ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.08.07

Справа № 14/143-07.

За
позовом: Відкритого акціонерного товариства «Сумський м'ясокомбінат»

До
відповідачів:  1. Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи

ОСОБА_1

2. Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної особи

ОСОБА_2

Третя
особа:        Приватний підприємець
ОСОБА_3

Про
стягнення 739 грн. 48 коп.

СУДДЯ   Миропольський С.О.

За
участю представників:

від
позивача: не з'явився

від
відповідачів: 1. ОСОБА_1, ОСОБА_2

третя
особа: ОСОБА_4

В
судовому засіданні 16.08.207 року оголошувалась перерва до 20.08.207 року.

Суть
спору: позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 739
грн. 48 коп. за неналежне виконання договору купівлі-продажу № 728 від
05.12.2005 року.

В
судовому засіданні з боку представників сторін додаткових заяв та клопотань не
надходило.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані
докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2005р.
між позивачем та третьою особою був укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов'язався передати у власність, а
відповідач прийняти товар, здійснювати його своєчасну оплату.

Згідно
розділу 2 договору відповідач зобов'язався здійснювати оплату за отриманий
товар по факту отримання товару відповідно накладних, при цьому оплаті підлягає
вся фактично одержана покупцем партія товару.

Відповідно
до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору.

Згідно
з ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог,
що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивач
в підтвердження своєї позиції по справі, пояснив, що 28.12.2006р. згідно
видаткової накладної № РН 0048811 від 30.12.2006 року передав у власність
третьої особи товар на загальну суму 1839 грн. 48 коп., але як він зазначив
розрахунки з боку третьої особи здійснені були лише частково та заборгованість
складає 739 грн. 48 коп..

Третя
особа в обґрунтування своєї позиції по справі подала письмове пояснення в якому
вважає, що позовні вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню виходячи з
наступного:

-
перевіркою, проведеною Білопільським РВ УМВС України в Сумській області було
встановлено, що перший відповідач ніякої підприємницької діяльності в магазині
з травня місяця 2006 р. не здійснював, поставок товару від позивача не заявляв,
товар не приймав;

-
посилання позивача, щодо заборгованості за поставлений товар згідно видаткової
накладної № РН 0048811 від 30.12.2006 року в сумі 739 грн. 48 коп. на якій
ґрунтується позов безпідставні так як особа, яка підписала зазначену накладну
не мала жодних повноважень на отримання товару від позивача в трудових або
підрядних відносинах з третьою особою не перебувала;

-  статтею 34 Господарського кодексу України
визначено, що належним доказом отримання товару повинна бути видаткова накладна
за підписом особи, яка працює у першого відповідача та має відповідні
повноваження на отримання товару згідно довіреності, що в свою чергу має бути
оформлена відповідно до п. 1,2 Інструкції «Про порядок реєстрації виданих,
повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей» затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1999р.

Тобто відповідно до положень зазначеної
інструкції підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії, інші
відособлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської
діяльності (далі-підприємство) при отриманні сировини, матеріалів, палива,
запчастин, інвентарю, худоби, насіння, добрива, інструментів, товарів основних
засобів та інших товарно-матеріальних цінностей, а також нематеріальних активів,
грошових документів і цінних паперів (надалі - цінності) відпускаються покупцям
або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів, в свою чергу,
довіреність особам, що не працюють на даному підприємстві, може бути видана з
дозволу керівника підприємства, якщо підприємство, де працює дана особа, видало
їй довіреність на одержання тих саме цінностей і такої ж кількості з цього
підприємства.

Суд
вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з огляду
на наступне:

Відповідно
до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується
передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних
з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною
2 ст. 689 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний
вичинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його
боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено
договором або актами цивільного законодавства.

Крім того відповідно вищевказаної постанови
Білопільського РВ УМВС України в Сумській області було встановлено, що перший
відповідач та другий відповідач в травні місяці 2006р. за усною домовленістю з
третьою особою прийняли рішення про надання їм в оренду приміщення магазину,
проведення ревізії товарно-матеріальних цінностей товарів та передачі їх в
користування, але фактичного прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей
зроблено не було, а договір було складено лише в листопаді 2006р.

Тобто, за вказаних умов, позивач взагалі не
повинен був передавати товар, відповідно до накладної № РН 0048811 від
30.12.2006 року, першому та другому відповідачу, як матеріально-відповідальним
особам, оскільки, вони не мали відповідних повноважень на отримання
товару.

Відповідно
до ст. 33 Господарського процесуального кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивачем не було надано доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, тому
позовні вимоги позивача в частині стягнення 739 грн. 48 коп. - основного боргу
є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1.
В задоволенні позову - відмовити.