ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"13" листопада 2007 р.                                                            Справа №  02/4937а

м. Черкаси, 9 год. 57 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д.,  із секретарем судового засідання  Давиденко В.Г.,

за участю представників:  позивача: Пасічник А.А. –за довіреністю,  відповідача:  Аляб’єва С.Я., Семенченко І.В. - за  довіреностями,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси  справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду  соціального захисту інвалідів

до   відкритого акціонерного товариства "Черкасигаз"

про  стягнення  45 971 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 43 703 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами у відповідача в 2006 році 4 робочих місця, з мотивів порушення відповідачем вимоги статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні",  та  2268 грн. пені  за несвоєчасну сплату вказаних санкцій.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю, просила  його задовольнити,  стягнути із відповідача заявлену суму санкцій та пені,  заперечила проти доводів відповідача, вважаючи, що відповідачем не вжито всіх можливих заходів для виконання встановленого Законом нормативу, оскільки .

Відповідач у поданому суду Запереченні від 12.11.2007 року на позовну заяву заперечив проти вимог позивача з мотивів їх  безпідставності, стверджуючи,  що ним виконано   вимоги Закону щодо  створення робочих місць для працевлаштування інвалідів,  оскільки  відповідач вчасно подав позивачу звіт встановленої форми, у 2006 році структурними підрозділами відповідача - Смілянським, Тальнівським, Чорнобаївським Управліннями по експлуатації газового господарства - направлялися  до   місцевих центрів зайнятості  звіти та  листи із повідомленнями про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів,   однак позивачем та центром зайнятості інваліди для працевлаштування не направлялися, а за  Законом відповідач не зобов’язаний працевлаштовувати інвалідів, а лише створити необхідні умови для роботи інвалідів,  що відповідач виконав.

Представники відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти позову, посилалися на доводи, викладені у запереченні на позов, та  стверджували,  що  позивач виділяв протягом всього 2006 року місця для працевлаштування інвалідів та вживав  всіх можливих заходів для виконання нормативу, однак,  відповідачу інваліди не направлялися і самостійно до відповідача не зверталися, жодному інваліду не було відмовлено у працевлаштуванні, звернули увагу позивача на пункт 3.10 Порядку нарахування пені та її сплати,  у якому вказано про заборону нарахування пені протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи  представників сторін, суд  встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України  "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності  штатних працівників облікового складу за рік.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують  кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів  відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова  чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду  соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на  відповідному підприємстві  за кожне робоче місце,  призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону,  у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого законом нормативу,  воно  зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські  санкції  не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік та не заперечується відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 2606 осіб. Отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав  104  робочих місця для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році працювало 100 інвалідів, тобто інвалідами  у відповідача в 2006 році було зайнято  на 4 робочих місця менше, ніж  встановлено передбаченим частиною 1 статті 19 Закону нормативом, тобто, відповідачем  не виконаний встановлений Законом норматив на 2006 рік.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських  санкцій та пені,  виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті  встановлено, зокрема,  що учасник  господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи  порушення правил здійснення господарської діяльності,  якщо не доведе, що він ужив всіх залежних  від  нього заходів  для недопущення господарського правопорушення.

У  частині 3 статті 19 Закону  вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону  підприємства зобов’язані: 1)  виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів,  2)  надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну  для організації працевлаштування інвалідів,  3)  звітувати Фонду соціального  захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те,  що обов’язок підприємства щодо створення робочих  місць  для інвалідів не супроводжується  його обов’язком  підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи  працевлаштування інвалідів.

Суд  вважає, що  відповідач  довів і належними доказами підтвердив вжиття ним залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу, оскільки із поданих  відповідачем доказів вбачається,  що його структурними підрозділами - Смілянським, Тальнівським, Чорнобаївським Управліннями по експлуатації газового господарства - направлялися  до   центрів зайнятості за місцем знаходження цих управлінь  звіти та повідомлення про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів,  зокрема, у звіті Тальнівського управління за 12.01.2006 року вказано про наявні дві вакансії для інвалідів, у листі Чорнобаївського управління від 18.01.2006 року на адресу управління праці і соціального захисту населення та у листі від 23.01.2006 року на адресу Чорнобаївського районного центру зайнятості також повідомлено про наявні  дві вакансії для працевлаштування інвалідів. Тобто,  на початку року відповідачем було повідомлено державним органам про наявні 4 вакансії для інвалідів.  В подальшому, 01.03.2006 року, 04.04.2006 року, 30.08.2006 року також повідомлялося про наявні вакансії для інвалідів,  вказана інформація взята на контроль у державних органах.

Однак, суду не подано доказів направлення цими органами інвалідів для працевлаштування та не подано доказів відмови комусь у працевлаштуванні із якихось мотивів. Тобто,  із матеріалів справи вбачається, що відповідач (його структурні підрозділи, що не є юридичними особами, які розміщені за місцем виконання статутних обов’язків товариства) готові були  працевлаштувати інвалідів на вакантні посади.

Суду не подано  доказів  направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування  чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і  не подано доказів  відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу.  Закон не  вказує, як саме повинні виділятися підприємствами місця для працевлаштування інвалідів, які повинні бути ці місця, якими документами оформлятися, тому суд вважає подані позивачем звіти форми № 3-ПН із відмітками    місцевих центрів зайнятості та листи про наявність вакансій (з урахуванням  відповідей на них)  належними доказами виділення відповідачем на початку року 4-х робочих місць для працевлаштування інвалідів та повідомлення про це  державній службі зайнятості.  У  вказаних звітах та листах  достатньо інформації для  організації державними органами працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону. Суд вважає достатнім направлення звіту 1 раз, без повторень щомісяця, оскільки  Законом  не встановлено обов’язку підприємств подавати такі звіти щомісяця (як це було раніше), і це вказано у самій формі звіту 3-ПН, у якій  встановлено подання звіту “при наявності вакансій”.

Суд вважає необґрунтованими заперечення представника позивача  щодо правильності  створення вакансій саме по тих посадах, які вказані у звітах та листах, оскільки Законом не встановлено,  по яких саме спеціальностях повинні створюватися робочі місця для інвалідів,  а по яких їх встановлювати заборонено,  суду не подано доказів направлення на роботу чи звернення інвалідів за іншими спеціальностями із пропозицією працевлаштуватися у відповідача (у цьому випадку суд міг би дати оцінку причинам та підставам відмови у працевлаштуванні).  Якщо у районному центрі дійсно відсутні інваліди із такими спеціальностями, то це не може ставитися у вину підприємству.

Отже,  суд приходить до висновку, що відповідач  довів, що він ужив  залежних  від  нього заходів  для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України, тобто, відсутня вина відповідача у невиконанні ним встановленого Законом нормативу, та у невиконанні органами працевлаштування інвалідів своїх обов’язків по їх працевлаштуванню, оскільки  адміністративно-господарські санкції –це відповідальність  за порушення  свого власного обов’язку,  а відповідальність у даних правовідносинах  не може встановлюватися  без вини  відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність вимоги позивача  про стягнення із відповідача  адміністративно-господарських санкцій,  отже,   за викладених  обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160–163 КАС України,  суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити  у задоволенні  позову повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського  апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі,  апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                            А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 14.11.2007р.