ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 листопада 2007 р.

№ 13/38

Колегія суддів Вищого господарського суду України у
складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1(далі Підприємець)

на рішення

господарського суду міста Києва

від

17.05.07

та на ухвалу

Київського апеляційного
господарського суду

від

17.07.07

у справі

№ 13/38

господарського суду

міста Києва

за позовом

товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська чайна компанія" (далі Товариство)

до

Підприємця

про

стягнення 5 479,34 грн.

В засіданні взяли участь
представники:

- позивача:

Балан Д.Р. (за дов. № 141 від
28.03.07) - у судовому засіданні 04.10.07, 01.11.07;

- відповідача:

ОСОБА_2. (за дов. б/н від
03.09.07) - у судовому засіданні 04.10.07, 01.11.07.

Ухвалою від 07.09.07 колегії суддів
Вищого господарського суду України у складі: головуючого -Першикова Є.В.,
суддів -Кравчука Г.А., Муравйова О.В., касаційна скарга Підприємця була
прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 04.10.07, без початку
перегляду справи по суті.

У зв'язку з значною завантаженістю
суддів Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В., розпорядженням від
17.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду
справи № 13/38 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду в
касаційному порядку на 04.10.07, було створено колегію суддів у складі:
головуючий -Першиков Є.В., судді -Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., яка
розглядає справу по суті.

Врахувавши необхідність письмового
уточнення скаржником його касаційних вимог, ухвалою суду від 04.10.07 розгляд
справи було відкладено на 01.11.07.

Про вказані обставини представників
сторін повідомлено на початку судових засідань 04.10.07, 01.11.07. Відводів
складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін,
відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.11.07 було оголошено
лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду
України.

Рішення від 17.05.07 господарського
суду міста Києва (суддя

Євдокимов О.В.) позовні вимоги
Товариства задоволено повністю.

З Підприємця на користь Товариства
стягнуто 5 479,34 грн. основного боргу, 102,00 грн. державного мита та 118,00
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено той факт, що всупереч вимог
ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 Цивільного кодексу України на день подачі позову
поставлений Товариством товар Підприємцем не оплачено.

Ухвалою від 17.07.07 Київського
апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий -Зеленін
В.О., судді -Рєпіна Л.О.,

Синиця О.Ф.) апеляційну скаргу
Підприємця на рішення від 17.05.07 господарського суду міста Києва повернуто
без розгляду на підставі ч. 1 ст. 95, п. 2 ч. 1 ст. 97 Господарського
процесуального кодексу України у зв'язку з тим, що скаржником до апеляційної
скарги не було додано доказів надсилання її копії Товариству.

Не погодившись з рішеннями попередніх
судових інстанцій Підприємець звернувся до Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою в якій просив скасувати рішення від 17.05.07 господарського
суду міста Києва та ухвалу від 17.07.07 Київського апеляційного господарського
суду.

На вимогу суду скаржник уточнив
свої вимоги в уточненнях до касаційної скарги б/н від 28.09.07 та б/н від
26.10.07, та в остаточних уточненнях просив скасувати лише рішення від 17.05.07
господарського суду міста Києва та прийняти по справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог Товариству відмовити у повному обсязі.

Безпосередньо у судовому засіданні
01.11.07 представник Підприємця надав письмову заяву про відмову від касаційних
вимог щодо скасування ухвали від 17.07.07 Київського апеляційного господарського
суду по даній справі.

Свої вимоги про скасування рішення
суду першої інстанції Підприємець обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого
судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а
саме: ст. 530 Цивільного кодексу України та ст. 56 Господарського
процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну
скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними,
у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Підприємця залишити без задоволення, а
оскаржені судові рішення -без змін.

Щодо клопотання Підприємця про
відмову від касаційної скарги в частині скасування ухвали від 17.07.07
Київського апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого
господарського суду України прийшла до висновку про його задоволення з
наступних підстав.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно ст. 1116
Господарського процесуального кодексу України особа, що подала касаційну скаргу
(подання), має право відмовитися від неї до винесення постанови касаційною
інстанцією.

Касаційна інстанція має право не
прийняти відмову від скарги з підстав, зазначених у частині шостій ст. 22 цього
Кодексу.

Частина 6 статті 22 Господарського
процесуального кодексу України визначає, що господарський суд не приймає
відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову
відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла до висновку, що в даному випадку умови вимог
Підприємця не підпадають під зазначену статтю.

За змістом до ч. 3 ст. 1116
Господарського процесуального кодексу України про прийняття відмови від скарги
(подання) касаційна інстанція виносить ухвалу, якщо рішення або постанову
господарського суду не оскаржено іншою стороною.

Як вбачається з матеріалів справи,
інших скарг на ухвалу від 17.07.07 Київського апеляційного господарського суду
у справі № 13/38 господарського суду міста Києва, крім касаційної скарги
Підприємця, не надходило, тож правові підстави для неприйняття заяви Товариства
про відмову від касаційної скарги на вказану ухвалу, відсутні.

Враховуючи, що вказане питання
розглядалось в межах розгляду касаційної скарги Підприємця на рішення від
17.05.07 господарського суду міста Києва, то колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла до висновку про можливість визначення даного
питання в межах постанови, винесеної по суті такої касаційної скарги.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, уточнення до неї, відзив на касаційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом
норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції на підставі матеріалів справи, згідно накладних № 214 від 20.01.06 та
№ 96 від 12.01.06 Товариство поставило на адресу Підприємця товар на загальну
суму 5 479,64 грн. При цьому, встановлено, що на день подачі позову до суду
оплата за поставлений товар Підприємцем не здійснена.

Вирішуючи спір, місцевий суд
встановив, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є
договором поставки.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що

ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв
діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для
виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509
Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи
утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати
виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка
містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з диспозицією ч. 2 ст. 712
Цивільного кодексу України на договір поставки поширюються загальні положення
про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає
з характеру відносин сторін.

За змістом ст.ст. 691, 692
Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у
договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що
визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу. Покупець зобов'язаний
оплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами
цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним
чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу
України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору
або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою
для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими
законами або договором.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємцем в
касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними
по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі
стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але
оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про
встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім
переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної
інстанції.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку
судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених
фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми
інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з'ясування
підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами
компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду
України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом першої інстанції
було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи,
надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення його без
змін.

Керуючись ст.ст. 1115,
1116, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Прийняти відмову Підприємця від
касаційної скарги в частині вимог про скасування ухвали від 17.07.07 Київського
апеляційного господарського суду у справі № 13/38 господарського суду міста
Києва.

Поновити строк для подання
касаційної скарги фізичної особи -підприємця ОСОБА_1б/н від 09.08.07.

Касаційну скаргу  фізичної особи -підприємця ОСОБА_1залишити
без задоволення.

Рішення від 17.05.07 господарського
суду міста Києва у справі № 13/38 господарського суду міста Києва залишити без
змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська