ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

20.02.07                                                                                           Справа  № 7/190-3166

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого - судді                                                  Галушко Н.А.

суддів                                                                      Процик Т.С.

Юрченко Я.О.

розглянув апеляційну скаргу Збаразької міжрайонної державної податкової інспекції, м. Збараж від 06.11.2006 року (далі Збаразька МДПІ, м. Збараж)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.10.2006 року

у справі № 7/190-3166

за позовом: Збаразької МДПІ, м. Збараж

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарт-Мекс-Нью», м. Київ (далі ТзОВ «Дарт-Мекс-Нью», м. Київ)

до відповідача 2: Приватного підприємства «Глобо», смт. Вишнівець (далі ПП «Глобо», смт. Вишнівець)

про визнання недійсним господарського зобов’язання

За участю представників:

від позивача –Мельник О.А. –старший державний податковий інспектор

від відповідача 1 –не з’явився

від відповідача 2 – Магдич О.О. - адвокат

Права та обов’язки представникам сторін відповідно до ст.ст. 49, 51 КАС України роз’яснено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03.10.2006 року у справі № 7/190-3166 відмовлено у задоволенні позовних вимог Збаразькій МДПІ, м. Збараж про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло на підставі договору міни № 1/3 від 01.03.2005 року укладеного між ТзОВ «Дарт-Мекс-Нью», м. Київ та ПП «Глобо»,       смт. Вишівець на суму 1260669,55 грн., як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства та застосувати наслідки передбачені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України.

Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон пов’язує визнання господарських зобов’язань недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено; виконане зобов’язання не є таким, що порушує інтереси держави, так як позивач не довів належними доказами, що товариство не мало права здійснювати  поставку  такого виду продукції та надання послуг, тобто було обмежене в таких правах згідно норм Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»; не заслуговують на увагу доводи інспекції про те, що товариство не знаходиться за місцем його реєстрації та не декларує податкові зобов’язання і не сплачує податки, оскільки законодавство, що регулює порядок укладання та виконання договорів, правочинів, не ставить в залежність їх дійсність від порушення сторонами податкового законодавства, якщо податковий орган не доведе зловмисної домовленості сторін (сторони) на укладення угоди спрямованої на його порушення.

Збаразькою МДПІ, м. Збараж подано апеляційну скаргу від 06.11.2006 року, у якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Зокрема скаржник зазначає, що при прийнятті рішення господарським судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи та рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме невірно застосовано норми Господарського кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

01 березня 2005 року між ПП «Глобо»та ТзОВ «Дарт–Менс–Нью»укладено договір міни № 1/3, відповідно до п. 1 якого сторони взяли на себе зобов’язання по обміну продукції: бензин А-95 у кількості 580000 л., бензин А-76 - 450000 л., А-80 - 490000 л., дизпаливо –610000 л., крупа кукурудзяна - 100 т, яйце перепелине в кількості 60000 упаковок, м'ясо перепелине в кількості 100000 кг., цукор в кількості 100000 т, власником якої є ПП «Глобо»на трубу чавунну у кількості 2000 т, рейка в кількості 50000 метрів погонних, металопрокат в кількості 600 т, переробку обладнання в кількості 2000 т, обладнання в кількості 100 штук, решітки в кількості 500 штук, трубу латунну в кількості 10 т, прес в кількості 3 шт., дріт в кількості 50 т, машини і устаткування в кількості 50 штук, власником якого є ТзОВ «Дарт–Мекс–Нью».

Згідно п. 4 даного Договору, право власності на предмети обміну виникає у сторін з моменту його прийняття, що оформляється накладними або  актами здачі –приймання.

Виконання господарського зобов’язання з боку ТзОВ «Дарт–Менс–Нью» та прийняття його ПП «Глобо»підтверджується податковими накладними (а. с. 22-28) та накладними (а. с. 90-95), що знаходяться в матеріалах справи, підписані представниками сторін, згідно яких поставлено матеріальних цінностей на суму 1260669,55 грн..

Підтвердженням розрахунку за одержані товарно-матеріальні цінності є здійснена ПП «Глобо»поставка на суму 2028651,44 грн. згідно податкових накладних (а. с. 29-34) та накладних (а. с. 96-101), що знаходяться в матеріалах справи. Про застосовану форму розрахунків зазначено в графі податкових накладних «форма проведених розрахунків»виписаних відповідачами на виконання договору.

При прийнятті рішення у даній справі, господарський суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ст.ст. 173 - 175 Господарського кодексу України, ст. 509 Цивільного кодексу України, господарське зобов’язання (зобов’язання), виникає між суб’єктами господарювання, в силу якого один суб’єкт зобов’язаний вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Такі зобов’язання регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей ГК України; згідно ст. 11 ЦК України, ст. 174 ГК України, підставою для виникнення таких зобов’язань є договори та інші правочини; загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені  ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України, відповідно до яких, правочин є дія особи, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинена у формі встановленій законом  на виконання договору та  спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків, до яких застосовуються загальні положення про зобов’язання та про договори.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов’язання недійсним відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов’язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Обґрунтовуючи наявність умислу у відповідача 1, скаржник посилається на ту обставину, що товариство не знаходиться за юридичною адресою та в період з січня по вересень 2005 року звітувало в податковий орган без показників фінансово –господарської діяльності.

Однак, дане посилання скаржника не може бути підставою для скасування судового рішення та визнання недійсним господарського зобов’язання виконаного ТзОВ «Дарт –Мекс –Нью»згідно договору № 1/3 від 01.03.2005 року, оскільки податковий орган вправі самостійно визначити податкове зобов’язання платнику податків на підставі пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Згідно ст.. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Скаржником не доведено вчинення сторонами правочину з метою приховання ухилення від сплати податків. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання господарського зобов’язання недійсним та застосування наслідків, передбачених ст.. 208 ГК України.

З огляду на викладене, судове рішення першої інстанції прийняте із правильним застосуванням норм матеріального права.

Однак, слід також зазначити, що при винесенні рішення господарським судом застосовано норми Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 17 КАС України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 11 ст. 10 Закону України «Про  державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції мають право подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції помилково застосовано норми Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 201 КАС України у випадку правильного вирішення по суті справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права, судове рішення підлягає зміні.

Отже, судова колегія прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.10.2006 року слід змінити в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, в решті судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 201, 205, 207 КАС України, -

Львівський апеляційний господарський суд П о с т а н о в и в:

1.          Змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.10.2006 року у даній справі в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, застосувавши норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Прийняти судове рішення у формі постанови.

В решті судове рішення залишити без змін.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку, згідно із ст. 212 КАС України.

Головуючий-суддя                                                                      Галушко Н.А.

Суддя                                                                                          Процик Т.С.

Суддя                                                                                          Юрченко Я.О.