ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.09.2007                                                                                            Справа  № 12/152

Суддя господарського суду Тисянчин В. М., розглянувши матеріали справи

за позовом Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області, м. Ужгород

до відкритого акціонерного товариства „Укртелеком” в особі Закарпатської філії відкритого акціонерного товариства „Укртелеком”, м. Ужгород

про стягнення  суми 1 088,17 грн.

Суддя    Тисянчин  В. М.

Представники:

Від позивача – Продан О. С., (представник за довіреністю від 03.09.2007 року)

Від відповідача –  Меренич О.І. (представник за дорученням від 10.01.2007 року)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов Регіональним відділенням фонду державного майна України по Закарпатській області, м. Ужгород  до відкритого акціонерного товариства „Укртелеком” в особі Закарпатської філії відкритого акціонерного товариства „Укртелеком”, м. Ужгород про стягнення  суми 1 088,17 грн.

Представникам сторін роз’яснені права і обов’язки передбачені ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не заявлено.

Представник позивача надав суду письмове клопотання (вх. № 8910 від 18.09.2007 року) в порядку ст. 22 ГПК України, яким просить стягнути 1 088,17 грн. –неустойки за фактичне користування річчю за час прострочення, чим змінив підставу позовних вимог, що було ним озвучене у судовому засіданні в присутності представника відповідача.

Відповідач та його представник заперечили суму позовних вимог в повному обсязі з мотивів викладених у письмовому відзиві на позов (вх. № 7784 від 14.08.2007 року), зокрема, посилаються на те, що вимоги позову були предметом розгляду у справі № 2/1 від 20.03.2007 року, а тому просять припинити провадження у справі відповідно п.2 ст. 80 ГПК України.

Позаяк, відповідачем та його представником не подано суду заперечення щодо зміни підстави позовних вимог.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх, заслухавши пояснення представників  кожної сторони, суд

ВСТАНОВИВ:

Між регіональним відділенням фонду державного майна України по Закарпатській області (надалі позивач) та  відкритим акціонерним товариством „Укртелеком” в особі Закарпатської філії відкритого акціонерного товариства „Укртелеком” (надалі відповідач) було укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 326 від 01.11.2005 року (далі –договір) про передачу в строкове платне користування вбудованих приміщень АТС (далі –майно), загальною площею 152,6 кв. м., розміщених за адресою: Закарпатська область, с. Розівка, вул. Концівська, 38 Ужгородського району, що знаходяться на балансі ДП АПК „Ужгородський”.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.03.2007 року у справі № 2/1 присуджено до стягнення 2 555,81 грн. заборгованості по орендній платі до держбюджету та зобов’язано відповідача (ВАТ „Укртелеком” в особі Закарпатської філії ВАТ „Укртелеком”, м. Ужгород) та ДП „Агропромисловий комбінат „Ужгородський” с. Розівка Ужгородського району за участю регіонального відділення ФДМУ в Закарпатській області в термін до 27.03.2007 року підписати акт прийому –передачі орендованого майна.

Такий акт підписано 28.03.2007 року.

Отже, фактичне повернення орендованого майна відбулось 28.03.2007 року, чим виконується обов’язковість рішення суду від 20.03.2007 року у справі № 2/1 (ст. 124 Конституції України).

Аналіз та дослідження наявних матеріалів справи № 12/152 з урахуванням рішення суду у справі № 2/1 від 20.03.2007 року (а/с 15) дає підстави констатувати, що позовні вимоги про стягнення грошових сум з відповідача задоволено за період з 01.10.2006 року по 01.02.2007 року, тобто грошові вимоги по оплаті за об’єкт оренди  зупинились нарахуванням 01.02.2007 року рішення у справі № 2/1 від 20.03.2007 року, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми за користування приміщенням оренди з 01.02.2007 року по момент підписання акту приймання –передачі майна від 28.03.2007 року (а/с 18) є правомірним і заслуговує на увагу суду.

Однак, визнаючи вимоги позивача правомірними, суд вимушений визнавати їх задоволення в повному обсязі в сумі 1 088,17 грн. необґрунтованими через те, що відповідачем не порушились визначені в рішенні суду від 20.03.2007 року у справі  № 2/1строки підписання акту прийому –передачі орендованого майна та строки, що випливали із ст. 85 ГПК України при набранні законної сили вказаного рішення.

З огляду на таке, відсутність факту злісного ухилення відповідача від виконання обов’язку щодо повернення об’єкту оренди за договором № 326 при виконанні рішення господарського суду Закарпатської області у справі № 2/1 від 20.03.2007 року, суд вважає за можливе, керуючись ст. 83 (п.3) ГПК України, як виняток,  обмежити неустойку до 544,08 грн., фактичну, не подвійну плату за оренду з 01.02.2007 року по 28.03.2007 року, а в стягненні решти суми –відмовити.

Судом відхиляється заперечення відповідача та його представника викладених у відзиві на позов та клопотання про припинення провадження у справі відповідно п.2 ст. 80 ГПК України як такі, що виходять за межі вказаної норми і не були предметом судового розгляду в межах відповідних строків виникнення вимог, а також підстав звільнення від доказування, оскільки факти встановлені рішенням господарського суду у справі № 2/1 (ст. 35 ГПК України).

Зобов’язання є  правовідношення,  в  якому  одна  сторона (боржник)   зобов'язана   вчинити   на   користь   другої  сторони (кредитора) певну дію (передати  майно,  виконати  роботу,  надати послугу,  сплатити  гроші  тощо) або утриматися від певної дії,  а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання  має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (п.1, 3 ст. 509 ЦК України).

Досліджуючи критерії розмежування вини і недобросовісності суб’єктів спірних відносин суд притримувався лінії розмежування специфічних для різних видів цивільних відносин форм дотримання або порушення обов’язкових з погляду права моральних велінь вочевидь, що має визначатися  колом обставин, які зумовлюють застосування  до правопорушника заходів цивільно –правової відповідальності.

Позак, невідповідність параметрам добросовісності конкретних характеристик діяння учасника цивільних відносин залежно від мети правового регулювання може призводити не тільки до ненабуття ним певного права або відмови йому у праві на використання того чи іншого засобу правового захисту, а й до зміни його правового становища.

Суб'єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов'язання належним чином відповідно до закону,  інших правових актів,  договору, а за відсутності   конкретних   вимог  щодо  виконання зобов'язання  - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При постановленні судового рішення враховується характер зобов’язання, наслідки його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно – державну значимість господарської діяльності сторін, обставин, що впливають на неможливість виконання відповідачем зобов’язання належним чином та межі здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення фінансово –майнового стану сторони у спорі.

Отже, із встановлених судом обставин вбачається, що склад цивільно –правової відповідальності є наявним на момент судового розгляду справи.

Встановлюючи дійсні обставини справи, суд посилається на фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, в даному випадку –письмовими доказами. При цьому, заяви та пояснення не приймаються судом за преюдицію, а перевіряються на достовірність.

Таким чином, позивачем доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак позов підлягає задоволенню частково, поклавши відшкодування судових витрат за змістом ст. 49 ГПК України на відповідача з огляду його вини у виникненні спору.

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”;  ст.ст. 4; 33; 34; 36; 43; 44; 49; 82 – 84; 115; 116; Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.   Позов задоволити  частково.

2. Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Укртелеком” в особі Закарпатської філії відкритого акціонерного товариства „Укртелеком”      (м. Ужгород, пл. Кирила і Мефодія, 4; код 25438186):

- на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Собранецька, 160; код 22111310) суму 544,08 (п’ятьсот сорок чотири грн. 08 коп.) –неустойки. Видати наказ.

- на користь державного бюджету України суму 102 (сто дві грн.) державного мита із зарахуванням по коду бюджетної класифікації 22090200, символ звітності банку 095. Видати наказ.

- на користь державного бюджету м. Ужгорода (р/р 0002, банк одержувача ГУДКУ у Закарпатській області, МФО 812016, код ОКПО 22108040, код бюджетної класифікації 22050000, символ звітності 259) суму 118 (сто вісімнадцять грн.) витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

3. В решті позову –відмовити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                        Тисянчин В. М.