ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.11.07                                                                                           Справа№ 18/268

Господарський суд Львівської області в особі головуючого-судді Мартинюка В.Я.

розглянувши справу за позовом
Львівського комунального підприємства (надалі ЛКП) „Снопківське”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) „Михась”

з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

ЛМКП „Львівтеплоенерго”

про
стягнення боргу

з участю представники:

від позивача  - Кріль М.М. та Коваль Л.М. –представники (довіреність від 26.09.2003 року);

від відповідача –Дейко І.П. –представник (довіреність від 17.05.2007 року);

від третьої особи –Кіндрат Б.Я. –представник (довіреність від 26.10.2007 року),

В С Т А Н О В И В :

що ЛКП „Снопківське”  звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ТзОВ „Михась”   8833 грн. 00  коп. заборгованості за договором.

Уточненням позовних вимог від 26.09.2007 року позивач просить стягнути з відповідача 8616 грн. 76 коп.

Підставами вимог, як зазначено в позовній заяві, є неналежне виконання умов договору на постачання послуг з опалювання приміщень від 15.09.2004 року.

Представники позивача позов підтримали з викладених підстав, просять його задоволити.

Відповідач у відзиві на позов та в обґрунтуванні на відзив вважає, що двоставковий тариф на теплову енергію встановлений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради, базується на розрахунках Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго”, Львівського комунального підприємства „Залізничтеплоенерго”, жодних договірних відносин з ними як постачальниками теплової енергії у відповідача не було і нема.

Представник відповідача просить в позові відмовити з викладених підстав, та вважає, що позивач не може бути постачальником послуг, оскільки у нього відсутня ліцензія.

Третя особа у поясненнях від 14.11.2007 року надала пояснення з приводу визначення двоставкового тарифу.

Представник третьої особи в судовому засіданні надав аналогічні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників учасників судового процесу, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

15 вересня 2006 року між ЛКП „Снопківське” (постачальник) та ТзОВ „Михась” (споживач) було укладено договір на постачання послуг з опалювання приміщень, згідно якого постачальник зобов‘язується протягом кожного опалювального періоду, тривалість якого визначається відповідним органом місцевої влади і охоплена терміном дії даного договору,  постачати теплову енергію для опалення приміщень споживача, а останній зобов‘язується прийняти надані послуги і оплатити їх в термін, зазначений у даному договорі.

Позивачем на виконання умов згаданого договору були надані послуги по опалюванню приміщень відповідача, а останньому виставлені рахунки для оплати наданих послуг за №№3490Г-12, 3490Г-11, 3490Г-3, 3490Г-2.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України та ч.1 ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також у відповідності до ч.1. ст.530, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.2.1 даного договору,  розрахунки за даним договором між постачальником та споживачем проводяться щомісячно у безготівковій формі шляхом перерахування щомісячної суми на розрахунковий рахунок постачальника  не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Однак, порушуючи свої зобов'язання за договором,  відповідач повністю не оплатив наданих послуг по опалюванню приміщень, а тому його заборгованість становить 8079 грн. 15 коп.

Посилання відповідача на безпідставність виставлення рахунків за згаданий у позовній заяві період часу,  судом не можуть братись до уваги, виходячи з наступного.

Пунктами 1.1 та п.1.2 згаданого договору передбачено наступне:

- постачальник  послуг зобов‘язується виробити і поставити послуги, зазначені в п.1.2 даного договору, а споживач послуг зобов‘язується прийняти їх і оплати в терміни, зазначений у п.2.1 даного договору;

- постачальник послуг зобов‘язується протягом кожного опалювального періоду, тривалість якого визначається відповідним органом місцевої влади і охоплена терміном дії даного договору, постачати теплову енергію для опалення зазначених у договорі об‘єктів.

Також, п.1.5 цього ж договору передбачено, що загальна сума договору визначається строком опалювального періоду, показниками лічильника, величиною опалювальної площі, терміном дії договору.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради за №1189 від 20.10.2006 року, яке прийнято на підставі ст.13 Закону України „Про теплопостачання”, Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №955 від 10.07.2006 року, Правил розрахунку двоставкового тарифу на теплову енергію та гарячу воду, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за №191 від 08.09.2000 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №776/4997 від 02.11.2000 року,  та у відповідності до п.1.3 згаданого договору встановлено новий тариф на теплову енергію та на надання послуг з централізованого опалення і з підігріву води, а також затверджено методику розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на підігрів води у зимовий та літній періоди.

В даному випадку, слід зазначити, що органом місцевого самоврядування не змінювались ні терміни дії договору ні опалювальний період.

Таким чином, орган місцевого самоврядування через затвердження тарифів у відповідності до умов договору встановив новий тариф.

Якщо ж органом місцевого самоврядування, прийнято рішення, яким змінюються умови договірних правовідносин, з приводу яких відсутні застереження у договорі, то сторони останнього не позбавлені права внести зміни до такого договору у відповідності до вимог чинного законодавства.

При цьому, не можна залишити поза увагою той факт, що сторонами досягнуто згоди щодо п.2.1 договору, яким врегульовано відносини сторін з приводу порядку розрахунків, згідно якого розрахунки проводяться щомісячно, без жодних застережень та прив‘язок до терміну дії договору та опалювального періоду.

Таким чином, з врахуванням викладеного аналізу умов договору суд приходить до висновку, про те, що сторонами погоджено умови надання послуг протягом опалювального періоду, та порядок оплати послуг, який не залежить від опалювального періоду чи терміну дії договору.

Отже, позивачем правомірно, у відповідності до п.2.1 виставлялись рахунки відповідачу за надані послуги протягом цілого року.

Не можуть братись до уваги посилання відповідача і на те, що позивач не є постачальником послуг за відсутності у нього відповідної ліцензії, з врахуванням того, що сторонами не представлено жодних доказів в підтвердження факту недійсності згаданого договору, а тому останній підлягає до виконання.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Штрафні санкції, частиною 1 статті 231 ГК України,   визначені як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Із змісту норм Глави 26 ГК України, вбачається, що пеня повинна передбачатись умовами договору.

Щодо вимог позивача про стягнення пені, то господарський суд виходив з наступних міркувань.

У відповідності до вимог ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем у відповідності до п.2.2 договору та на підставі положень Закону України „Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій”, що розмір пені становить один відсоток від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, за який сплачується пеня, правомірно нараховано останню в сумі 537 грн. 61 коп.

Отже, у відповідності до розрахунку позивача, заборгованість відповідача перед останнім станом на 01.09.2007 року, з врахуванням уточнення позовних вимог, становить 8616 грн. 76 коп.

Що стосується розподілу судових витрат, а саме: державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, то такі у відповідності до вимог ст.49 ГПК України належить покласти на відповідача в сумі 220 грн. 00 коп.

Окрім того, позивачу, у відповідності до вимог ст.47 ГПК України та Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, належить повернути державне мито в сумі 0 грн. 33 коп., як надміру сплачене.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 66, 67, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задоволити.

2.  Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Михась”,  що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Тарнавського,104б, ()  на користь Львівського комунального підприємства „Снопківське”,  що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Кубійовича, 33, () 8079 грн. 15 коп. – основної заборгованості за договором та 537 грн. 61 коп. пені, 220 грн. 00 коп. –судових витрат, сплачених при поданні позовної заяви.

3. Повернути Львівському комунальному підприємству „Снопківське”,  що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Кубійовича, 33, () 0 грн. 33 коп. надміру сплаченого державного мита платіжним дорученням за №284 від 25.07.2007 року.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя                                                                                             Мартинюк В.Я.