ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18.01.2007
Справа №  8/439

за позовом  Суб"єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1,  м. Кременчук

до відповідача
Управління  Пенсійного фонду України
Автозаводського району в м. Кременчуці, м. Кременчук

про  стягнення 11771,73 грн.

Суддя:  Плеханова Л.Б.

Представники :

від
позивача:  не з"явився

від
відповідача: Поліщук Н.М., дор. № 85/06-08 від 04.01.2007р.

Суть спору: Розглядається  позовна заява Суб"єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до
Управління  Пенсійного фонду
України Автозаводського району в м. Кременчуці про стягнення  помилково сплачених страхових коштів в сумі
11771,13 грн.

Відповідач проти позову заперечує, з
підстав викладених у відзиві на позовну заяву (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника відповідача:

встановив:

Суб"єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від
03.07.1998р. № 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності
суб"єктів малого підприємництва" є платником єдиного податку, що
підтверджується свідоцтвами  від
29.12.2003р., 13.01.2005р. та
12.01.2006р., виданими Кременчуцькою об"єднаною державною  податковою інспекцією. Указом №  727 суб"єктам малого підприємництва
надано право самостійно обирати  спосіб
оподаткування доходів. У відповідності до ст. 5 Закону України "Про
державну підтримку малого підприємництва" від 19.10.2000р. № 2063 заміна
сплати податків, зборів та обов"язкових платежів оплатою єдиного податку,
є одним з напрямків державної підтримки малого підприємництва поряд з встановленням
системи пільг для цих платників податків. Тобто, зазначена  заміна не є пільгою, ні звільненням від
сплати податків та інших обов"язкових платежів до державних фондів.

Пунктом 6 Указу № 727 встановлено, що
суб"єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником
збору на обов"язкове  державне
пенсійне страхування. При цьому відповідно до п. 3 вищезазначеного Указу  відділення Державного казначейства України
наступного дня після надходження коштів перераховують до Пенсійного фонду
України 42 відсотки сплаченої суми єдиного податку.

Розмір та строки сплати збору на
обов"язкове державне пенсійне страхування визначаються стст. 4, 5 Закону
України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне страхування "
від 26.06.1997р. № 400 та згідно ст. 3 цього ж Закону сплачуються до Пенсійного
фонду України у порядку визначеному законодавством України. Закон № 400 регулює
податкові відносини, оскільки відповідно до п. 16 ст. 14 Закону України
"Про систему оподаткування" від 25.06.1991р. № 1251 збір на
обов"язкове державне пенсійне страхування
віднесено до загальнодержавних податків і зборів.

Враховуючи наведені обставини та
вищезазначені нормативно-правові акти - Указ № 727, Закон № 400 та № 1251 -
регулюють податкові правовідносини, а тому до 01.01.2004р. суб"єкти
підприємницької діяльності - фізичні особи, які є платниками єдиного податку,
на законних підставах не сплачували до Пенсійного фонду України збір на
обов"язкове державне пенсійне страхування
за найманих працівників.

Управління  Пенсійного фонду України Автозаводського
району в м. Кременчуці з 01.01.2004р. посилаючись на п. 1 ст.ст. 14, 15 Закону
України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування"
від 09.07.2003р. № 1058 зобов"язав позивача вносити страхові внески у
розмірі 32% (з 01.01.2004р. по 30.03.2005р.), 32,3% (з 31.03.2005р. по
31.12.2005р.) та 31,8% (з 01.01.2006р.) від
суми фактичних витрат на оплату
праці працівників з урахуванням частини (42%) сплаченої суми єдиного
податку, оскільки позивач є страхувальником.

Таким чином, Закон № 400 є
нормативно-правовим актом, що регулює податкові правовідносини та передбачає
сплату збору на обов"язкове державне пенсійне страхування, платником якого
не є позивач у відповідності до вимог п. 6 Указу № 727, але починаючи з
01.01.2004р. є страхувальником згідно
Закону № 1058 і тому, зобов"язаний вносити страхові внески на
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування, розмір яких для платників
спрощеної системи оподаткування до теперішнього часу залишається не визначеним.

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону №
1058 розмір страхових внесків, у тому числі розмір частини внесків, що
спрямовується до Накопичувального фонду, встановлює Верховна Рада України
відповідно для страхувальників і застрахованих осіб за результатами актуарних
розрахунків, виходячи з того, що вони повинні забезпечувати надання  особам пенсійних виплат і  соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Пропозиції про розмір страхових внесків вносить Кабінет Міністрів України разом
із проектом  закону про Державний  бюджет України на еаступний рік. Крім того,
п. 5 ст. 18 Закону  № 1058 встановлено,
що страхові  внески не можуть
зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів, не
підлягають вилученню з Пенсійного фонду або з Накопичувального фонду і не
можуть використовуватися на цілі, не передбачені цим Законом.

Верховною Радою України за
пропозицією Кабінету Міністрів України разом із проектом Закону України
"Про Державний бюджет України на 2004 рік" не було встановлено
розміру внесків на загальнообов"язкове державне пенсійне страхування.
Встановлення ж розміру внесків "Інструкцією про порядок обчислення і
сплати страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду України", затвердженою постановою  правління Пенсійного  фонду України від 19.12.2003р. № 21-1,
суперечить ч. 2 ст. 1, ст.ст. 4, 5 Закону № 1058 та ст.ст. 67, 92 Конституції
України, оскільки обов"язкові податки і збори встановлюються виключно
законами України. Так само не було встановлено і розмір  внесків разом із проектами Законів "Про
Державний бюджет України на 2005 рік" та "Про Державний бюджет України
на 2006 рік", а були лише внесені
зміни до Закону № 400 щодо розміру збору (з 31.03.2005р. - 32,3%, а з
01.01.2006р. - 31,8%), тому ці положення не можуть бути застосовані  до спірних правовідносин.

За таких обставин до спірних
правовідносин слід  застосовувати п. 1 ч.
8 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058, яким встановлено,
що до набрання чинності законом про спрямування частини страхових внесків до
Накопичувального фонду страхові внески, що перераховуються до солідарної
системи (крім страхових внесків, що перераховуються особами, зазначеними в п.п.
3, 4 ст.ст. 11 та у ст. 12 Закону України "Про загальнообов"язкове
державне пенсійне страхування", а також страхових внесків, сплачуваних за
осіб, зазначених у п.п. 8, 13, 14 ст.11 Закону України "Про загальнообов"язкове
державне пенсійне страхування"), сплачуються страхувальниками та
застрахованими особами на умовах і в порядку, визначених Законом № 1058, та в
розмірах, передбачених Законом № 400 для відповідних платників збору  обов"язкове державне пенсійне
страхування. Таким чином, п. 1 ч. 8 розділу ХV "Прикінцеві положення"
Закону № 1058 встановлює  розмір
страхових внесків лише  для тих
страхувальників, які є планиками збору
на обов"язкове державне пенсійне страхування, та не встановлює його
для тих страхувальників, які не є платниками збору на обов"язкове державне
пенсійне страхування.

Закон № 1058 не визначає кола осіб,
які є платниками збору на обов"язкове державне пенсійне страхування, та не
змінює порядку  їх визначення. Тому
визначення осіб, які є платниками збору на обов"язкове державне пенсійне
страхування, повинно здійснюватися  на
підставі положень Закону № 400 з урахуванням положень Закону України
"Про  державну підтримку малого підприємництва"
та Указу № 727. Відповідно до п. 6 Указу № 727 позивач, як суб"єкт малого підприємництва,
який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов"язкове державне
пенсійне страхування, що відповідає наведеним положенням ст. 11 Закону України
"Про державну підтримку малого підприємництва". Це підтверджують та
обгрунтовують численні листи Державного комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва.

Відповідно до п. 15 глави ХV Закону №
1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони
України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону. Але Указ № 727 не є нормативно-правовим актом, який
регулює питання сплати страхвоих внесків, зокрема, він не встановлює пільг з
нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати. З іншого
боку, Закон № 1058 не є нормативно-правовим актом, що регулює порядок
визначення осіб, які є платниками збору на обов"язкове державне пенсійне
страхування, а також цей Закон не регулює питання застосування спрощеної
системи оподаткування. Отже, УказПрезидента України "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб"єктів малого підприємництва"
не суперечить положенням Закону України "Про загальнообов"язкове
державне пенсійне страхування" та підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, тобто у позивача були відсутні правові підстави для здійснення
сплати страхових внесків з 01.01.2004р. по 30.06.2006р. і помилково
перераховані кошти в сумі 11771 грн. 73 коп. на підставі п. 13 ст. 20 Закону №
1058 та ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають  поверненню.

Проаналізувавши матеріали справи,
оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні  вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з
наступного:

Спрощена система оподаткування
запроваджена Указом Президента України від 03.07.1998р. за № 727/98  "Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб"єктів малого підприємництва".

Відповідно  до ст. 6 даного Указу, суб"єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов"язкових
платежів), як податок на прибуток підприємства, збір на обов"язкове  соціальне страхування, збір  на обов"язкове державне пенсійне
страхування.

Втім, згідно п. 1 ст. 1 Закону
України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне страхування"
від 26.06.1997р. № 400/97-ВР (зі змінами та доповненнями), платниками на
обов"язкове державне пенсійне страхування є суб"єкти підприємницької
діяльності незалежно від форм власності, їх об"єднання, бюджетні,
громадські та інші установи та організації, об"єднання громадян та
іншіюридичні особи, а також фізичні особи-суб"єкти підприємницької
діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Таким чином, у випадку конкуренції
норм, які регулюють специфічне коло правовідносин, але з різними за юридичною
силою, переважному застосуванню підлягає нормативний акт, який є вищим за
юридичною силою, тобто в даному випадку - Закон України  "Про загальнообов"язкове державне
пенсійне страхування", а не Указ Президента "Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб"єктів малого підприємництва".

З 01.01.2004р. набрав чинності Закон
України  "Про
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №
1058-ІV. Згідно зі ст. 14 та 15 цього Закону, страхувальниками та, відповідно,
платниками страхових  внесків до
Пенсійного фонду України є роботодавці, підприємства, установи і організації,
створені відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності,
виду діяльності та господарювання, фізичні особи-суб"єкти підприємницької
діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб-суб"єктів
підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок,  єдиний податок,
фіксований сілсьькогосподарський податок), які використовують працю фізичних
осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах,  передбачених законодавством або за договором
цивільно-правового характеру.

Частиною 2 п. 8 Прикінцевих положень
Закону України № 1058 передбачено, що особи, зазначені в п. 3 ст. 11 цього
Закону, тобто фізичні особи - суб"єкти підприємницької діяльності, у тому
числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний
податок, фіксований сілськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий
патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької діяльності, сплачують страхові внески, що
перераховуються до солідарної системи на умовах і в порядку, визначених цим Законом,
та в розмірах, передбачених для платників збору (юридичних і фізичних осіб)
Законом України  "Про збір на
обов"язкове державне пенсійне страхування", але не менше  мінімального страхового внеску.

Отже, відповідно до ст.4 зазначеного
Закону, позивач зобов"язаний був сплачувати внески в 2004р. в розмірі  32%, в 2005р. в розмірі 32,3%, в 2006р. в
розмірі 31,8% фонду оплати праці підприємства, та 1-2% зарплати  працівників.

На виконання Закону  №1058 постановою правління Пенсійного фонду
України від 19.12.2003р. № 21-1 було затверджено Інструкцією про порядок
обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування  до Пенсійного фонду України.

В цілях уникнення подвійного
оподаткування платників єдиного податку, Міністерством юстиції  України 22.04.2004р. за  № 514/9113 були зареєстровані зміни  до підпункту 11.17 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на  загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду України (постанова правління ПФУ від
05.04.2004р. № 5-1), якими встановлено, що суми надміру сплачених страхових
внесків та інших платежів ( в тому числі частина єдиного та фіксованого
податків, що надходить за найманих працівників суб"єктів підприємницької
діяльності, які обрали  відповідний
особливий спосіб оподаткування) повертаються страхувальникам або, за їх згодою,
зараховуються в рахунок майбутніх платежів страхових внесків.

Отже,  позивач відповідно до вимог чинного
законодавства в 2004, 2005, 2006 роках правомірно нараховував та сплачував
страхові  внески (32%, 32,3%, 31,8% та
1-2%) із врахуванням в погашення боргу частини єдиного податку (42%), що була
перерахована управлінню ПФУ в складі єдиного податку.

Таким чином, даний спір є
об"єктом регулювання Закону України "Про збір на обов"язкове
державне пенсійне страхування"  №
400/97-ВР від 26.06.1997р. та Закон України
"Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" №
1058-ІV від 09.07.2003р., які визначають ставки, механізм справляння та пільги
щодо сплати страхових внесків.

При цьому зазначені закони не
встановлюють такої пільги, як звільнення від сплати збору  на обов"язкове державне пенсійне
страхування для суб"єктів підприємницької діяльності, що перейшли на
спрощену систему оподаткування.

Несплата страхових внесків відповідно
до вимог Закону України  "Про
загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від
09.07.2003р. призведе до порушення конституційного права громадян, які працюють
на умовах трудового договору або  на
інших умовах, передбачених законодавством у суб"єкта підприєммницької
діяльності ОСОБА_1 на соціальний захист, так як це право, відповідно до ст. 46
Конституції України, гарантується загальнообов"язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств,
установ та організацій. Отже,  в разі
безпідставного повернення на вимогу
позивача сплачених страхових внесків, застрахованим особам (найманим
працівникам) не в повній  мірі буде
застрахований стаж та  заробітна плата
для призначення пенсії, що  призведе до
призначення пенсії в заниженому розмірі.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 158-163 та п. 6 р. VІІ "Прикінцеві та
перехідні положення" КАС України та ст.ст. 12, 33, 43, 49, 82-82 ГПК
України,   суд,-

П О С Т А Н О
В И В :

Відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Суддя
Плеханова Л.Б.

Примітки:

1.
Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 та ч. 3 та ч. 5 ст. 186
КАС України.

2.
Наслідки набрання законної сили судовим рішенням зазначені у ст. 255 КАС
України.