СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

27 серпня 2007 року
Справа № 20-4/405

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Латиніна О.А.,

суддів                                                                      Ткаченка М.І.,

Котлярової О.Л.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

позивача: Спічак В.Г. - директор закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазін № 48";

відповідача: Михайлова О.Є. дов. б/н від 13.08.2007 року;

третьої особи: (Комунальне підприємство Севастопольської міської Ради "Аррікон") - не з`явився;

третьої особи: (Управління культури та туризму Севастопольської міської державної адміністрації) - Скурдін О.О. дов. б/н від 26.03.2007 року;

розглянувши апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазін № 48" на постанову господарського суду міста Севастополя (суддя Остапова К.А.) від 10 травня 2007 року у справі № 20-4/405

за позовом закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазін № 48" (вул. В. Морська, 52, м.Севастополь, 99011)

до Фонду комунального майна Севастопольської міської ради (вул. Леніна, 3, м.Севастополь, 99011)

3-ті особи:

1. Комунальне підприємство Севастопольської міської Ради "Аррікон"  (вул. Адм. Октябрьського, 8-2, м.Севастополь, 99011)

2. Управління культури та туризму Севастопольської міської державної адміністрації (вул. Советська, 9, м.Севастополь, 99011)

про поновлення необгрунтовано скасованого наказу Фонду комунального майна Севастопольської міської ради № 1051 від 30.12.2005 про продовження договорів оренди і включення майна, що орендується Закритим акціонерним товариством "Торговельний комплекс Магазин № 48 до переліку майна, яке підлягає приватизації до викупу на розгляд сесії Севастопольської міської ради

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Торговельний комплекс “Магазин № 48” звернулось до господарського суду міста Севастополя з адміністративним позовом до Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради (треті особи: Комунальне підприємство Севастопольської міської Ради „Аррікон”, Управління культури та туризму Севастопольської міської державної адміністрації) про спонукання Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради скасувати наказ голови Фонду № 273 від 24.05.2006 року, яким,  на думку позивача, необґрунтовано скасований наказ Фонду № 105 від 30.12.2005 року про продовження термінів дії договорів оренди нежитлових приміщень по вул. Велика Морська: будинок №52 (№101-1 від 18.04.2001 строком на 5 років), будинок №50 (№40-01 від 01.01.2001 строком на 5 років), будинок №35 (№39-01 від 01.01.2001 строком на 5 років); зобов’язання Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради включити орендоване позивачем майно до переліку майна, яке підлягає приватизації (довикупу), на розгляд сесії Севастопольської міської Ради.

В обгрунтування позовних вимог позивач вважає, що він має право на приватизацію вищевказаних приміщень, оскільки не скористався правом їх викупу в ході приватизації державного майна Орендного підприємства “Магазин № 48”, оскільки ці приміщення не підлягали приватизації на той час. На думку позивача вищевказані будинки не є пам’ятками культурної спадщини, тому, що вони не зареєстровані як такі в БТІ і ДРОНМ м. Севастополя. Позивач також вважає безпідставними дії відповідача щодо скасування наказу Управління майна комунальної власності, яким були продовжені строки дії договорів оренди приміщень, чим порушено його права як орендаря.

Постановою господарського суду міста Севастополя від 10.05.2007 року у справі № 20-4/405 позов закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазин № 48" задоволено частково. Суд спонукав Фонд комунального майна Севастопольської міської ради включити до переліку майна, яке підлягає приватизації шляхом викупу, на розгляд сесії Севастопольської міської ради, згідно поданих 14.06.2006 року заяв закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазин № 48" до Фонду майна Севастопольської міської ради "Про включення в перелік об`єктів, які підлягають приватизації: вбудоване нежитлове приміщення по вул. Велика Морська, 52, вбудоване нежитлове приміщення по вул. Велика Морська, 35; прибудоване до будинку 50 по вул. Велика Морська підвальне приміщення (склопункт). В решті адміністративного позову відмовлено.

При прийнятті постанови в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що об’єкти культурної спадщини визнані пам’ятками або віднесені до них за правилами Закону Української РСР, починаючі із 1 січня 2001 року (дата набрання чинності п. 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”), вважаються пам’ятками лише у випадку внесення їх до Державного реєстру та видачі свідоцтва про реєстрацію, тобто відповідно до порядку, встановленого законом України “Про охорону культурної спадщини”. Відповідно до статті 1 Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” заборонено приватизацію пам’яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам’яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. Господарським судом міста Севастополя прийнято до уваги пояснення відповідача та Управління культури та туризму, а також відповіді Державної служби з питань національної культурної спадщини від 02.03.2007 року вих. № 22-508/34, з яких випливає, що Державний Реєстр нерухомих пам’яток України на даний момент перебуває у стадії формування, у зв`зку чим, об’єкти культурної спадщини, що не внесені до Державного реєстру за встановленою процедурою і власникам яких не видано свідоцтва про реєстрацію, не є пам’ятками і тому до них не можуть застосовуватись обмеження, встановлені вищевказаним Законом.

При прийнятті постанови в частині відмови у задоволенні позовних вимог про продовження термінів дії договорів оренди, судом першої інстанції було встановлено, що орендодавець повідомив орендаря про припинення дії договору та необхідність звільнення приміщення у зв’язку з закінченням строку дії договору, у зв`язку з чим, оскаржуваний наказ Фонду майна АР Крим не породжує таких наслідків, як продовження дії договорів оренди, а тому скасування цього наказу ніяким чином не порушує прав позивача.

Частково не погодившись з постановою господарського суду м.Севастополя, закрите акціонерне товариство "Торговельний комплекс "Магазин № 48" звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду першої інстанції змінити, позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач вважає, що судом першої інстанції в частині позовних вимог про продовження термінів дії договорів оренди неповно досліджено обставини справи, не прийнято до уваги наявні у справі матеріали, що призвело до невірного вирішення спору.

Представник відповідача у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Представник третьої особи - комунального підприємства Севастопольської міської ради „Арикон” у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, хоча про час та місце слухання справи сповіщався належним чином ухвалами та повістками від 22.06, 06.08. та 20.08.2007 року. Факт належного сповіщення підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило. За таких обставин, судова колегія визнала можливим розглянути справу за відсутності представника зазначеної особи.

З причини зайнятості в іншому судовому засіданні судді Видашенко Т.С., а також відпустки судді Заплава Л.М., на підставі розпоряджень голови та заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду, у складі судової колегії були здійснені заміни на суддів Котлярову О.Л. та Ткаченка М.І.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 20 по 27 серпня 2007 року.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в порядку статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін та третьої особи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни постанови суду першої інстанції виходячи з наступного.

Закрите акціонерне товариство “Торговельний комплекс “Магазин № 48” створено організацією орендаторів Орендного підприємства “Магазин № 48” на виконання пункту 5.1 договору купівлі-продажу державного майна цілісного майнового комплексу Орендного підприємства “Магазин № 48” № 32/40-К від 08.06.1995 року.

01.01.2001 року, 09.01.2001 року та 18.04.2001 року між Управлінням з питань майна комунальної власності міської державної адміністрації та ЗАТ “ТК “Магазин № 48” були укладені договори оренди № 40-01, 39-01 та 101-01 нерухомого майна –вбудованих приміщень, розташованих за адресами: м. Севастополь, вул. Велика Морська, 35, 50, 52 та знаходяться на балансі РЕП-3.

Згідно з пунктами 7.1 вказаних Договорів вони діють з моменту підписання строком на п’ять років.

Позивач звернувся до Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради із заявами від 27.05.2004 року про включення вищевказаних вбудованих не житлових приміщень до переліку об’єктів, що підлягають приватизації, спосіб приватизації, який пропонується –викуп.

15.06.2004 року Фонд комунального майна за результатами розгляду звернення ЗАТ “ТК “Магазин № 48” про включення до переліку об’єктів, що підлягають приватизації, нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Севастополь, вул. Велика Морська, 35, 50, 52 листом вих. № 905 повідомив позивачеві, що заяви буде розглянуто при формуванні змін та доповнень до Переліку об’єктів комунальної власності (у тому числі будівель, приміщень та споруд, що знаходяться в оренді), які підлягають приватизації шляхом продажу за викупом, на аукціоні, за конкурсом, та винесено на розгляд сесією міської Ради.

Листами від 12.12.2005 року вих. №№ 1340, 1341, 1342 Фонд комунального майна повідомив позивача, що у зв’язку з тим, що будинки по вул. Велика Морська, 35, 50, 52, в яких розташовані нежитлові приміщення, що орендуються ЗАТ “ТК “Магазин № 48”, включені до реєстру нерухомих пам’яток об’єктів культурної спадщини національного та місцевого значення по м. Севастополю, занесених до Державного реєстру нерухомих пам’яток України, питання про включення цих приміщень до переліку об’єктів, що підлягають приватизації, буде розглянуто Севастопольською міською Радою після зняття обмежень, які діють у зв’язку з прийняттям Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” від 01.02.2005 року.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов’язання відповідача включити майно, що орендується, до переліку майна, яке підлягає приватизації на розгляд сесії Севастопольської міської Ради судова колегія виходить з наступного.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України “Про приватизацію державного майна”, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” № 2171-ХІІ від 06.03.1992 об'єктами малої приватизації є: цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, віднесених Державною програмою приватизації до групи А.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у загальнодержавній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні, за конкурсом, викупу.

Відповідно до Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України від 18.05.2000 року № 1723-III (в редакції від 27.11.2003 року), а саме пункт 49, покупець, який став власником об’єкту групи А і не скористався на момент приватизації об’єкту правом викупу будівлі (споруди, приміщення) у межах займаного цим об’єктом площі, має право викупити відповідну будівлю (споруду, приміщення) у разі, якщо це не заборонено законодавством України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим (щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим) чи відповідною місцевою радою (щодо об’єктів права комунальної власності).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач з дотриманням наведених норм чинного законодавства звернувся до Фонду комунального майна із заявами про включення нежитлових вбудованих приміщень до переліку об’єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, що підтверджується відсутністю зауважень з боку Фонду комунального майна у листах від 15.06.2004 року, від 12.12.2005 №№ 1340, 1341, 1342 та не спростовано сторонами у справі.

Тільки  12.12.2005 року позивачем від Фонду комунального майна був отриманий лист, в якому йому повідомлялось про неможливість розгляду питання приватизації приміщення, що орендуються ним до зняття обмежень, діючих у зв’язку з прийняттям Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини” від  01.02.2005 року, який набрав чинності з 23.02.2005 року.

Статтею 1 Закону України „Про охорону і використання пам’яток історії та культури” № 3600-IX  від 13.07.1978 року (далі –Закон №3600) встановлено, що пам'ятками історії та культури є споруди, пам'ятні місця і предмети, зв'язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.

Таким чином цей Закон не розрізняв понять “об’єкти культурної спадщини” та “пам’ятки”, а зводив їх в один термін “пам’ятки історії та культури”.

Згідно зі статтею 6 Закону № 3600 до пам'яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать: пам'ятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв'язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти.

Відповідно до статті 17 Закону №3600 віднесення пам'яток історії та культури до категорії пам'яток загальносоюзного, республіканського чи місцевого значення провадиться відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Переліки пам'яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Перелік пам'яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення об'єктів з переліків пам'яток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР.

Внесення об'єктів у переліки пам'яток історії та культури і виключення з них провадяться за поданням спеціально уповноважених державних органів охорони пам'яток історії та культури.

17.07.1990 року виконавчий комітет Севастопольської міської Ради народних депутатів, розглянув перелік пам’ятників архітектури та градобудівництва місцевого значення міста Севастополя, складений  Управлінням архітектури та градобудівництва станом на 01.06.1990 року та  керуючись положеннями Закону України „Про охорону і використання  пам’яток  історії  та культури”, що діяв  на  той момент,   прийняв  рішення № 11/915 „Про внесення до Переліку пам’яток архітектури та містобудування місцевого значення містобудівного комплексу міського кільця міста Севастополя”.

Пунктом 1 рішення виконуючого комітету Севастопольської міської Ради народних депутатів № 11/915 від 17 липня 1990 року  затверджений  Перелік  пам’ятників  архітектури і градобудівництва місцевого значення, згідно з яким  житлові  будинки  № 35,  50,  52  по вул. Велика Морська  міста  Севастополя віднесені до вищезазначеного переліку пам’ятників архітектури.

Пунктами 2.5, 3.3 „Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, змісту, використовування і реставрації нерухомих пам'ятників історії і культури”, що є додатком до наказу Міністерства культури СРС № 203 від 13.05.1986 року, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом міністерства культури і мистецтва України, Державного комітету України по будівництву та архітектури від 13.05.2004 року № 295/104 (далі –Інструкція) встановлено, що приналежність нерухомого пам'ятника історії і культури до відповідного виду і категорії визначається при складанні документів державного обліку пам'ятників і встановлюється при затвердженні відповідного державного списку нерухомих пам'ятників історії і культури.

Державний облік пам'ятників історії і культури здійснюють в межах встановленої компетенції державні органи охорони пам'ятників союзних республік, автономних республік, країв, областей, міст республіканського підкорення (пункт 9 Інструкції).

Розділ II Інструкції містить порядок державного обліку пам’ятників історії та культури, зокрема пунктом 9  встановлено, що державний облік пам’ятників історії і культури включає: виявлення, обстеження пам'ятників, визначення їх історичної, наукової, художньої або іншої культурної цінності, фіксацію і вивчення, складання облікових документів, ведення державних списків нерухомих пам'ятників.

Господарським судом міста Севастополя вірно встановлено, що на кожний нерухомий пам'ятник і знов виявлений об'єкт, що представляє історичну, наукову, художню або іншу культурну цінність, складається облікова картка, що містить відомості про місцезнаходження, датування, характер сучасного використовування, ступеня збереження пам'ятника або знов виявленого об'єкту, наявність наукової документації, місце її зберігання, короткий опис і ілюстративний матеріал (додаток № 3).  На кожний нерухомий пам'ятник складається паспорт, який є обліковим документом, що містить суму наукових відомостей і фактичних даних, що характеризують історію пам'ятника і його сучасний стан, місцезнаходження в навколишньому середовищі, оцінку історичного, наукового, художнього або іншого культурного значення, відомості про його територію, пов'язаних з ним спорудах, садах, парках, що знаходяться в ньому витворах мистецтва, предметах, що представляють культурну цінність, про зони охорони, а також про основні історико-архітектурні і бібліографічні матеріали. В паспорті указується категорія охорони і вид пам'ятника з посиланням на затверджуючий документ (додаток N 4).  Для ансамблю, комплексу нерухомих пам'ятників історії і культури, історичного центру міста, іншого населеного пункту, кварталу, площі, вулиці, історико-культурного заповідника складаються: облікова картка і паспорт на вказані об'єкти в цілому; облікові картки і паспорти для кожного окремого пам'ятника; історико-архітектурний опорний план (пункти 15, 16, 17 Інструкції).

Зазначені умови дають підстави для висновку про обов’язковість отримання особою, котра є власником об’єкта культурної спадщини, який внесений до Державного реєстру, свідоцтва про реєстрацію пам’ятки. Окрім того, наявність такого свідоцтва в особи (власника) вказує на приналежність об’єкта культурної спадщини до пам’яток.

Свідоцтво про реєстрацію є документальним засвідченням факту включення об’єкта культурної спадщини до Державного реєстру.

Таких документів в підтвердження заперечень на позов, відповідачем та третіми особами,  не надано.

Відповідно до пункту 21 Інструкції, державні списки нерухомих пам'ятників історії і культури є основним документом державного обліку і охорони пам'ятників. Включені в них об'єкти признаються пам'ятниками історії і культури певного вигляду і категорії охорони.

Як встановлено статтею 13 Закону України „Про охорону культурної спадщини” №1805-III від 08.06.2000 року, об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам'ятки.

Крим того, пунктом 1 Прикінцевих положень Закону України „Про охорону культурної спадщини” встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім пунктів 2 - 4 частини четвертої розділу X, які набирають чинності з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України „Про охорону культурної спадщини” Закон Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" визнаний таким, що втратив чинність.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України „Про охорону культурної спадщини”, зазначено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Таким чином, є вірним висновок суду про те, що об’єкти культурної спадщини визнані пам’ятками або віднесені до них за правилами Закону Української РСР, починаючі із 1 січня 2001 року (дата набрання чинності пункту 3 Закону України “Про охорону культурної спадщини”), вважаються пам’ятками лише у випадку внесення їх до Державного реєстру та видачі свідоцтва про реєстрацію, тобто відповідно до порядку, встановленого Законом України “Про охорону культурної спадщини”.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про тимчасову заборону приватизації пам’яток культурної спадщини”, заборонено приватизацію пам’яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам’яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Як зазначено у статті 1 Закону України “Про охорону культурної спадщини” пам'ятка –це об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

У вказаній статті зазначено, що до об'єктів культурної спадщини відносяться  визначні місця, споруди (витворі), комплексі (ансамблі), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

При цьому, нерухомим об'єктом культурної спадщини є такий об'єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.

Із пояснень відповідача та Управління культури та туризму, а також відповіді Державної служби з питань національної культурної спадщини від 02.03.2007 вих. № 22-508/34, випливає, що Державний Реєстр нерухомих пам’яток України на даний момент перебуває у стадії формування.

Таким чином, об’єкти культурної спадщини, що не внесені до Державного реєстру за встановленою процедурою і власникам яких не видано свідоцтва про реєстрацію, не є пам’ятками і тому до них не може застосовуватися обмеження, встановлені вищевказаним Законом, у зв`язку з чим, приватизація таких об’єктів, як спірних, не суперечить положенням діючого законодавства.

На підставі викладеного, господарським судом міста Севастополя правомірно задоволено позовні вимоги в частині спонукання Фонду комунального майна Севастопольської міської ради включити орендовані приміщення до переліку майна, яке підлягає приватизації шляхом викупу.

Що стосується позовних вимог про продовження термінів дії договорів оренди суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, компетенція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи  юридичних  осіб  із  суб'єктом  владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу,  її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері  управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; 4) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом; 5) спори щодо правовідносин,  пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа адміністративної юрисдикції (далі -адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду  публічно-правовий  спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі  законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У даному випадку має місце спір про продовження термінів дії договорів оренди.

Згідно з частиною 1 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизацію державного житлового фонду, спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

- спорів про  встановлення цін на продукцію (товари),  а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що  виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

В пункті 3 Рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 27.06.2007 року № 04-5/120 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам України" зазначено, що господарський спір підвідомчий господарському суду,  зокрема, за таких умов:

а)  участь у спорі суб'єкта господарювання;

б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

У пункті 3 вказаних Рекомендацій також зазначено, що у господарських   судах мають вирішуватися усі спори, що виникають з господарських договорів між суб'єктами господарювання і органами державної влади і місцевого самоврядування, включаючи угоди, які укладаються шляхом проведення  конкурсу, біржових торгів, аукціонів тощо.

Так,           договір оренди є господарським договором, питання укладення, продовження дії договору оренди регулюється нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, нормами спеціального закону –„Про оренду державного та комунального майна”, стороною договору є суб`єкт господарювання, у зв`язку з чим, вказаний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Закриваючи провадження у даній справі в частині позовних вимог про продовження термінів дії договорів оренди, суд апеляційної інстанції одночасно зазначає, що закрите акціонерне товариство "Торговельний комплекс "Магазин № 48"  не позбавлено права звернутись до господарського суду з відповідним позовом у порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157 ч.1 п.1, 198 п.4, 200, 202 п.1, 4, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазин № 48"  задовольнити частково.

Постанову господарського суду міста Севастополя від 10 травня  2007 року у справі № 20-5/405 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазин № 48" задовольнити частково.

Спонукати Фонд комунального майна Севастопольської міської ради включити до переліку майна, яке підлягає приватизації шляхом викупу, на розгляд сесії Севастопольської міської ради, згідно поданих 14.06.2006 року заяв закритого акціонерного товариства "Торговельний комплекс "Магазин № 48" до Фонду майна Севастопольської міської ради "Про включення в перелік об`єктів, які підлягають приватизації: вбудоване нежитлове приміщення по вул. Велика Морська, 52, вбудоване нежитлове приміщення по вул. Велика Морська, 35; прибудоване до будинку 50 по вул. Велика Морська підвальне приміщення (склопункт).

Провадження в адміністративній справі № 20-5/405 в частині позовних вимог про продовження термінів дії договорів оренди закрити".

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                  О.А.Латинін

Судді                                                                                М.І. Ткаченко

О.Л. Котлярова