ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 02/169-64

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу спільного українсько-таджицького підприємства “Українська бавовняна компанія” у формі товариства з обмеженою відповідальністю, м. Луцьк,

на рішення господарського суду Волинської області від 18.10.2006

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2007

зі справи  № 02/169-64

за позовом Антимонопольного комітету України (далі – АМК), м. Київ,

до спільного українсько-таджицького підприємства “Українська бавовняна компанія” у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі –Підприємство)

про стягнення 8 000 грн.,

за участю представників сторін:

позивача – Ущука П.З.,

відповідача –Юдіна С.В.,

ВСТАНОВИВ:

АМК звернувся до господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з Підприємства 4 000 грн. штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та 4 000 грн. пені за прострочення сплати штрафу.

Рішенням названого суду від 18.10.2006 (суддя Костюк С.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 (колегія суддів у складі: Кузь В.Л. - головуючий, судді Юркевич М.В., Городечна М.І.), позов задоволено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням, зокрема, на приписи Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ “Про захист економічної конкуренції” (далі –Закон № 2210) виходили з обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить оскаржувані рішення та постанову з даної справи скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені в сумі 4 000 грн. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням господарськими судами норм матеріального права, в тому числі статей 1, 3, 238, 239, 250 Господарського кодексу України (далі -  ГК України), статті 5 Закону України “Про Антимонопольний комітет України”, статей 2, 56 Закону № 2210, а також застосуванням апеляційним господарським судом норми закону, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, - частини другої статті 258 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України).

У відзиві на касаційну скаргу АМК заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність, і просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.  Такий  інший  порядок  передбачено, зокрема,  частиною першою статті 60 Закону № 2210, відповідно до припису якої заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського  суду.  З огляду  на  зміст  наведених норм справи зі спорів про оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України підвідомчі господарським судам і підлягають розглядові за правилами ГПК України. Це стосується й розгляду справ за позовами органів Антимонопольного комітету України про стягнення з суб’єктів господарювання сум штрафів у зв’язку з порушенням конкурентного законодавства та пені, оскільки таке стягнення здійснюється згідно саме з рішеннями відповідних органів, прийнятими на підставі приписів названих Законів України. Водночас і пунктом 3 частини першої статті 12 ГПК України встановлено, що справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції, підвідомчі господарським судам.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- рішенням АМК від 01.12.2005 № 406 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції на Підприємство накладено штраф у сумі 5 000 грн. за порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді здійснення концентрації шляхом створення ЗАТ “ХК “Кепітал Менеджмент Груп” без попереднього отримання дозволу АМК (пункт 12 статті 50 Закону № 2210);

- Підприємство  у встановлений частиною третьою статті 56 Закону № 2210 строк сплатило штраф лише частково, а саме –в сумі 1 000 грн. згідно з платіжним дорученням від 01.02.2006 № 7, тоді як несплачена сума штрафу становить 4 000 грн.;

- сума пені за період з 13.02.2006 (кінцевий термін сплати штрафу) по 22.08.2006 складає 11 460 грн. (4 000 грн. х 1,5% х 191 день), а з урахуванням обмеження, встановленого статтею 56 Закону № 2210, - 4 000 грн.

З матеріалів даної справи та змісту касаційної скарги вбачається, що судові рішення зі справи в частині стягнення з Підприємства штрафу в сумі  4 000 грн. не оскаржуються. Причиною подання цієї скарги стала незгода Підприємства зі стягненням з нього пені в такій же сумі, оскільки, на думку скаржника, це стягнення відбулося поза межами встановленого ГК України строку застосування адміністративно-господарських санкцій.

Згідно із статтею 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності  до  суб'єктів  господарювання можуть  бути  застосовані  уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції,   тобто   заходи  організаційно-правового  або  майнового характеру,  спрямовані  на  припинення   правопорушення   суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Статтею 249 ГК України визначено гарантії прав суб’єктів господарювання у разі неправомірного застосування до них адміністративно-господарських санкцій. Зокрема частиною першою цієї статті встановлено, що суб'єкт господарювання має право оскаржити до суду рішення будь-якого органу державної влади або органу місцевого самоврядування щодо застосування до нього адміністративно-господарських санкцій.

Частиною другою статті 7 Закону України “Про Антимонопольний комітет України” встановлено, що у сфері здійснення контролю за узгодженими діями, концентрацією Антимонопольний комітет України має повноваження приймати розпорядження та рішення, передбачені законодавством про захист економічної конкуренції.

Згідно з статтею 51 Закону № 2210 відповідальність, встановлену законом, тягне за собою порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Водночас прострочення сплати штрафу не належить до переліку порушень законодавства про захист економічної конкуренції, який встановлює стаття 50 Закону № 2210.

За таких обставин органи Антимонопольного комітету України не мають правових підстав для прийняття самостійних рішень щодо застосування пені за прострочення сплати штрафу, накладеного ними за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до приписів статті 56 Закону № 2210:

- особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу (частина третя);

- за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу; розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України; нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу; нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду судом відповідної справи (частина п’ята);

- у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, та пені органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку (частина сьома).

Підстави та умови нарахування пені в даному випадку  визначено безпосередньо Законом № 2210 (частина п’ята статті 56), який встановлює як обов’язковість пені в разі несплати штрафу, так і правила обчислення строку її нарахування.

Отже,  пеня,  яка  передбачена  частиною  п’ятою  статті  56  Закону № 2210, не лише має безальтернативний характер, але й не потребує прийняття уповноваженим органом рішення про її застосування, внаслідок чого не підпадає під визначення адміністративно-господарських санкцій у розумінні статей 238-239, 249-250 ГК України.

Помилкове (через відсутність цивільно-правових відносин між сторонами) посилання суду апеляційної інстанції ще й на приписи частини другої статті 258 ЦК України не може бути підставою для задоволення вимог скаржника, оскільки воно не призвело до прийняття судом неправильного рішення зі справи.

З огляду на наведене твердження скаржника про порушення попередніми судовими інстанціями строків застосування адміністративно-господарських санкцій, встановлених статтею 250 ГК України, є безпідставним.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують наведеного, а тому також не можуть бути підставою для її задоволення.

Отже, рішення попередніх судових інстанцій зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 18.10.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 зі справи № 02/169-64 залишити без змін, а касаційну скаргу спільного українсько-таджицького підприємства “Українська бавовняна компанія” у формі товариства з обмеженою відповідальністю –без задоволення.

Суддя                                                                                                В.Селіваненко

Суддя               І.Бенедисюк

Суддя                Б.Львов