виключила із валових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф» у перевіряємий період  витрати в сумі  3920726,23грн., які поніс позивач з приватним підприємцем Свістуновим О.П. і товариством з обмеженою відповідальністю «Вітязь» та безпідставно донарахував податок на прибуток в сумі 1002976,70грн. та застосував штрафні санкції в сумі 1002976,70грн.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану  вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Як свідчать матеріали справи, у перевіряємий період приватний підприємець Свістунов О.П. і товариство з обмеженою відповідальністю «Вітязь» були зареєстровані як платники податку на додану вартість та виключені із їх числа тільки у жовтні та листопаді 2006р.Відповідно до пункту 9.8 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість» реєстрація в якості платника податку на додану вартість діє до її анулювання. Свідоцтва платників податку на додану вартість приватного підприємця Свістунова  О.П. і товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь» анулюванні вже після перевірки, тобто, позивач на законних підставах включив до податкового кредиту податкові накладні, які вказані в акті перевірки і отримані у перевіряємий період від приватного підприємця Свістунова О.П. і  товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь». Весь податковий кредит в сумі   784146,00грн. позивача підтверджується податковими накладними, наданими позивачем для перевірки.

Відповідачем не прийнято до уваги, що визнання у судовому порядку недійсним свідоцтва  про реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту реєстрації не є підставою для  визнання недійсними  вчиненими їм з іншими суб’єктами господарювання юридично значимих дій, оскільки його контрагенти за договором можуть нести відповідальність тільки при наявності вини, що знайшло своє відображення у постанові Судової палати з господарських справ Верховного Суду України від 11.11.2004р.

Помилковим є висновок податкового органу про те, що позивач не мав правових підстав відносити до податкового кредиту суми за податковими накладними, наданими суб’єктом господарювання за результати господарських операцій у с зв’язку з тим, що рішенням районного суду були визнані недійсними засновницькі документи та свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, що повністю  узгоджується з постановою Верховного Суду України від 21.11.2006р.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень в частині визначення штрафних санкцій з податку на прибуток та податку на додану вартість суд  зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначених сумах, податкові зобов’язання не були узгодженими. Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій у спірних податкових повідомленнях-рішеннях є неправомірним.

Матеріалами справи підтверджено, що відсутні підстави для виключення із валових витрат позивача сплати послуг з автоперевезень, підготовки вагонів в сумі 3920726,27грн., які здійснювали для товариства приватний підприємець Свістунов О.П. і товариство з обмеженою відповідальністю «Вітязь», а також для донарахування податку на прибуток в сумі 1002976,70грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 1002976,70грн. та  відсутні підстави для виключення із податкового кредиту позивача податку на додану вартість в сумі 784146,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 392073,00грн., оскільки згідно ухвалам Сімферопольського районного суду (від 14.07.2006р. у справі №2-757/06 від 01.08.2006р. у справі №2-755/06) були переглянути справи за нововиявленими обставинами та скасовані, як незаконні рішення  від 14.02.2006р., якими раніше були: визнані недійсними свідоцтва платника податку на додану вартість приватного підприємця Свістунова О.П. і товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь» з моменту  реєстрації в Державної податкової інспекції у м. Сімферополі, скасована державна реєстрація приватного підприємця Свістунова О.П. і товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь», визнані недійсними засновницькі документи товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь», визнані недійсними первинні бухгалтерські документи приватного підприємця Свістунова О.П. і товариства з обмеженою відповідальністю «Вітязь» за підписом  Свістунова О.П. як директора.

Що стосується посилань державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим на  постанову Севастопольського апеляційного  господарського суду від 14.02.2007р. у справі      №2-13/18036-2006, якою припинена державна реєстрація суб’єкта підприємницької діяльності Свістунова О.П., то слід зазначити, що предметом дослідження по цьому спору була лише  відповідність засновницьких документів Свістунова О.П. вимогам діючого законодавства. Сам факт припинення державної реєстрації не свідчить про те, що правочини, які були укладені Свістуновим О.П. з товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф» протиречать інтересам держави та суспільства, тобто, є протиправними.  Більш того, юридичним наслідком скасування державної реєстрації підприємства на підставах визнання його засновницьких документів недійсними повинно бути здійснення ліквідаційної процедури, в ході якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у тому числі держави. Сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність всіх правочинів, укладених з моменту його реєстрації і до моменту виключення із Державного реєстру (постанова Судової палати з адміністративних справ Верховного Суду України від 14.02.2006р. по справі №21-321).

Суд приходить до висновку, що визначення позивачу податкових  зобов’язань з податку на прибуток  та з податку на додану вартість згідно спірним податковим повідомленням-рішенням є неправомірними і висновки акту перевірки згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

У зв’язку з цим суд дійшов висновку, що акт перевірки від 16.03.2006р. №1976/23-8/32319196, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 16.03.2006р. №1976/23-8/32319196, як доказ встановлення фактів порушення позивачем Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про податок на додану вартість».

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення, тому повинен містити вичерпні елементи його складу і підтверджуватись первинними документами. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факти вчинення позивачем зазначених порушень, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Зазначена норма кореспондується із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Статтею 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та  охоронюваних  законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової  служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності і законності обґрунтованості спірних податкових  повідомлень-рішень про визначення податкових зобов’язань з податку на прибуток  та податку на  додану вартість відповідачем суду не надано. Висновки перевіряючих, що викладені у акті перевірки, не підкріплені жодними доказами і носять характер суб’єктивних припущень.

За таких умов факти вказаних порушень слід вважати неналежно встановленими, отже, визначення позивачу податкових зобов’язань з податку на прибуток та податку на додану вартість згідно спірним податковим повідомленням-рішенням неправомірно.

Викладене є підставою для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф» в повному обсязі.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 19 жовтня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 24 жовтня  2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 1176219,00грн., у тому числі основний платіж – 784146,00грн., штрафні санкції – 392073,00грн.

3.          Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим №/1 від 23.05.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 2005953,40грн., у тому числі основний платіж – 1002976,70грн., штрафні санкції 1002976,70грн.

4.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційне підприємство «Тариф», (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Воровського, 22, кв.19, ідентифікаційний код у ЄДРПО України 32319196, рахунок 0001 в Сімферопольському ТОБО СФ АКІБ «УкрСиббанк», МФО 384588) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.