ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 35/22

Вищий господарський суд України у складі колегії: головуючого, судді    Кузьменка М.В., суддів Васищака І.М., Палій В.М., за участю представників сторін П. Іванова (дов. від 9.01.07), О. Полоника (дов. від 15.10.07), М. Михайловського (дов. від 3.08.07), Ю. Гладуша (керівник), розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду державного майна України на рішення господарського суду м. Києва від 29 березня 2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 червня 2007 року у справі № 35/22 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Боріс” до Фонду державного майна України, треті особи: Міністерство охорони здоров’я України, Українська дитяча спеціалізована лікарня “Охматдит”, про зобов’язання підписати додаткову угоду,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю “Боріс” звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Фонду державного майна України про зобов’язання підписати додаткову угоду про продовження дії договору № 582 від 2 вересня 2004 року оренди майна (далі-Договір) строком на один рік.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що постановою Верховної Ради України від 31 травня 2005 року “Про невідкладні заходи щодо збереження цілісності лікувального комплексу Української дитячої спеціалізованої лікарні “Охматдит” (далі-Постанова) заборонена здача в оренду майна цього лікувального закладу.

Рішенням господарського суду м. Києва від 29 березня 2007 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 червня 2007 року позов задоволено з тих мотивів, що, Постанова не містить заборони Фонду державного майна України надавати в оренду спірне майно; Кабінет Міністрів України не приймав рішень про заборону оренди майна, яке перебуває на балансі Української дитячої спеціалізованої лікарні “Охматдит”; орендар належним чином виконував свої обов’язки і має переважне право на продовження договору оренди на новий термін; відповідач не довів відсутність намірів надавати в подальшому спірні приміщення в оренду.

Фонд державного майна України просить зазначені судові акти скасувати з підстав неправильного застосування господарськими судами Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (далі-Закон), Постанови, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Міністерство охорони здоров’я України та Українська дитяча спеціалізована лікарня “Охматдит” касаційну скаргу підтримують з тих же підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Боріс” проти доводів касаційної скарги заперечує і в її задоволенні просить відмовити.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Господарськими судами встановлено, що 2 вересня 2004 року Фонд державного майна України та товариство з обмеженою відповідальністю “Боріс” уклали Договір, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування приміщення загальною площею 373, 2 м2, що розташовані на вул. Чорновола, 28/1 в м. Києві, балансоутримувачем яких є Українська дитяча спеціалізована лікарня “Охматдит”.

Договір укладено строком на 364 дні і контрагенти встановили, що його може бути продовжено шляхом укладення додаткової угоди (пункти 10.1 і 10.2 Договору).

У вересні 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю “Боріс” направило Фонду державного майна України оферту щодо укладення додаткової угоди до Договору про продовження строку оренди.

Листом від 23 жовтня 2006 року Фонд державного майна України повідомив орендаря про відсутність повноважень щодо продовження строку Договору, оскільки Постановою заборонено надавати в оренду майно цієї особи.

Майнові відносини між орендодавцями і орендарями щодо господарського використання державного майна регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та  Законом.

За змістом статті 134 Господарського кодексу України та статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається майном на власний розсуд.

Задовольняючи позов, господарські суди не звернули уваги на те, що орендодавець, як власник майна, відмовив позивачеві в продовженні дії договору з підстав закінчення строку оренди та наявності заборони на передачу спірних приміщень в оренду.

Господарськими судами також не було враховано положень частини 2 статті 14 Цивільного кодексу України відповідно до яких, особа не може бути примушена до дій вчинення яких не є обов’язковим для неї.

Згідно статті 17 Закону після закінчення терміну дії договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін.

В контексті цієї статті орендар набуває переважного права на укладення договору оренди лише в разі наміру орендодавця укласти такий договір з третьою особою.

Окрім того, господарські суди не дослідили чи відповідають умови додаткової угоди, яку запропонував укласти позивач, вимогам чинного законодавства та не надали обґрунтованої оцінки змісту цієї угоди.

Крім того, суди не визначили конкретної дати її укладання та закінчення строку дії угоди.

Таким чином, всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України місцевим і апеляційним господарськими судами не надано належної оцінки всім доказам в їх сукупності і судова колегія дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання їм належної юридичної оцінки, в зв’язку з чим рішення та постанова, що оскаржуються, підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд, при якому суду слід урахувати викладене, вжити всіх передбачених законом заходів до всебічного, повного й об’єктивного з’ясування обставин справи, дійсних прав та обов’язків сторін і залежно від установленого ухвалити відповідне рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 29 березня 2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 червня 2007 року у справі             № 35/22 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий, суддя

М. В. Кузьменко

Суддя

І. М. Васищак

Суддя

В. М. Палій