ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 р.
№ 4/278-06

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючий суддя
Муравйов О.В.

судді
Полянський А.Г.

Фролова Г.М.

розглянувши

касаційну скаргу
ВАТ "Ім. Фрунзе"

на
рішення від 13.06.2007 р. господарського суду
Херсонської області

у справі
№ 4/278-06  Господарського суду Херсонської області

за позовом
ВАТ "Ім. Фрунзе"

до
ВАТ агропромислова фірма "Таврія"

про
стягнення 372 018 грн.

За участю представників сторін:

позивач –Ващук Я.В. дов. від 01.09.2006 р.

відповідач –не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 13.06.2007 р. (суддя Ємленінова З.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з ВАТ агропромислова фірма "Таврія" на користь ВАТ "Ім. Фрунзе" 23 766,67 грн. основного боргу, 237,67 грн. витрат по сплаті державного мита та 59 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В решті суми позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням від 13.06.2007 р. господарського суду Херсонської області, ВАТ "Ім. Фрунзе" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині відмови у стягненні всієї суми боргу та винести нове рішення, яким задовольнити позовну заяву та стягнути з ВАТ АПФ "Таврія" на користь ВАТ "Ім. Фрунзе" 372 018 грн., мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не скористався наданим процесуальним правом участі у суді касаційної інстанції.

Відзиву на касаційну скаргу від відповідача не надходило.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарських судів.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним  тоді,  коли  суд,  виконавши  всі  вимоги процесуального  законодавства  і  всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Обґрунтованим визнається рішення,  в якому повно  відображені обставини,  які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На думку колегії суду оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, між ВАТ "Ім. Фрунзе" та ВАТ агропромислова фірма "Таврія" 03.09.2003 року  укладено  договір  купівлі-продажу № 18/03-С.  Позивач зобов'язався  передати  відповідачу в сезон переробки 2003-2004 рр. виноматеріал  коньячний  в кількості 300 000 дал по  ціні 11 грн. за 1дал з  урахуванням  ПДВ.

Згідно пункту 2.1 зазначеного договору, відповідач зобов'язався  здійснити  розрахунки за отриманий товар  на протязі 3  місяців  з  моменту поставки  товару шляхом перерахування  грошових коштів  на розрахунковий рахунок  позивача.

Позивач за наданими до матеріалів справи товарно-транспортними накладними в період з 27.09.2003 року по 17.11.2003 року на підставі договору від 03.09.2003 року № 18/03-С передав відповідачу  виноматеріал  коньячний  на загальну суму 537 766,67 грн. Розрахунки  за отриманий виноматеріал  відповідач здійснив  тільки в сумі 135 000 грн.

Також 03.09.2003 р. між відповідачем та ТОВ "Кредо" було  підписано  договір доручення № 800/03-У. За цим договором відповідач доручив ТОВ "Кредо" від його імені і за його рахунок здійснити розрахунки з позивачем по заборгованості, яка виникла за договором № 18/03-С від 03.09.2003 року на суму 379.000грн.

Часткове задоволення позовних вимог господарським судом було мотивована тим, що протоколом про залік взаємних вимог від 11.11.2003 року підтверджено, що відповідач та ТОВ "Кредо" прийшли до згоди про те, що цим договором погашаються взаємні вимоги ТОВ "Кредо", яке є боржником перед ВАТ ім. Фрунзе за договором доручення № 800/03-У від 03.09.2003 року на суму 379 000 грн. та ТОВ "Ім. Фрунзе", яке є боржником перед ТОВ "Кредо" на суму 379 000 грн. за договором № 13 від 10.09.2003 року про поставку сусла.

Таким чином, погашення заборгованості відповідача перед позивачем на думку суду за договором № 18/03-С від 03.09.2003 року на суму 379 000 грн. здійснила інша особа –ТОВ "Кредо", виконавши таким чином обов'язок, покладений на нього відповідачем за договором доручення № 800/03-У від 03.09.2003 року.

Місцевий господарський суд також посилається на  матеріали судової  експертизи відповідно до висновків якої позивачем прийнята та відображена в первинних бухгалтерських документах в грудні 2003 року сума 379 000 грн. в рахунок зменшення заборгованості  відповідача за поставлений  виноматеріал та в зменшення боргу ТОВ "Кредо".

Разом з цим, відповідно до ст. 217 ЦК УРСР (чинною на момент укладення протоколу від 11.11.2003 р.), зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування досить заяви однієї сторони.

Обов’язковою умовою зарахування зустрічних вимог є  те, що сторони одночасно є учасниками  двох зобов'язань та при цьому кредитор в одному зобов’язанні є боржником по другому зобов’язанню.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами протоколу про залік зустрічних вимог від 11.11.2003 р. є ТОВ "Кредо" та ВАТ "Ім. Фрунзе", тоді як в ВАТ "Таврія" взагалі не є учасником даного протоколу.

Також обов’язковою умовою зарахування зустрічних вимог є  необхідність що б строк виконання зобов’язання або вже настав, або був визначений моментом  витребування.

Слід зазначити, що місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що станом на 11.11.2003 р. строк виконання зобов’язання ВАТ "Таврія" за спірним договором купівлі-продажу від  03.09.2003 року  № 18/03-С не настав, оскільки остання поставка виноматеріалу позивачем була здійснена 17.11.2003 р.

Крім того, по третьому питанню судової експертизи: "Чи можна вважати Протокол про залік взаємних вимог між ВАТ "Ім. Фрунзе" та ТОВ "Кредо" від 11.11.2003 р. на суму 379 000 грн. документом, на підставі якого проводяться бухгалтерські операції по розрахунках за отриманий відповідний виноматеріал", експерт зробив висновок, що по бухгалтерському обліку ВАТ "Ім. Фрунзе" не числиться заборгованість від постачальника ВАТ АПФ "Таврія", тому протокол про залік взаємних вимог між ВАТ "Ім. Фрунзе" та ТОВ "Кредо" від 11.11.2003 року на суму 379 000 грн. не може являтись документом, на підставі якого могли б проводитись бухгалтерські операції по взаєморозрахунках за відвантажений виноматеріал на ВАТ АПФ "Таврія".

За таких обставин, господарським судом в порушення вимог ст. 34 ГПК України було зроблено висновок про те, що саме протокол про залік взаємних вимог від 11.11.2003 р. укладений між ТОВ "Кредо" та ВАТ "Ім. Фрунзе" є доказом погашення заборгованості відповідача перед позивачем.

Разом з цим, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення вказаних вимог, відповідач не повністю розрахувався за поставлений виноматеріал та у відповідності до ст. 33 ГПК України не довів належного виконання свого зобов’язання за договором купівлі-продажу № 18/03-С.

Враховуючи викладене, в порушення вимог процесуального права (ст. ст. 43, 47, 38, 43 ГПК України), приймаючи рішення суд не забезпечив всебічний та повний розгляд обставин справи, не встановив та не надав юридичну оцінку всім обставинам справи, що призвело до передчасних і необґрунтованих висновків.

Як наслідок, прийняте у справі рішення не відповідає ст. 84 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або  вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над  іншими, збирати  нові докази або додатково перевіряти докази.

Виходячи з викладеного, та оскільки судом встановлено, що розрахунки  за отриманий виноматеріал  відповідач здійснив  тільки в сумі 135 000 грн., колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість за законність вимог скаржника щодо стягнення заборгованості відповідача у повному обсязі.

Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про порушення судом першої інстанції ст. 4, 43, 84 ГПК України, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині відмови у позові на підставі ч. 1 ст. 11110 ГПК України.

Відповідно до  п. 2 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги (подання) має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення.

Колегія суддів вважає, що аналізуючи підстави для задоволення позову судом першої інстанції тільки в частині стягнення 23 766,67 грн. боргу та відмови у решті суми позову, на предмет відповідності вказаного висновку суду нормам цивільного законодавства, суд касаційної інстанції не встановлює обставини справи, а дає виключно оцінку правильності застосування судом норм матеріального права, що згідно із ст. 1115, 1117 ГПК України є компетенцією касаційної інстанції.

За таких обставин підстав для направлення справи на новий розгляд немає, і, суд касаційної інстанції в цій частині може прийняти рішення по суті спору.

Суд касаційної інстанції вважає за можливе прийняти нове рішення  про стягнення з ВАТ АПФ "Таврія" на користь ВАТ "Ім. Фрунзе" 348 251,33 грн. основного боргу та у відповідності до вимог ст. 49 ГПК України 3482,51 грн. витрат по сплаті держмита та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині рішення Господарського суду Херсонської області від 13.06.2007 року у справі № 4/278-06 слід залишити без змін.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою присутнього представника позивача оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Ім. Фрунзе" задовольнити.

Рішення Господарського суду Херсонської області від 13.06.2007 року у справі № 4/278-06 скасувати в частині відмови у позові.

В цій частині прийняти нове рішення. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства Агропромислова фірма "Таврія" на користь Відкритого акціонерного товариства "Ім. Фрунзе" 348 251,33 грн. основного боргу, 3 482,51 грн. витрат по сплаті держмита та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині рішення Господарського суду Херсонської області від 13.06.2007 року у справі № 4/278-06 залишити без змін.

Головуючий    суддя                                                                    Муравйов О.В.

Судді                                                                                             Полянський А.Г.

Фролова Г.М.