ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.

№ 10/1052

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Кота О.В.

суддів:
Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.,

розглянув касаційну скаргу
Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення
господарського суду Черкаської області від 18.05.2007р.

у справі
№10/1052

за позовом
Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до
Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз"

про
стягнення 4488846,48грн.,

За участю представників:

-          від позивача: Яковенко П.А., дов. №365/10 від 29.12.2006р.;

-          від відповідача: Шумко О.М., дов. №21 від 14.08.2007р.;

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2005р. Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду Черкаської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" про стягнення на користь позивача основний борг за поставлений природний газ по договору №06/01-804-00000001 від 28.12.2001р. в сумі 2299925,8грн., пеню в сумі 358466,44грн., штраф в сумі 160994,8грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1357914,06грн., три відсотків річних за несвоєчасні розрахунки в сумі 311545,38грн.

У травні 2007р. позивач подав до місцевого господарського суду заяву про збільшення розміру позовних вимог у зв’язку зі збільшенням розрахунку 3% річних та інфляційних втрат станом на день розгляду справи, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача основний борг за поставлений природний газ в сумі 2299925,8грн., пеню в сумі 358466,44грн., 7% штрафу в сумі 160994,8грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 2268912,22грн., три відсотки річних за несвоєчасні розрахунки в сумі 461466,14грн.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 18.05.2007р. у справі №10/1052 (суддя Шумко В.В.) позов задоволено частково, стягнуто з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 22999925,8грн. - боргу по оплаті поставленого газу, 1446825,54грн. - боргу, що виник внаслідок інфляції, 39975,25грн. - 3% річних, 12310грн. - відшкодування сплаченого державного мита, 118грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права ст.625 ЦК України, просило скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 18.05.2007р. у справі №10/1052 в частині відмови у стягненні 3% річних, та задовольнити позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в частині стягнення 3% річних в повному обсязі.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та не надіслав відзив на касаційну скаргу позивача.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом встановлено, що позивач довів, що на підставі договору №06/01-804 на постачання природного газу, укладеного сторонами 28.12.2001р. (у подальшому тексті “договору”) він, у період з січня по грудень 2002р., поставив відповідачеві природний газ, вартість якого, за встановленою сторонами ціною, становить 54775157,71грн.

За умовами договору розрахунки сторін за поставлений газ мали здійснюватись відповідачем щомісячно.

До подачі позивачем позову до суду відповідач сплатив позивачеві вартість газу частково, на суму 52475231,91грн., при цьому порушуючи встановлені договором строки розрахунків.

Місцевий господарський суд на підставі наданих суду письмових доказів - копій вказаного договору, додаткової угоди та протоколу узгодження розбіжностей до нього, актів приймання-передачі газу, розрахунків, поданих позивачем, встановив, що заборгованість перед позивачем становить 2299925,8грн.

Згідно з п.6.2 даного договору позивачем нарахована та заявлена до стягнення з відповідача пеня, в розмірі 358466,8грн., нарахована за період з 17.02.2004р. по 16.02.2005р.

На підставі порушення відповідачем грошових зобов’язань, з посиланням на положення ст.625 ЦК України, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем нараховано та заявлено до стягнення 2268912,22грн. боргу, який виник внаслідок інфляції, 461466,14 грн. –3% річних за час прострочення.

З посиланням на приписи ч.2 Закону України “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР”, укладання між сторонами спірного договору газу, поставленого позивачем відповідачу для потреб населення, наявності згідно з поданою суду інформацією про обсяги дебіторської заборгованості населення перед відповідачем за газ, станом на 01.01.2004р. на суму 5827000,7грн., що значно перевищує суму боргу відповідача перед позивачем, місцевий господарський суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача боргу, що виник внаслідок інфляції в сумі 822086,68грн., та 3% річних в сумі 421490,89грн. нараховані позивачем за період до 01.01.2004 року (набрання чинності ЦК України) відсутні.

За таких обставин, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає 1446825,54грн. боргу, що виник внаслідок інфляції та 39975,25грн. –3% річних, нараховані за період з 01.01.2004р.

Відповідно до ст. 84 ГПК України та роз'яснень, викладених у п.п. 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Прийняте у даній справі судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Водночас, судам при вирішенні спору щодо вимог про стягнення  з відповідача пені, слід було врахувати положення Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" від 20.02.2003р., статтею 1 якого передбачено, що заборгованість з квартирної плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергію, вивезення побутового сміття та різних нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка  склалася на дату набрання чинності цим законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Статтею 5 цього Закону встановлено, що на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їхню заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовуються для надання послуг. Проте, суд на зазначені вимоги норм матеріального права уваги не звернув та обґрунтував прийняте рішення умовами підписаного сторонами протоколу узгодження розбіжностей до договору, які є підставою позовних вимог, не з'ясувавши обставин, пов'язаних з узгодженням сторонами цих розбіжностей, і не навівши цим обставинам правової оцінки.

Поряд з цим, суд першої інстанції зазначеного не врахував, не з'ясував та не встановив обставин, пов'язаних з періодом часу, протягом якого виникла у відповідача заборгованість за спірним договором, що є підставою позову, та не перевірив обґрунтування розрахунків розміру заявлених вимог відповідно до умов договору з урахуванням здійсненних відповідачем розрахунків і не навів в судовому рішенні розрахунків, з яких виходив суд, задовольняючи частково грошові вимоги, не з'ясував та не дослідив наявності заборгованості населення за газопостачання, реструктуризацію заборгованості населення; не навів переконливі мотиви з посиланням на певні первинні документи, що допущене відповідачем прострочення виконання грошового зобов'язання пов'язане з оплатою населенням комунальних послуг.

Водночас, суд, вирішуючи спір щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних, зазначивши лише період з 01.01.2004р., не навів остаточної дати нарахування 3% річних, за якої суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 39975,25грн., не зазначив обґрунтування зазначеного розрахування розміру заявлених позивачем в цій частині вимог.

Отже, висновки суду в порушення вимог ст. 43 ГПК України ґрунтуються на неповно з'ясованих обставинах справи, що мають істотне значення для правильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами не взято до уваги й приписи Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. (із змінами та доп.), який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суб'єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 10.–18.05.2007р. згідно протоколу судового засідання у даній справі господарський суд Черкаської області за участю представника позивача оголосив перерву до 18.05.2007р.

18.05.2007р. в 14год.30хв. суд першої інстанції розглянув справу за відсутності представника відповідача та, отримавши згоду лише однієї сторони –представника позивача, в порушення ст. 85 ГПК України оголосив вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 164), зазначивши - напроти про оголошення вступної та резолютивної частини рішення за згодою сторін в протоколі судового засідання від 18.05.2007р. (а.с. 163).

Відповідно до ч. 2 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду, якщо: справу розглянуто судом за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадянських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Відкритий характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України "Про судоустрій України" ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якого рівня.

Зазначені процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справ стосовно відповідача порушені через непоінформованість останнього про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

За вказаних обставин допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та вимог Закону України "Про судоустрій України" призвели до неповного з’ясування обставин справи, які не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок, та дають підставу у відповідності до п.2 ч.2 ст.11110 ГПК України для скасування оскарженого рішення з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду в іншому складі суду.

Так, згідно імперативних вимог ст.1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, слід забезпечити можливість реалізації процесуальних прав всіх учасників процесу, зокрема, щодо участі представників в судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та залучити до матеріалів справи усі документи, які стосуються предмету даного спору, дати їм належну правову оцінку, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Черкаської області від 18.05.2007р. у справі №10/1052 скасувати.

Справу №10/1052 направити на новий розгляд до господарського суду Черкаської області в іншому складі суду.

Головуючий
О. Кот

Судді:
С. Владимиренко

С. Шевчук