ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 липня 2007 р.

№ 03/170-06

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши
касаційну скаргу ОСОБА_1

на
рішення господарського суду Харківської області від 25.04.2006р.

у справі          №03/170-06

за позовом           Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2

до                        Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_3

3-тя особа       Харківське міське бюро технічної
інвентаризації,

про                       визнання права
власності,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4. (копія
довіреності у справі),

від відповідача: не з'явився,

від 3-тьої особи: не з'явився,

від скаржника: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_2 звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 і просила суд визнати за нею право
власності на нежитлове приміщення підвалу №АДРЕСА_1 та зобов'язати Харківське
міське бюро технічної інвентаризації здійснити державну перереєстрацію права
власності на вказане нежитлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач ухиляється від виконання укладеного між сторонами умов договору
оренди майна з правом викупу від 20.04.2005р. щодо підписання акта приймання
майна у власність від 11.02.2006р., у зв'язку з чим позивач не має можливості
здійснити державну реєстрацію свого права власності на вказане нежитлове приміщення.

Відповідач, заперечуючи заявлений
позов, посилається на невиконання позивачем пункту 5.3 договору від
20.04.2005р. щодо виплати авансу у розмірі 10 000,0 грн. протягом двох днів з
моменту укладення договору.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 25.04.2006р. (суддя Подобайло З.Г.) позов задоволено:
визнано за позивачем право власності на нежитлове приміщення підвалу №АДРЕСА_1.

Рішення мотивовано належним
виконанням позивачем умов договору оренди майна з правом викупу від
20.04.2005р. щодо внесення відповідачу всієї належної йому орендної плати з
вартості майна, зданого на визначений договором термін, а тому за  умовами п.8 договору, майно, що орендується,
перейшло у власність позивача. Згідно п.8.2. договору порядок передачі права
власності на майно, що орендується, здійснюється сторонами за актом передачі
майна у власність протягом 5 днів з моменту повного і остаточного розрахунку
між сторонами за цим договором. Оскільки відповідач безпідставно ухиляється від
виконання умов договору, що унеможливлює здійснення позивачем дій по реєстрації
свого права власності, то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність
підстав для задоволення даного позову.

Не погоджуючись з  рішенням суду першої  інстанції, ОСОБА_1, яка не є учасником
судового процесу, звернулася  до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати
як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права,
та припинити провадження у справі.

В обґрунтування касаційної скарги,
скаржниця посилається на те, що ухвалене у даній справі рішення стосується її
прав та обов'язків, оскільки майно, яке є предметом спору (нежитлове
приміщення), знаходиться у спільній сумісній власності. Окрім того, під час
розгляду даної справи та ухвалення рішення суду на вказане майно було накладено
арешт згідно ухвали Московського районного суду м.Харкова від 24.11.2005р.,
винесеної у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3. про розірвання
шлюбу та розподілу майна. Вказана ухвала була внесена до Реєстру заборон на
відчуження нерухомості, а рішенням Московського районного суду м.Харкова від
20.02.2007р. визнано за ОСОБА_1. право власності на Ѕ частину нежитлового
приміщення, яке є предметом спору у даній справі.

Позивач та відповідач надіслали відзиви
на касаційну скаргу, в яких просять оскаржуване рішення залишити без змін, а
скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзивах.

Колегія суддів, беручи до уваги
межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної
скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування
судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваного судового  акта, знаходить касаційну скаргу такою,
що  підлягає  задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції між сторонами було укладено договір оренди майна з правом викупу від
20.04.2005р., предметом якого є
нежитлове приміщення підвалу №АДРЕСА_1.

Вартість майна,  що орендується: 230 170,0 грн. (п.2.1.
договору).

Відповідно до пунктів 4.1., 5.1.,
5.3  договору термін оренди складає 10
місяців  з моменту прийняття майна, що
орендується, за актом приймання; орендар зобов'язується своєчасно здійснювати
орендні платежі у розмірі 23 017,0 грн. у термін до 10 числа кожного місяця,
починаючи з дати фактичної передачі майна в оренду; орендар зобов'язаний
протягом двох днів з моменту укладення даного договору перерахувати орендну
плату за орендоване приміщення у розмірі 10 000,0 грн. авансом.

Пунктом 8 вказаного договору
передбачено, що майно, яке орендується, переходить у власність орендаря
(позивача), якщо він вніс орендодавцю (відповідачу) всю належну йому оренду
плату з вартості зданого на визначений термін майна.

Предметом спору у даній справі є
визнання права власності на майно, що є об'єктом оренди з правом викупу за цим
договором.

Дійшовши висновку про наявність
підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно, оскільки
останнім у повному обсязі виконані умови п.8 договору, суд першої інстанції не
дав належної оцінки змісту договору оренди з правом викупу від 20.04.2005р., та
не звернув уваги на те, що вказаний договір за свою правовою природою є
договором купівлі-продажу з розстрочкою платежу.

Так, відповідно до ст.655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього
певну грошову суму.

Пунктом 2 ст.692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення
платежу.

В силу ст.657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до п.1 ст.328 ЦК України
право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

В силу п.1, 3, 4 ст.334 ЦК України
право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду
про визнання договору, не посвідченого нотаріально, посвідченим.

Згідно п.1 ст.209 ЦК України,
правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

За змістом п.1 ст.220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Договір оренди майна з правом
викупу від 20.04.2005р., який за своєю правовою природою є договором
купівлі-продажу з розстрочкою платежу, в силу ст.657 ЦК України підлягає
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, є укладеним з моменту
державної реєстрації, що визначено п.3 ст.640 ЦК України.

Задовольняючи заявлені вимоги про
визнання права власності на спірне майно, суд не взяв до уваги положення
названих норм матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо правової
природи договору від 20.04.2005р., на якому ґрунтується даний позов.

Окрім того, судом не перевірені
твердження відповідача про те, що спірне приміщення в спорі і під забороною не
перебуває та прав щодо нього у третіх осіб немає. Зокрема, судом не витребувано
у порядку ст.38 ГПК України у 3-тьої особи -Харківське МБТІ витяг з Реєстру
заборон на відчуження нерухомості.

Неповне з'ясування судом обставин
справи, що підлягали встановленню для правильного вирішення спору у даній
справі, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи є
порушенням норм процесуального права, зокрема, ст.ст.47,34,38,43 ГПК
України.

Відтак, рішення господарського суду
не може вважатися законним і обґрунтованим, позаяк воно ухвалене без всебічного
і повного з'ясування і перевірки всіх фактичних обставин справи, що мають
юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті.

Під час нового розгляду справи суду
першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі
передбачені чинним процесуальним законодавством засоби для всебічного, повного
і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін та
вирішити спір згідно відповідних норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 -11111 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду
Харківської області від 25.04.2006р. у справі №03/170-06 скасувати.

3. Справу направити до
господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Головуючий, суддя
М.В.Кузьменко

Суддя
І.М.Васищак

Суддя
В.М.Палій