ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.
№ 14/198-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів:
Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
ТОВ "Горобина"

на рішення
господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р.

у справі
№14/198-07

господарського суду
Сумської області

за позовом
ТОВ "Горобина"

до
ЗАТ "Побуттехніка"

про
стягнення 251 706,40 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:
Рижов С.Є.

від відповідача:
Шкарупа В.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р. у справі №14/198-07 (суддя Лиховид Б.І.) у позові ТОВ "Горобина" до ЗАТ "Побуттехніка" про стягнення 251 706,40 грн. відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ "Горобина" просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р. у справі №14/198-07 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ "Горобина", посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 1212 Цивільного кодексу України, ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, оскільки описова та мотивувальна частини рішення є неповними (в рішенні не викладено вимоги позивача, заперечення та пояснення відповідача, не вказано причини виникнення спору, в т.ч. яким чином і до кого безпідставно надійшли кошти, докази, на підставі яких прийнято рішення), крім того, рішення прийняте стосовно особи (ЗАТ "Побуттехніка"), яка не є відповідачем у справі.

Заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарським судом першої інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом першої інстанції встановлено наступне.

28.08.2006 р. між позивачем —ТОВ "Горобина" та ТОВ "Віком" було укладено договір комісії №1/к, відповідно до умов якого ТОВ "Віком" зобов'язувалось за дорученням позивача за винагороду виконати певні дії для позивача за його рахунок, а саме: здійснювати реалізацію нерезидентам України продукції, яка належить позивачу.

Відповідно до п. 2.2.3 договору, ТОВ "Віком" зобов'язано передати позивачу грошові кошти, отримані від покупця в результаті виконання за даним договором протягом 3 банківських днів з моменту отримання зазначених грошових коштів на свій банківський рахунок.

На виконання зазначеного договору ТОВ "Віком" уклало контракт з ТОВ "Мірком", відповідно до якого зобов'язувалось поставити останньому продукцію, а ТОВ "Мірком", в свою чергу, —прийняти та оплатити поставлений товар.

26.09.2006 р., відповідно до виставленого ТОВ "Віком" рахунку-фактури від 25.09.2006 р. №04 ТОВ "Мірком" перерахувало кошти в сумі 1 653 000,00 руб. (309 307,54 грн.).

Позивач звернувся до господарського суду з позовом до ЗАТ "Побуттех ніка" про стягнення з відповідача як безпідставно набутих 251 706,40 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд першої інстанції обмежився викладенням та аналізом змісту норм ст.ст. 389, 1018, 1212 Цивільного кодексу України, не встановивши обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не надавши будь-якого аналізу наявним у справі доказам.

Однак, зазначені висновки господарського суду колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такими, що не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності керуючись законом, як це передбачено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Так, господарським судом не встановлено обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано оцінки наявним у справі доказам.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з позовом до ЗАТ "Побуттехніка" про стягнення безпідставно набутих відповідачем грошових коштів у сумі 251 706,40 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги нормами ст.ст. 1212–1214 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 09.07.2007 р. у справі №14/198-07 здійснено заміну відповідача —ЗАТ "Побуттехніка" на його правонаступника —ТОВ "Побуттехніка" (а.с. 72). Однак, рішення господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р. прийняте стосовно ЗАТ "Побуттехніка".

Вимоги до змісту рішення викладено у ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою описова частина має містити стислий виклад вимог позивача, відзиву на позовну заяву, заяв, пояснень і клопотань сторін та їх представників, інших учасників судового процесу, опис дій, виконаних господарським судом, а в мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Однак, в порушення вимог вказаної норми Господарського процесуального кодексу України описова частина рішення господарського суду не містить стислого викладу вимог позивача, відзиву на позовну заяву, заяв, пояснень і клопотань сторін, а у мотивувальній частині рішення не вказано обставини справи, встановлені судом, причини виникнення спору, докази, на підставі яких прийнято рішення.

Незважаючи на те, що позов подано до ЗАТ "Побуттехніка" (правонаступник —ТОВ "Побуттехніка"), господарський суд при викладенні обставин справи обмежився посиланням на наявність договору комісії від 28.08.2006 р. №1/к, укладеного між позивачем та ТОВ "Віком" (яке не є учасником судового процесу), відповідно до умов якого ТОВ "Віком" зобов'язувалося за дорученням позивача за винагороду здійснювати реалізацію нерезидентам продукції позивача та передавати позивачу отримані від покупця кошти (чого після отримання коштів за реалізацію продукції позивача ТОВ "Віком" зроблено не було).

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, господарський суд не встановив обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, в т.ч. яке відношення до викладених в рішенні суду господарських відносин між позивачем та ТОВ "Віком" має відповідач у справі —ТОВ "Побуттехніка", чи знаходиться майно позивача у ТОВ "Побуттехніка" і яким чином майно позивача (грошові кошти, які знаходилися на рахунку ТОВ "Віком"), опинилося у відповідача, чи володіє відповідач майном позивача і на яких підставах тощо.

Крім того, господарський суд не надав будь-якої оцінки наявним у справі доказам, в т.ч. копії постанови ДВС у Зарічному районі м.Суми від 26.09.2006 р. про накладення арешту на кошти у розмірі 276 877,04 грн., що містяться на рахунках ТОВ "Віком", копії платіжної вимоги ДВС Сумської області від 28.09.2006 р. №20/06 про стягнення 276 877,04 грн. з розрахункового рахунку ТОВ "Віком", копії платіжного доручення від 02.10.2006 р. №18 про перерахування Державною виконавчою службою Сумської області 251 706,40 грн. на розрахунковий рахунок ЗАТ "Побуттехніка" (а.с. 19–22), відзиву на позовну заяву ТОВ "Побуттехніка" (а.с. 73) та інш., що знаходяться в матеріалах справи.

Викладене свідчить про те, що судом зроблено висновки при неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови "Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 ГПК України, постановлене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а справа —передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Горобина" на рішення господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р. у справі №14/198-07 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 23.07.2007 р. у справі №14/198-07 скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Головуючий                                                                                 К.Грейц

Судді                                                                                              О.Глос

С.Бакуліна