ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007 р.
№ 1/867-14/230

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області

на  постанову

Львівського апеляційного господарського суду

від

13.02.2007р.

у справі

господарського суду

№1/867-14/230

Львівської області

за позовом

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтинговий центр "Сервіс"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Рава-Руська митниця

про

розірвання договору оренди, стягнення заборгованості з орендної плати і пені, зобов'язання передати по акту приймання-передачі Рава-Руській митниці будівлю їдальні (літ. Р-1) загальною площею 176,9 м2 за адресою

за участю представників

- позивача:

не з’явився

- відповідача:

не з’явився

- третьої особи:
не з’явився

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.11.2006р. (суддя Кітаєва С.Б.) позов задоволено, постановлено розірвати договір оренди №86 індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 30.11.2004р., укладений між РВ ФДМУ у Львівській області та ТзОВ "Консалтинговий центр "Сервіс"; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтинговий центр "Сервіс" заборгованість з орендної плати в сумі 10 924, 57 грн., 435, 09 грн. пені, усього –11 359, 66 грн.; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Консалтинговий центр "Сервіс" передати по акту приймання-передачі балансоутримувачу –Рава-Руській митниці об'єкт оренди –окреме індивідуально визначене нерухоме державне майно –будівлю їдальні (літера "Р-1") загальною площею 176, 9 м2 за адресою: Львівська область, м. Рава-Руська, вул. Коновальця; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтинговий центр "Сервіс" в доход державного бюджету України 113, 60 грн. держмита, а на користь ДП "Судовий інформаційний центр" 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Кузь В.Л., суддів Юркевич М.В., Городечної М.І.) вказане рішення суду скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В своїй касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2007р., а рішення Господарського суду Львівської області від 08.11.2006р. залишити в силі, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.629, ч.1 ст.782 Цивільного кодексу України, ч.4 ст.105 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 30.11.2004р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено договір оренди №86 індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності. Згідно умов договору позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене нерухоме державне майно –будівлю їдальні загальною площею 176, 9 м2 (літ. "Р-1"), що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Рава-Руська, вул. Коновальця, яке перебуває на балансі Рава-Руської митниці; орендар зобов'язаний щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, сплачувати у повному обсязі з урахуванням щомісячного індексу інфляції, орендну плату; орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації та стягується з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожен день прострочення, включаючи день оплати; договір укладено терміном на 364 дні; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір може бути продовжений на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.01. –14.02.2006р. по справі №1/1175-26/435 між тими ж сторонами встановлено, що даний договір продовжено згідно з ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на той самий термін і на тих саме умовах, які були передбачені зазначеним договором, тобто до 29.11.2006р. Зазначене рішення Господарського суду Львівської області вступило в законну силу, що підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.04.2006р. по вказаній справі, якою дане рішення залишено без змін.

Зазначене в договорі приміщення було фактично передане орендарю, що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого державного майна, загальною площею 176, 9 м2, №86/2004. Відповідач проводив сплату за оренду до лютого 2006р.

Позивач, дійшовши до висновків про наявність у відповідача заборгованості по орендній платі, звернувся до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача такої заборгованості і пені, розірвання договору оренди та зобов'язання передати третій особі (балансоутримувачу) орендоване майно. В подальшому позивач, донарахувавши заборгованість з орендної плати та пеню, звернувся до господарського суду із заявою про збільшення позовних вимог.

Відповідач посилався не те, що починаючи з січня 2006р. внаслідок дій третьої особи він був повністю позбавлений права користуватись прийнятим в оренду майном з вини третьої особи у справі –балансоутримувача, який вчиняв дії, які фактично унеможливили використання відповідачем орендованого майна.

Місцевий господарський суд приймаючи рішення виходив, зокрема, з того, що хоча пояснення відповідача про неможливість використання протягом спірного періоду орендованих приміщень підтверджуються матеріалами справи, і відповідач неодноразово звертався з приводу усунення перешкод у користуванні орендованим майном до третьої особи, орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, а відтак суд не знайшов передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов'язку сплачувати орендну плату за той період, протягом якого він не отримав рішення про можливість розміщення підприємства в пункті пропуску, та дійшов до висновків про наявність правових підстав для стягнення заявленої до стягнення суми заборгованості та пені, як обчисленої у відповідності до умов договору та підтвердженої  відповідним розрахунком. Крім того, як зазначено в рішенні суду, на дату укладення договору діяли правила, врегульовані наказом №203/220 від 21.05.1997р. Державного комітету у справах охорони Державного кордону України, Державної митної служби України "Про затвердження Інструкції про порядок видачі дозволів на розміщення та функціонування підприємств (установ) сфери обслуговування пасажирів закордонного прямування у пунктах пропуску через державний кордон України" і відповідач раніше отримував такий дозвіл до 2006р.; спірний договір оренди підлягає розірванню з підстав порушення відповідачем умов договору щодо сплати орендної плати.

Апеляційний господарський суд не погодився з висновками місцевого господарського суду, зазначивши в своїй постанові, що об'єкт господарювання належний відповідачу був розміщений в орендованому приміщенні на підставі договору оренди від 30.11.2004р. відповідно до дозволу Державної митної служби України від 27.10.2004р., які є чинними; Інструкція №176/12050 набрала чинності з 23.06.2006р., а припинення доступу працівників відповідача та вивезення майна було проведено в січні 2006р.; підставою для розірвання договору оренди була несплата орендної плати, а не виникнення обставин, які унеможливлюють виконання договору оренди, отже розірвання договору є по своїй суті одним із видів оперативно-господарських санкцій, визначених п.1 ч.1 ст.236 Господарського кодексу України; перешкоди у використанні відповідачем орендованого майна починаючи з січня 2006р. вчиняв балансоутримувач, а на звернення відповідача про зазначені неправомірні дії позивач не прореагував і не забезпечив в подальшому виконання свого зобов'язання щодо невчинення дій, які б перешкоджали орендарю користуватись майном на умовах договору, що по суті є тотожнім незабезпеченню належних умов користування відповідачем орендованим майном, отже в даному випадку відбулось прострочення кредитора; не орендар повинен вимагати від третьої особи –балансоутримувача виконання зобов'язання в частині забезпечення належного користування орендованим майном, а саме орендодавець повинен вчиняти усі дії, які забезпечили орендарю право на використання орендованого приміщення відповідно до його призначення та умов договору; місцевий господарський суд не надав правової оцінки зазначеним обставинам справи та нормам чинного законодавства, а відтак апеляційний господарський суд, посилаючись на приписи ст.ст.218, 220, 221 Господарського кодексу України, дійшов до висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Проте доводи суду апеляційної інстанції не спростовують доводів та висновків суду першої інстанції.

Відповідно до присів ст.1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Згідно ст.1115 цього кодексу у касаційній інстанції скарга (подання) розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Як встановлено судом першої інстанції відповідач з лютого 2006р. не сплачує орендну плату, заборгованість становить 10924,57 грн. Відповідач вказану обставину не заперечував, підтвердив факт несплати, але при цьому посилався на неможливість використовувати об’єкт оренди за призначенням з вини третьої особи у справі –балансоутримувача.

Згідно ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Відповідно до приписів ст.18 ч.3 цього закону орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Місцевим господарським судом встановлено що відповідач не виконував своїх зобов'язань щодо сплати орендної плати з лютого 2006р. до розгляду судом спору по суті.

За вказаних обставин колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, при розгляді спору відповідач, як на підставу для відмови в позові, посилався на неможливість використовувати об’єкт оренди за призначенням з вини третьої особи у справі –балансоутримувача, і з такими доводами погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши в оскарженій постанові про наявність за вказаних обставин прострочення кредитора у спірних правовідносинах.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції, як підставою для відмови в позові, погодитись не можна виходячи з наступного.

Наслідки ненадання майна наймачеві та неможливості користуватися найнятим майном передбачені ст.28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Згідно вказаної норми орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності, орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Як встановлено судами з подібними позовними вимогами відповідач не звертався, натомість як встановлено місцевим господарським судом у січні 2006р. від директора кафе третя особа отримала на склад митниці для тимчасового зберігання належне відповідачу майно кафе.

Закон не надає наймачу права відмовитися в односторонньому порядку від внесення орендної плати. Відповідно до ст.19 ч.1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Такий обов'язок покладається на обидві сторони договору, однак способи захисту прав, зокрема наймодавця і наймача, можуть відрізнятися, як і вчинювані ними порушення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (розірвання договору, стягнення заборгованості з орендної плати і пені) є обґрунтованим, він передбачений для наймодавця вищевказаними нормами права.

Можливі способи захисту права наймача, що передбачені ст.28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відповідачем не реалізовані.

Таким чином перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні та постанові господарського суду колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для відмови в позові.

За таких обставин постанову суду апеляційної інстанції не можна вважати законною і обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.

Натомість, місцевий господарський суд всебічно і повно встановив всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних в ній доказів, достеменно з'ясував дійсні права і обов'язки сторін та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють їх спірні відносини, а тому прийняте ним рішення належить залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.6, 11110 ч.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2007р. у справі №1/867-14/230 Господарського суду Львівської області скасувати, а рішення Господарського суду Львівської області від 08.11.2006р. у цій справі залишити в силі.

Головуючий суддя                                                                 Г.А. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало