ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 2-5/11914-2005

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого, судді
Овечкіна В.Е.,

суддів :

за участю представників:
Чернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,

позивача –Шкляр Т.А.,

відповідача –Соловйова К.С.,

третьої особи – Єфанова Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому  засіданні

касаційну  скаргу
ЗАТ " Кримводбуд"

на  постанову
від 15.11.2005 Севастопольського апеляційного
господарського суду

у справі
№2-5/11914-2005

за позовом
Вищого навчального закладу "Сімферопольський
економіко-гуманітарний інститут"

до
Фонду  майна АР Крим

(третя особа -
ЗАТ "Кримвобуд")

про
спонукання відповідача продовжити дію договору оренди
від 01.03.2002 шляхом внесення доповнень до п.8.1 договору

та зустрічним позовом  про
повернення орендованого майна третій особі

встановив:

Рішенням господарського суду АР Крим від 14.09.2005 (суддя Гаврилюк М.П.) провадження у справі за первісним позовом припинено на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв’язку з відсутністю предмета спору, що обумовлено встановленням факту пролонгації договору оренди від 01.03.2002. У задоволенні зустрічного позову відмовлено у зв’язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.11.2005 (судді: Сотула В.В., Гонтар В.І., Плут В.М.) рішення змінено шляхом відмови в первісному позові.

ЗАТ "Кримвобуд" в поданій касаційній скарзі  просить постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в первісному позові  та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій ст.251 ЦК України та ч.3 ст.84 ГПК України.

Окрім того, третя особа вважає, що  відповідач у справі є органом влади Автономної Республіки Крим, а тому ця справа має розглядатись за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання у цій частині, мотивуючи це цивільно-правовим характером правовідносин, з яких виник спір. Ця позиція була підтримана апеляційним судом.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що відповідач за первісним позовом бере участь у цивільних правовідносинах щодо оренди державного майна не як самостійний господарюючий суб’єкт, якому притаманна свобода договору, а як орган влади Автономної Республіки Крим, який реалізує свою владну компетенцію. Подовження чи розірвання договору оренди державного майн Фондом майна АР Крим є актом реалізації владних повноважень органом влади. Таким чином,  правовідносин6и з укладання майна договору  оренди є адміністративно-владними, яким надано форму цивільно-правового договору.

Отже, позовні вимоги носять характер оскарження юридичного особою бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим і мають розглядатись за правилами адміністративного судочинства, а не господарського.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін  та третьої особи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова –скасуванню із залишення без змін первісного рішення з наступних підстав.

Припиняючи провадження у справі за первісним позовом суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності укладення додаткових угод, до договору оренди щодо продовження його дії, оскільки орендодавець в місячний термін, встановлений чинним законодавством про оренду, не заявив про припинення договору оренди державного майна від 01.03.2002, тому спірний договір є продовженим на той самий термін і на тих же умовах, які були ним передбачені.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд послався на відсутність правових підстав для повернення орендованого майна, оскільки договір є таким, що продовжив свою дію.

Змінюючи рішення та відмовляючи в задоволенні первісного позову апеляційний господарський суд виходив з того, що:

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України "Про  оренду державного та комунального майна" (далі - Закон), оскільки об’єктом договору оренди є державне нерухоме майно.

Згідно з пунктом 8.1. договору оренди від 01.03.2002 термін дії договору встановлено до 01.03.2003р.

Додатковою угодою №1 від 27.02.2004 термін дії договору було продовжено до 27.02.2005р.

Частиною другою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або змін умов договору після закінчення його строку.

В разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як вбачається зі матеріалів справи, доказів які б підтверджували факт надіслання на адресу орендаря відповідної заяви про припинення договору оренди в період дії договору, а також протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, а також підтвердження того, що таке попередження було отримано орендарем, відсутні.

У підтвердження відмови від продовження договору після припинення строку його дії Фонд майна Автономної Республіки Крим надав суду лист №08-13/812 від 15 лютого  2005 року (а.с.58).

Однак, позивачем факт отримання даного листа заперечується, доказів його відправки поштовою рекомендованою кореспонденцією не має.

Згідно журналу вхідної кореспонденції Сімферопольського економіко-гуманітарного інституту лист Фонду майна Автономної Республіки Крим від 15.02.2005р. №08-13/812 в період з 15.02.2005р. по 30.03.2005р.  не зареєстрований (а.с.90-93).

У листі № 01-02/57 від 14 листопада 2005 року ректор також заперечує факт надходження листа Фонду майна Автономної Республіки Крим на адресу інституту (а.с.127).

Посилання заявника на те, що лист від 15.02.2005 № 08-13/812 було вручено ректору інституту Потєєву А.Т. особисто під розпис, апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки з вміщеної в листі відмітки не вбачається, ким та коли вона зроблена, відсутні вхідний номер документа. Таким чином, в силу статті 34 Господарського процесуального кодексу України, даний лист не може бути визнано допустимим доказом.

Так як виникнення правових наслідків пов’язано з фактом отримання орендарем повідомлення про припинення спірного договору, апеляційний суд встановив, що Фонд не скористався своїм правом відмови від договору після закінчення строку його  дії, передбаченим ч.2 ст.17 Закону, в  зв’язку з чим договір вважається продовженим на 2 роки 11 місяців, тобто (з урахуванням додаткової угоди від 27.02.2004) до 27.01.2008р.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність необхідності укладення додаткових угод стосовно продовження дії договору оренди. При цьому, суд, помилково припинивши провадження  по справі за первинним позовом у зв’язку з відсутністю предмета спору, фактично ухилився від вирішення спору по суті, результатом розгляду якого відповідно до ст.82 Господарського процесуального кодексу України може бути задоволення позову чи відмова в позові повністю або частково, і,  відповідно від здійснення правосуддя, що суперечить ст.ст.124, 129  Конституції України.

Виходячи з викладеного, апеляційна інстанція визнала за необхідне змінити рішення суду в цій частині і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову.

Оскільки позивач правомірно на даний час продовжує користуватися орендованим майном на підставі договору оренди від 01.03.2002, необґрунтованими є позовні вимоги Фонду майна Республіки Крим про повернення орендованого майна на підставі ст.785 ЦК України та  ст.27 Закону України "Про оренду державного  та комунального майна".

Проте, колегія не погоджується з висновками апеляційного суду в  частині відмови у первісному позові з  огляду на таке.

Предметом первісного позову є зобов’язання орендодавця (Фонду майна АР Крим) продовжити дію договору оренди від 01.03.2007 на 2 роки 11 місяців шляхом внесення доповнення до п.8.1 договору оренди від 01.03.2002 про продовження договору на термін 2 роки 11 місяців  до 27.01.2008 року. Тобто фактично орендарем  заявлено позов про внесення доповнення до договору оренди.

При  прийнятті рішення суд першої інстанції суд послався на ст.764 ЦК України  та ч.2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін  на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зважаючи на відсутність заяви відповідача (орендодавця) про припинення договору оренди від 01.03.2002, він є продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, вказаних в договорі.

При цьому касаційна інстанція враховує, що пунктом  8.1 договору оренди від 01.03.2002 (в  редакції додаткової угоди  від 27.02.2004 №1) визначено трирічний термін дії договору, а саме з 01.03.2002р. по 27.02.2005р., чим спростовуються твердження скаржника  про річний термін дії договору оренди від 01.03.2002. Адже, додаткова угода від 27.02.2004 №1 не оспорювалася сторонами, не розривалася та не визнавалася недійсною у  встановленому порядку.

Розглядаючи первісний позов по суті та приймаючи постанову про відмову в первісному позові суд апеляційної інстанції помилково не врахував того, що позовні вимоги орендаря мотивовані посиланням на ст.764 ЦК України та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", виходячи зі змісту яких пролонгація договору оренди (продовження його дії на той самий строк та на тих  самих умовах) відбувається в позасудовому порядку та має місце в разі відсутності заперечень однієї із сторін про припинення договору оренди, а значить не потребує окремого судового врегулювання.

Встановивши факт пролонгації договору оренди від 01.03.2002 суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність предмета спору по первісному позову (спонукання орендодавця до внесення доповнень до договору оренди в частині продовження його дії) та правомірно припинив провадження в частині первісного позову, вказавши про відсутність необхідності в укладенні додаткових угод та внесенні доповнень щодо продовження дії договору оренди до 27.01.2008 року, тобто на той самий термін (2 роки 11 місяців). Наведений висновок не спростовано апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови.

Разом з тим, слід зазначити про неприпустимість помилкового ототожнення правового інституту пролонгації договору оренди державного майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч.3 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Водночас апеляційним судом правомірно відхилено доводи скаржника щодо необхідності розгляду справи за правилами КАС України, оскільки хоча однією із сторін  договору оренди від 01.03.2002 є суб’єкт владних повноважень (Фонд майна АР Крим), проте, відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава України, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб’єкти публічного права. Тому справи у спорах між суб’єктами владних повноважень та господарюючими суб’єктами щодо укладення, зміни, розірвання та виконання господарських договорів, в тому числі договорів купівлі-продажу, укладених в процесі приватизації, договорів оренди державного та комунального майна, не відносяться до сфери публічно-правових відносин, а, відтак, є підвідомчими господарськими судами та мають розглядатися за правилами ГПК України.

Порушені скаржником (третьою особою) питання щодо неналежного виконання орендарем умов договору оренди можуть бути лише предметом іншого позовного провадження за участю сторін договору.

Зважаючи на те, що підставою  зміни первісного рішення судом апеляційної інстанції стало помилкове застосування останнім ст.ст.80, 82 ГПК України, а обумовлена фактом пролонгації договору оренди відсутність предмета спору по первісному позову не спростована апеляційним господарським судом, то первісне рішення є правомірним та відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.1115 1117, 1119 -11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ЗАТ "Кримвобуд" задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 15.11.2005 у справі №2-5/11914-2005 скасувати, а рішення господарського суду АР Крим від 14.09.2005 у даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                                          В.Овечкін

Судді :                                                                                                            Є.Чернов

В.Цвігун