ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2007 р.                                                            Справа № 27/315-07

вх. № 11258/1-27

Суддя господарського суду Мамалуй О.О.

при секретарі судового засідання Макаровських А.С.

за участю представників сторін:

позивача - Міновського В.Є. – представника (за дорученням), Бірюкової О.В. – представника (за дорученням) 3-ї особи на боці позивача - Мілешкіна М.М. – представника (за дорученням) відповідача - Грунської Л.А. - представника (за дорученням) 3-ї особи на боці відповідача - не з"явився

розглянувши справу за позовом СТГО "Південна залізниця" в особі структурного підрозділу Лозівської дистанції колії, м. Лозова 3-я особа на боці позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Мінітерство транспорту та зв"язку України, м. Київ

до  Лозівська міська рада, м. Лозова Харківької області 3-я особа на боці відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Лозівське бюро технічної інвентаризації

про визнання права державної власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому прохає визнати право власності за Державою в особі Міністерства транспорту та зв'язку України на майно, що знаходиться в повному господарському віданні Статутного територіально - галузевого об'єднання Південна залізниця на нерухоме майно, а саме:

1.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 1 - адміністративно - виробнича будівля з підвалами (літ. А 2) 2029,7 м кв. 1936/1970 року побудови;

2.          м. Лозова, вул. Миру, 4-в - побутовий корпус № 1 (літ. А 3) 1488,1 м кв. 1964/1992 року побудови;

3.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 1 - ковальський цех (літ. Г) 79,8 хі кв. 1982 року побудови;

4.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 1 - столярний цех (літ. В) 253,8 і кв. 1936 року побудови;

5.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 1 - гараж дрезин (літ. Б) 422,5 м •в. 1953 року побудови;

6.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 2 - побутовий корпус № 2 (літ. 1) 755,3 м кв. 1933 року побудови;

7.          м. Лозова, Севастопольський б-р, 4-г - нежитлова будівля відділок № 'А (літ. А 1) 88,6 м кв. 1937 року побудови;

8.          м. Лозова, Севастопольський б-р, 4-6 - нежитлова будівля відділок № 10 (літ. А 1) 87,7 м кв. 1975 року побудови;

9.          м. Лозова, вул. К. Маркса, 15-а - побутово - виробнича будівля відділок № 10 (літ. Б) 48,0 м кв. 1948 року побудови;

10.          м. Лозова, вул. К. Маркса, 19-а - нежитлова будівля відділок № 10 (літ. А 1) 94,2 м кв. 1952 року побудови;

11.          м. Лозова, вул. К. Маркса, 19-6 - нежитлова будівля комора відділку № 10 П-8 (літ. Б 1) 53,1 м кв. 1958 року побудови;

12.          м. Лозова, вул. Миру, 4-г - нежитлова будівля комора майстра № 11/12 (літ. Б) 232,2 м кв. 1970 року побудови;

13.          м. Лозова, вул. 38 Гвардійської дивізії, 23 - нежитлова комора відділку № 11 (літ. А 1) 59,7 м кв. 1965 року побудови;

14.          м. Лозова, вул. Дзержинського, 1-а - побутово - виробнича будівля відділок № 12 (літ. Б 1) 94,9 м кв. 1960 року побудови;

15.          м. Лозова, вул. Леніна, 95-г - нежитлова будівля відділок № 13 (літ. А 1) 75,8 м кв. 1957 року побудови;

16.          м. Лозова, вул. Транспортна, 2-а - нежитлова будівля відділок № 13 (літ. А 1) 102,0 м кв. 1974 року побудови;

17.          м. Лозова, вул. К. Маркса, 15-6 - нежитлова будівля відділок № 20 (літ. А 1) 66,1 м кв. 1943 року побудови;

18.          м. Лозова, вул. Цегляна, 2-а - нежитлова будівля кладова відділку № 12 П-20 (літ. Б 1) 31,9 м кв. 1971 року побудови.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що зазначені нежитлові будівлі знаходяться на балансі структурного підрозділу Залізниці - Лозівської дистанції колії. Позивач вказує, що ці об'єкти було побудовано Залізницею за власні кошти господарським способом для забезпечення утримання в технічно - справному стані колій. Позивач наполягає на тому, що зазначені вище будівлі та споруди органом, що здійснює державну реєстрацію, на облік як безхазяйні нерухомі речі не брались. З моменту побудови цих об'єктів вони добросовісно та безперервно експлуатуються та використовуються виключно Залізницею для забезпечення виконання завдань покладених чинним законодавством на залізничний транспорт.

Позивач відзначає, що Залізниця з метою оформлення правовстановлюючих документів на зазначені вище об'єкти звернулась 14.06.2007 року до Лозівської міської ради для оформлення права власності на нерухоме майно Лозівської дистанції колії. 31.07.2007 року за № 01-21/282 від Відповідача отримано лист в якому відмовлено та необхідно звертатися до відповідних центральних і місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у межах визначених адміністративно -територіальних одиниць.

Позивач зазначає, що він звертався до державного сектору архівів  СТГО Південна залізниця з запитом за № 456 від 13.06.2007 р. про надання за наявності актів вводу в експлуатацію будівель Лозівської дистанції колії. У відповіді з архіву вказано, що надати інформацію не має можливості - в архіві знаходяться на зберіганні акти вводу в експлуатацію з 1977 року по 2000 рік. З довідок Державного підприємства "Проектно -вишукувальний інститут залізничного транспорту "Укрзалізничпроект" та архівного відділу Лозівської районної державної адміністрації позивачем вбачається, що акти введення в експлуатацію новобудов Лозівської дистанції колії та відповідні рішення про їх затвердження  в цих установах відсутні.

На підставі вищевикладеного, позивач і звертається до суду з позовом про визнання на вищевказане майно права державної  власності  за Державою в особі Міністерства транспорту та зв’язку України.

Відповідач проти позову не заперечує, прохає не стягувати з нього судових витрат в повному обсязі.

Представник третьої особи на боці відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Лозівського бюро технічної інвентаризації, в судове засідання не з”явився,  до матеріалів справи надійшло звернення третьої особи (том 2, арк. 5), в якій третя особа простить розглянути справу у відсутність її представника, та ухвалити рішення на розсуд суду.

Представник третьої особи на боці позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Міністерства транспорту та зв’язку України, в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, що передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям. Статтею 4 Закону встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2006 № 789 затверджене "Положення про Міністерство транспорту та зв'язку України", відповідно до якого міністерство є головним (провідним) органом виконавчої влади з питань реалізації державної політики в галузі залізничного транспорту (п.1) та здійснює державне управління в галузі транспорту (п.п.1 п. 4). Підпунктом 29 пункту 4 зазначеного Положення встановлено, що міністерство виконує відповідно до законодавства України функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Пунктом 1.1 Статуту Південної залізниці визначено, що залізниця - це створене згідно з статтями 1, 4 Закону України «Про залізничний транспорт» статутне територіально-галузеве об'єднання, засноване на державній власності і підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України, що входить до сфери управління Міністерства транспорту України.

Згідно п. 4.1., 4.2. Статуту майно Залізниці становлять основні фонди та оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у балансі Залізниці. Майно Залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання. Залізниця володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд.

Статут залізниці, у відповідності до статті 4 Закону України «Про залізничний транспорт», затверджений наказом Міністерства транспорту України від 29.12.1997 № 457 та погоджений з Міністерством економіки України та Антимонопольним комітетом України.

Отже, позивач - Статутне територіально-галузеве об’єднання „Південна залізниця”, це – юридична особа, державне комерційне підприємство. Майно, яке є власністю держави, належить позивачу на праві повного господарського відання.

Міністерство транспорту та зв’язку України - також юридична особа, державний орган (орган державної влади), в особі якого держава виконує свої певні функції.

Статутне територіально-галузеве об’єднання „Південна залізниця”, як державне комерційне підприємство, входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв’язку України.

Згідно із частиною другою статті 73 Господарського кодексу України, орган державної влади, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, є представником власника (тобто держави) і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Частиною 3 статті 136 Господарського кодексу України встановлено, що до захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень (буквальне тлумачення) ч.3. ст.136 Господарського кодексу України та ст. 392 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок:

До захисту права господарського відання застосовуються положення, встановлені для захисту права власності. Отже, суб’єкт, який вважає, що певне майно належить йому на праві повного господарського відання, і це право оспорюється (або втрачений документ, що підтверджує це право),  може подати до суду позов про визнання його права господарського відання на майно.

Але чинним законодавством України не передбачено права юридичної  особи -  державного комерційного підприємства, звертатися до суду з позовом в інтересах Держави, про визнання державної  власності за Державою в особі органу державної влади -  юридичної  особи.

Отже, виходячи з положень ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ч.3 ст. 136 Господарського кодексу України, ст. 392 Цивільного кодексу України, позивач мав право звернутися до суду з позовом за захистом  саме своїх  порушених  або  оспорюваних прав і  охоронюваних  законом  інтересів (в даному випадку - права господарського відання). Міністерство транспорту та зв’язку  України, як державний орган та юридична особа  має право самостійно звертатися з позовами до господарського суду ( в тому числі і з позовами про визнання державної  власності). Окрім того, з позовом в інтересах держави в особі певного державного органу, до господарського суду має право звернутися прокурор.

Таким чином  позов необґрунтовано поданий позивачем в інтересах іншої юридичної особи, спрямований на захист того права, яким сам позивач володіти не може (права власності на державне майно), і тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.8 Конституції України, ст.ст. 43,49, 82-85 Господарського процесуального  кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення підписано__________________

Суддя                                                                                            Мамалуй О.О.