СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
РІШЕННЯ

19.07.07
Справа № 4/1022-15/97

за позовною заявою
суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м.Київ

до відповідача суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення 7575,00 грн.

Суддя  Т.Костів

Представники

Від позивача: ОСОБА_3(довіреність НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_1р.)

Від відповідача: ОСОБА_4
(довіреність НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2р.).

Суть спору:

Позовну заяву подано фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_1, м.Київ до суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_2, м.Львів про стягнення 7575 грн. плати за
виконану роботу.

Провадження у справі порушено
ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Розгляд справи відкладався з мотивів, викладених в ухвалі суду
від ІНФОРМАЦІЯ_4 р. та від ІНФОРМАЦІЯ_5р.

У відповідності до ст. 75 ГПК
України справа розглядається за наявними в ній матеріалами. Представникам
сторін роз'яснено їх права згідно зі ст. 22 ГПК України.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив,
зокрема, що між сторонами було укладено договір перевезення, за яким позивач
надав відповідачу послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом на
суму 7575 грн.. Відповідач повинен був розрахуватись до ІНФОРМАЦІЯ_6 р., однак,
коштів не сплатив. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов
заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позов по справі. Не заперечивши
факт укладення договору перевезення та його виконання позивачем, позов
заперечив у зв'язку із пропуском позивачем встановленого у ст. 315 ГК України
шестимісячного строку позовної давності. Просить у позові відмовити.

Розглянувши подані докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_7 р. між відповідачем
-експедитором, що виступає в ролі замовника, та позивачем (перевізник) було
укладено договір, згідно із п. 1.1. якого замовник зобов'язався надати, а
перевізник прийняти для перевезення автомобільним транспортом вантажі згідно
додатково погоджених графіків і доставити їх в пункти призначення, а замовник
зобов'язався оплатити за перевезення вантажу встановлену оплату. Доказів
додаткового погодження між сторонами графіків, передбачених в п. 1.1. договору,
суду не надано.

Відповідно до п. 2.1. договору, ціни
по кожному перевезенню вантажу, дата подачі автомобіля та маршрут обумовлюються
окремими заявками, які завіряються сторонами по факсу та є невід'ємною частиною
цього договору.

Як вбачається з заявки НОМЕР_2
відІНФОРМАЦІЯ_7 р. на перевезення вантажу автомобільним транспортом згідно
договору, замовник надав вантаж для перевезення за маршрутом Благовєщєнск -Київ
(обладнання об'ємом 82 куб.м. вагою 20 т.).

Зі змісту заявки випливає, що
загальна ціна рейсу становить 1500 у.од., а термін оплати -50% - готівка в
Києві, 50% - 75 банківських днів після отримання CMR. Належних доказів чи
пояснень щодо відповідності вказаної у заявці суми 1500 у.од. заявленій сумі
позову в розмірі 7575 грн., погодженого еквівалента чи значення умовної одиниці
чи курсу, за яким розраховувалась сума позову, суду не надано. З матеріалів
справи та змісту заявки також вбачається, що нею передбачено місце виплати 50%
готівкою -в м. Київ, однак, не визначено строк виконання цього зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють
правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків
обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зі
змісту заявки вбачається, що сторони скорстались своїм правом та обумовили
виникнення обов'язку відповідача оплатити 50% суми протягом 75 банківських днів
при настанні відкладальної умови -отримання CMR.

В матеріалах справи наявна НОМЕР_3
з відповідними відмітками митних органів, датованих ІНФОРМАЦІЯ_8 р., що
свідчить про фактичне надання позивачем відповідачу послуг з перевезення.
Однак, належних доказів того, у яку дату зазначена CMR була отримана, тобто, з
якої дати слід обчислювати встановлений 75-денний строк, суду не надано.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак, враховуючи вищенаведене, факт
настання строку оплати зазначених 50% суми не доведений у встановленому порядку
належними доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК України,
якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його
виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що
позивач звертався до відповідача із листом від ІНФОРМАЦІЯ_9 р. , до якого,
відповідно до змісту опису вкладення у цінний лист, отриманий відповідачем
ІНФОРМАЦІЯ_10р. згідно повідомлення про вручення, було долучено  зокрема, рахунок; а також із претензією  від ІНФОРМАЦІЯ_11р., відправленою
ІНФОРМАЦІЯ_11р., однак, на повідомленні про вручення відсутні відмітки про її
отримання відповідачем. Таким чином, відповідач був зобов'язаний оплатити,
принаймні 50% відсотків, що підлягали сплаті в м. Київ, до ІНФОРМАЦІЯ_12 р. та,
відповідно, право на позов з цих підстав виникло у позивача у вказану дату.
Відповідно до ч. 5 ст. 315 ГК України, для пред'явлення перевізником до
вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення,
встановлюється шестимісячний строк. Однак, цей строк у даному випадку
пов'язаний із строками розгляду претензій. Крім того, відповідно до ст. ст.
925, 258 ЦК України, до цих вимог застосовується строк позовної давності в один
рік з моменту, встановленого транспортними кодексами. Відповідно, суд приходить
до висновку, що на дату подання позову строк позовної давності не сплив.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно із ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та
вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Тому суд вважає за необхідне наголосити відповідачеві на обов'язку
добросовісно виконувати свої обов'язки (ст. 3 ЦК України).

У той же час, слід наголосити
позивачеві на його обов'язку, передбаченому ст. 33 ГПК України, згідно із якою
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень. Однак, незважаючи на вжиття судом усіх
заходів для витребування необхідних документів та матеріалів, створення
відповідно до ст. 4-3 ГПК України всіх необхідних умов для встановлення
фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суду не
доведено наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог,
зокрема, терміну платежу та належної до сплати суми.

Згідно із ст. ст. 33, 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи. Відповідно, позов не підлягає
задоволенню. Судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного,
керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 75, 82, 84 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя