СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 жовтня 2007 р.

Справа № А-9/137

Господарський
суд Івано-Франківської області у складі суду: судді Фанди Оксани Михайлівни  при секретарі Олейняш  Еліні Михайлівні розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну справу

за позовом
Коломийської об"єднаної державної податкової інспекції,  вул. Б.Хмельницького,3, м. Коломия,
Івано-Франківська область, 78200

до
відповідача 1:  Приватного підприємця
ОСОБА_1,  АДРЕСА_1

до
відповідача 2:  Приватного
підприємця  ОСОБА_2, АДРЕСА_2

про визнання недійсним
господарського зобов"язання

За
участю представників:

Від позивача:  Тропець Володимир Васильович - начальник юридичного
відділу, ( довіреність  від 26.04.07
року),

Від відповідача 1:  ОСОБА_3, ( довіреність № ВЕО № 163035  від 25.06.07 року)

Від
відповідача 2:  не з"явились,

СУТЬ СПРАВИ:  Заявлено вимогу про визнання господарського
зобов»язання від 24.01.06 року, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_1 та
приватним підприємцем ОСОБА_2 недійсним, як такого, що не відповідає вимогам
закону.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. В обгрунутування заявлених
позовних вимог представник позивача зазначив наступне.

Коломийською о ДПІ проведена перевірка
дотримання вимог податкового законодавства підприємцем ОСОБА_1           Актом перевірки встановлено, що
приватний підприємець ОСОБА_1 на підтвердження податкового кредиту,
відображеного в податкових деклараціях з податку на додану вартість, надав до
перевірки податкову накладну № 42 від 24.01.06 року на оримання
товарно-матеріальних цінностей від підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2  на суму 37 060, 09 грн., в тому числі ПДВ 6
176, 68 грн. Для перевірки не представлено письмового договору на проведення
вказаної господарської операції.

Коломийською оДПІ направлено запит до
ДПІ у Черкаському районі щодо здійснення заходів для встановлення правомірності
віднесення підприємцем ОСОБА_1 до складу податкового кредиту сум податку на
додану вартість по накладній № 42 від 24.01.06 року.

Згідно відповіді ДПІ у Черкаському
районі встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.05
року визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану
вартість НОМЕР_1 від 23.09.03 року, видане на ім"я ОСОБА_2 з моменту його
видачі -23.09.03 року. Актом ДПІ в Черкаському районі від 29.06.06 року № 109
анульовано свідоцтво про реєстрацію платника податку  на додану вартість підприємця ОСОБА_2, дата
анулювання свідоцтва -23.09.03 року.

Представник позивача вказав, що
оскільки підприємець ОСОБА_2 фінансово-господарської діяльності не здійснював
та не мав наміру її здійснювати, господрське зобов"язання від 24.01.06
року з підприємцем ОСОБА_1 про продаж йому товарно-матеріальних цінностей не
укладав та не мав наміру укладати, податкову звітність не подавав, податки та
обов"язкові платежі до бюджету не сплачує ( в тому числі ПДВ в сумі 6176,
68 грн. по зобов"язанню з підприємцем ОСОБА_1) господарське
зобов"язання між підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 від 24.01.06
року слід визнати недійсним.Оскільки , відповідно до ч.1ст.207 ГК України
господарське зобов"язання ,що не відповідає вимогам закону або вчинено з
метою,яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства ,або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції(спеціальної правосуб"єктності),може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині  .

Відповідач ОСОБА_1 позовні виоги
заперечив в повному обсязі, подав суду письмовий відзив на позовну заяву б/н
від 17.07.07 року та письмові доповнення до відзиву на позовну заяву б/н від
09.10.07 року та просив суд відмовити в їх задоволенні. В обгрунтування
заявлених заперечень представник відповідача
зазначив наступне.

Між підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем
ОСОБА_2 24.01.06 року було укладено усну угоду купівлі-продажу товару. За
вказаною угодою підприємець ОСОБА_1 отримав у підприємця ОСОБА_2
товарно-матеріальні цінності ( мазут М -100), що підтверджується податковою
накладною № 42 від 24.01.06 року, та повністю оплатив вартість придбаного
товару.

Представник відповідача зазначив, що
під час укладання угоди продавцем було представлено свідоцтво суб"єкта
підприємницької діяльності та свідоцтво платника податку на додану вартість.  Свідоцтво про реєстрацію платника податку на
додану вартість підприємця ОСОБА_2 анульовано тільки 29.09.06 року. Тобто на
час укладання та виконання угоди -24.01.06 року -він був зареєстрований та
знаходився на податковому обліку в податковій інспекції як платник податку на
додану варість та відповідно мав підстави для складання податкових накладних.

Товар згідно вищевказаної угоди
було поставлено в повному обсязі та повністю проведено оплату за поставлений
товар.

Представник відповідача зазначає, що
умисел у сторін угоди при її вчиненні на настання відповідних наслідків що
суперечать інтересам держави та суспільства , відсутній.  Порушення однією із сторін цивільно-правової
уоди вимог податкового законодавства, несплата податків та зборів відповідно до
чинного законодавства не може бути підставою для визнання недійсним
цивільно-правового договору.

Крім того, факт скасування державної
реєстрації не тягне за собою недійсності всіх угод, укладених з моменту
державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання
не з"являвся, представника не направляв, хоча був повідомлений належним
чином про дату, час та місце слухання адміністративної справи, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення в газеті  про виклик до суду відповідача ( повідомлення
та витяг з газети наявні в матеріалах справи.) Заяви про розгляд справи за
відсутності підприємця ОСОБА_2 суду не подано.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_1, суд
встановив, що у період з 13.12.06 року по 19.12.06 року працівниками
Коломийської оДПІ було проведено позапланову
документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства
приватного підприємця ОСОБА_1 за період з 01.10.04 року по 30.06.06 року, а
податок на додану вартість -з 01.01.05 року по 30.06.06 року. За наслідками
проведеної перевірки складено акт про результати позапланової  документальної  перевірки дотримання вимог податкового
законодавства про оподаткування №
132/33/170/ від 19.12.06 року.

Актом перевірки встановлено, що
приватний підприємець ОСОБА_1 на підтвердження податкового кредиту,
відображеного в податкових деклараціях з податку на додану вартість надав до
перевірки податкову накладну № 42 від 24.01.06 року на отримання
товарно-матеріальних цінностей від підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2  на суму 37 060, 09 грн., в тому числі ПДВ 6
176, 68 грн. Для перевірки не представлено письмового договору на проведення
вказаної господарської операції.

Коломийською оДПІ направлено запит №
1039/7/17-1-16  від 24.01.07 року  до ДПІ у Черкаському районі щодо надання
інформаційної довідки для встановлення правомрності включення підприємцем
ОСОБА_1 до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість по
накладній № 42 від 24.01.06 року.

Згідно листа № 1924/17-026 від
21.02.07 року щодо надання інформаційної довідки  ДПІ у Черкаському районі встановлено, що
рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.05 року визнано
недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість НОМЕР_1
від 23.09.03 року, видане на ім"я ОСОБА_2 з моменту його видачі -23.09.03
року.

Актом ДПІ в Черкаському районі від
29.06.06 року № 109 анульовано свідоцтво про реєстрацію платника податку  на додану вартість підприємця ОСОБА_2, дата
анулювання свідоцтва -23.09.03 року.

Дослідивши подані в справу докази,
суд дійшов висновку, що за господарським
зобов"язанням від 24.01.06 року, укладеним між приватним
підприємцем ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2,  настали
правові наслідки  у вигляді оплати
покупцем за отриманий товар та передачі товару покупцю, що підтверджується
копією  накладної № 42 від 24.01.06 року.
Отже, господарське зобов"язанне не може бути визнане недійсним на підставі
ст.  234 Цивільного кодексу України,
оскільки ця стаття може бути застосована лише в тому випадку, коли
правочин  вчиняється двома сторонами без
наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Господарське зобов"язання  від 24.01.06 року, укладене між приватним
підприємцем ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_2, не може бути визнане
недійсним і на підставі ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, враховуючи
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України господарське
зобов"язання,   що  не
відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо
суперечить  інтересам держави  і
суспільства,  або  укладено
учасниками  господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може
бути  на вимогу однієї ізсторін,  або відповідного органу  державної
влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Положення ст. 207, 208 Господарського
кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який
вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас
суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2
ст. 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, і визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Отже, для визнання договору з цих підстав в усіх випадках потребують
встановлення та доведення обставини, що підтверджують невідповідності договору
вимогам закону або укладення його з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, або укладення його учасниками господарських відносин з
порушенням хоча б одним з них господарської компетенції ( спеціальної
правосуб»єктності).

Позивачем не було доведено належними
доказами тих обставин, які відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України
є підставою для визнання господрського зобов"язання недійсним.

Твердження представника позивача,
що   визнання недійсним рішенням
Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.05 року   свідоцтва
про реєстрацію платника податку на додану вартість НОМЕР_1 від 23.09.03
року, видане на ім"я ОСОБА_2  та анулювання
актом ДПІ в Черкаському районі від 29.06.06 року № 109  свідоцтва про реєстрацію платника
податку  на додану вартість підприємця
ОСОБА_2  є підставою для визнання
недійсним господарського зобов"язання як такого, що суперечить вимогам
закону, суд вважає  необгрунтованим. Факт
скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсності всіх угод,
укладених з моменту державної реєстрації і до моменту виключення з Державного
реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону
України  "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців" якщо  відомості,
які  підлягають  внесенню
до   Єдиного державного
реєстру,  є недостовірними і були внесені
до нього,  то третя особа може посилатися
на них у спорі як на достовірні. Третя особа
не  може посилатися на них у спорі
у разі,  якщо вона знала або могла знати
про те, що такі відомості є недостовірними.

Отже, на день укладення
господарського зобов"язання підприємець ОСОБА_2 мав статус платника
податку на додану вартість, що також підтверджується нормами Положення  про Реєстр платників податку на додану
варість, затвердженого наказом ДПА України від 01.03.2000 року № 79,
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.04.2000 року  за № 208/4429.

За наведених обставин, суд дійшов
висновку, що визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію платника податку на
додану вартість не є підставою для визнання недійсним  господарського зобов"язання як такого,
що укладене з метою завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства.

Доводи представника позивача щодо
несплати відповідачем підприємцем
ОСОБА_2   податку на додану
вартість в сумі 6176, 68 грн., не може слугувати беззаперечним доказом того, що
правочин укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства.

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України
застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією
стороною.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208
Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати
податків ( зборів, інших обов»язкових платежів) однією зі сторін договору. За
таких обставин, правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину.
Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України,
необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства.

За наведених обставин, суд дійшов
висновку про необгрунтовансть позовних вимог. А тому в позові слід відмовити.

Керуючись
ст. 124 Конституції України, ст. 203, 215,
Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу
України, Положення  про Реєстр платників
податку на додану варість, затвердженого наказом ДПА України від 01.03.2000
року № 79, ст.ст.94,160 - 163, 167 , 254, 255
Кодексу адміністративного судочинства України  , суд

ПОСТАНОВИВ:

в
позові відмовити.

Постанову суду, яка не набрала
законної сили, сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку.

Заява про апеляційне оскарження  постанови
подається протягом 10 -ти днів з дня її складення  в повному обсязі, апеляційна скарга
подається  протягом 20 днів  після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Постанова
набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова складена в повному обсязі 29.10.07 року.

Виготовлено
в АС "Діловодство суду" Олейняш Е.М. 29.10.07 року