ПОСТАНОВА

"09" жовтня 2007 р.
Справа № 7а/151-3706

15 год. 25 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області у складі

судді  Стадник М.С.

розглянув справу

за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, вул. Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021

до Приватного агропромислового підприємства „Нове життя”, с. Мала Лука, Гусятинського району, Тернопільської області, 48215

За участю представників від:

позивача:            Гафтко Наталія Любомирівна –доручення № 04-81/648 від 04.07.07р.;

відповідача:  Маленчук Надія Іванівна –наказ № 5 від 01.04.05р.;

Кирилів Марія Ярославівна –довіреність

Суть справи:

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом про стягнення з Приватного агропромислового підприємства „Нове життя” 11958,96 грн. адміністративно –господарських санкцій за не створення робочих місць для інвалідів та 355,42 грн. пені.

Ухвалою суду від 03.09.07р. відкрито підготовче провадження у справі № 7а/151-3706 та з метою з’ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду, забезпечення всебічного та об’єктивного вирішення справи, на підставі ст. 110 Кодексу адміністративного судочинства України, в межах підготовчого провадження, призначено попереднє засідання, про що сторін повідомлено у відповідності до вимог ст. 33 КАС України.

В процесі підготовчого провадження судом уточнено: позовні вимоги; заперечення відповідача проти адміністративного позову; визначено факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які належить доказувати; якими доказами позивач може обґрунтувати свої доводи, та встановлено строк їх подання в судове засідання; з’ясовано осіб, хто братиме участь у справі від позивача –Гафтко Наталія Любомирівна, від відповідача –Маленчук Надія Іванівна, Кирилів Марія Ярославівна; а також проведені інші підготовчі дії, передбачені частиною 4 ст. 111 КАС України.

За письмовою згодою представників сторін в попередньому судовому засіданні 09.10.2007р. відповідно до ст. 121 КАС України судом розпочато розгляд спору по суті.

Представникам сторін в судовому засіданні роз’яснено їх права і обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України).

Відповідач проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що підприємство розробило заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, інформувало державну службу зайнятості та Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, шляхом подачі відомостей про численність штатних працівників, кількість працюючих інвалідів, вільні робочі місця та вакантні посади, на яких можна використовувати працю інвалідів, шляхом подачі Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік. Проте, у 2006 році позивачем та центром зайнятості населення інваліди для працевлаштування не направлялися, а самі інваліди для працевлаштування на підприємство не зверталися. Також, просить суд  врахувати, що на підприємстві у 2006 році працювало 4 інваліди,  один з них відпрацював цілий 2006 рік, а інші відпрацювали неповний трудовий рік, у зв’язку із сезонним характером праці на підприємстві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановлено:

- Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів ставить вимогу про стягнення з Приватного агропромислового підприємства „Нове життя” 12314,38 грн., із них: 11958,96 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу по створенню у 2006 році робочих місць для працевлаштування інвалідів та 355,42 грн. пені за несвоєчасну їх сплату.

Підставою для застосування санкцій стали, як стверджує позивач, дані державної статистичної звітності - Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік (форми №10-ПІ), згідно якого підприємство зобов’язане було при середньообліковій чисельності штатних працівників облікового складу 95 чоловік працевлаштувати 4 інваліди, що складає 4 відсотки від загальної кількості працюючих, а фактично працевлаштовано чотирьох інвалідів, із яких 3 відпрацювали неповний трудовий рік, а тому за часткове невиконання нормативу по створенню робочих місць зобов'язане сплатити штраф у розмірі половини середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом, передбачений ст.20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон України), що становить 11958,96 грн..

Суд, керуючись ст. 86 КАС України, давши оцінку поданим сторонами доказам та  наведеним доводам, прийшов до висновку, що  позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд  виходив із наступного:

- згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов‘язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів відповідно до Положення „Про Фонд соціального захисту інвалідів”, затвердженого постановою КМУ від 26.09.2002р. № 1434 (із змінами та доповненнями), є урядовим органом державного управління і на нього покладено завдання щодо здійснення контролю за виконанням підприємствами,    установами, організаціями, у тому числі підприємствами і організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю (далі - підприємства), нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, установленого Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", сприяння створенню таких робочих місць та здійснення контролю за сплатою підприємствами адміністративно-господарських  санкцій і пені.

Порядок встановлення нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів передбачено ст. 19 Закону України, відповідно до якої для підприємств встановлюється норматив  місць в розмірі 4 –х відсотків від загальної кількості працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Обов’язок працевлаштування інвалідів покладено згідно ч. 1 ст. 18 Закону України, п.10 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 (далі –Положення) (втратило чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 р.) на органи Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцеві Ради, громадські організації інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, здібностей і професійних навиків відповідно до рекомендацій медико – соціальної експертної комісії. Підбір робочого місця для інваліда здійснюється цими органами із сприянням Фонду інвалідів на підприємстві, яке в свою чергу зобов’язане укласти трудовий договір та створити для нього умови праці з врахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечити інші гарантії (ст. 5, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 18 Закону України).

Отже, нормами Закону України чітко розмежовано як обов’язки вищезазначених органів, так і обов’язки підприємств.

Порядок створення в 2006р . робочого місця та працевлаштування інваліда на нього  передбачено Положенням , відповідно до якого підприємства інформують центр зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів з врахуванням індивідуальних програм реабілітації, які розробляються в кожному конкретному випадку медико –соціальною експертною комісією відповідно до „Інструкції про встановлення груп інвалідності”, затверджена наказом Міністерства здоров’я України від 07.04.2004р. № 183, шляхом подачі в порядку передбаченому п. 2 „Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого постановою КМ України від 28.12.2001р. № 1767, звіту форми №10-ПІ, затвердженої наказом Держкомстату України від 10.01.2002р. № 49. Дана звітність містить графу щодо чисельності інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, працевлаштування яких повинні забезпечити вищезазначені органи, а не підприємство. Дана звітність введена з єдиною метою, щоб органи, на яких покладено обов’язки соціального захисту інвалідів, регулярно здійснювали спостереження, контроль та прогнозування виконання норм Закону України.

Відповідно до ст. 20 Закону України, підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції у розмірі середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів).

Оскільки даний вид санкції не є згідно Закону України „Про систему оподаткування” обов’язковим платежем, тому суд при вирішенні даного спору досліджує наявність вини підприємства в не працевлаштуванні інвалідів згідно встановленого нормативу, оскільки сама відсутність необхідної кількості працюючих на підприємстві інвалідів не може бути підставою для застосування штрафних санкцій.

Як випливає із даних підприємства, зазначених у Звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік, середньоблікова чисельність працівників у 2006 році складала –95 чоловік, визначено норматив по створенню 4 робочих місць для інвалідів, на які працевлаштовано чотирьох інвалідів.

Інформація про наявність чи відсутність на підприємстві робочих місць для працевлаштування інвалідів міститься у звітах за формою N 3-ПН, що подаються підприємствами, установами і організаціми, їх структурними підрозділами та філіями незалежно від форми власності та господарювання органам державної служби зайнятості в порядку, передбаченому Інструкцією щодо заповнення форми звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вакансій", затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005р. № 420 ( застосування введено в дію з 04.01.2006р., п.3 наказу ).  Звіт за формою №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування, які використовують її для інформування населення,  про наявність на підприємстві робочих місць, в тому числі  для працевлаштування інвалідів і водночас запитом про направлення на підприємство інвалідів із встановленим рівнем нозології для працевлаштування.

Матеріалами справи доведено, що підприємство проінформувало органи соціального захисту інвалідів про кількість працевлаштованих у 2006 році інвалідів шляхом подачі Тернопільському відділенню Фонду соціального захисту інвалідів Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, а також органи праці та соціального захисту населення та центр зайнятості про створені робочі місця для інвалідів в кількості передбаченій законом та наявність вакансій шляхом направлення протягом 2006 року Звітів форми № 3-ПН, але органи, на які покладено обов’язок працевлаштування інвалідів, в 2006 році для працевлаштування інвалідів підприємству не направляли, індивідуальні програми реабілітації інвалідів не надавали, а тому підприємство самостійно  працевлаштувало 4 інвалідів, після їх  звернення щодо  працевлаштування.

Таким чином, позивач не довів порушення відповідачем норм Закону України, а тому останній не може нести відповідальність за невиконання зазначеними органами обов’язків, покладених на них чинним законодавством.

Доводи позивача щодо того, що 3 інваліди не відпрацювали у відповідача повний рік, тим самим робочі місця не були зайняті ними на протязі 12-х місяців, що на його думку є порушенням Закону України, судом до уваги не приймається, так як закон не ставить в залежність факт працевлаштування від кількості відпрацьованих інвалідом днів.

Також не приймаються судом до уваги доводи позивача щодо того ,що звіт форми №10-ПІ є належним доказом недотримання підприємством ст. 19 Закону України, оскільки містить інформацію не про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інші обставини взаємодії роботодавця із органами працевлаштування, а лише дані про чисельність інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 160, 162, 163 КАС України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі „29” жовтня 2007р. до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви - подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                М.С. Стадник