ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.11.07 р.                                                                               Справа № 44/352

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Інвестиційна будівельна компанія” (представник Ріжко О.О., довіреність № 03 від 23.01.07 року) до державного підприємства „Селидіввугілля” (представник Ванін Г.В., довіреність 1/414 від 28.08.07 року), про стягнення заборгованості по лізингових платежах з урахування індексу інфляції та трьох процентів річних у загальному розмірі 6’085’939,12 грн., а також стягнення остаточної вартості неповернутого устаткування в сумі 2’336’447,82 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Інвестиційна будівельна компанія” (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до державного підприємства „Селидіввугілля” (далі – Компанія) про стягнення заборгованості по лізингових платежах за період з січня 2003 року до червня 2004 року 2’171’001,05 грн., стягнення трьох процентів річних 270’098,15 грн. та інфляційних 1’135’280,05 грн. з означеної суми, а також стягнення заборгованості по лізингових платежах 4’680’560,92 грн. за період з липня 2004 року до січня 2007 року. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на неналежному виконанні державним відкритим акціонерним товариством „Шахта імені Д.С.Коротченка” (далі – Шахта) та її правонаступником Компанією умов договору оперативного лізингу № 02/К/186 від 12.12.02 року (далі – Договір) у частині обов’язку вчасно сплачувати лізингові платежі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та через оплату відповідачем в листопаді 2007 року частини суми боргу – в порядку статті 22 ГПК України змінив розмір позовних вимог, вимагаючи стягнення трьох процентів річних 270’098,15 грн., інфляційних 1’135’280,05 грн., заборгованості по лізингових платежах 4’680’560,92 грн. за період з липня 2004 року до січня 2007 року, а також остаточної вартості неповернутого устаткування в сумі 2’336’447,82 грн.

Позивачем заявлено клопотання щодо вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони передавати кредиторську заборгованість Компанії на баланс державного підприємства „Шахта імені Д.С.Коротченка”.

Представник Компанії в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що при передачі прав та обов’язків від Шахти до Компанії устаткування за Договором Компанії передане не було, зокрема, правоохоронними органами провадиться попереднє слідство за фактом недостачі предмету лізингу за Договором, що, на думку Компанії, знімає з неї обов’язок здійснювати лізингові платежі за Договором, оскільки Компанія фактично зазначеним устаткування не користується. Водночас, відповідач підтвердив факт передачі Шахті устаткування за Договором, заперечив проти вжиття заходів забезпечення позову та подав заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 21 до 23 листопада 2007 року, а також 23 листопада 2007 року з 1110 години до 1130 години.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки Товариства та Шахти (а згодом і Компанії), суд дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором оперативного лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 4 ЦК УРСР, приписів Закону України „Про лізинг” (в редакції на момент укладення Договору), а також статей 806-809 ЦК України та статті 292 ГК України, застосування норм яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків сторін.

Таким чином, в силу статті 4 ЦК УРСР, статті 1, 6 та 7 Закону України „Про лізинг” (в редакції на момент укладення Договору), статті 806 ЦК України та статті 292 ГК України, а також розділів 1-3 Договору, Товариство зобов’язалося надати у оплатне користування Шахті на чотири роки з моменту передачі устаткування виробничо-технічного призначення згідно специфікацій, а Шахта зобов’язалася  прийняти зазначене устаткування та сплачувати щомісячні лізингові платежі з правом викупу устаткування по закінченні строку дії лізингу за окремим договором купівлі-продажу.

Додатками №№ 1-65 до Договору (специфікації) сторони в порядку пункту 1.1 Договору та статті 2 Закону України „Про лізинг” (в редакції на момент укладення Договору) визначили перелік устаткування виробничо-технічного призначення, яке передається у лізинг Шахті, загальною вартістю 4’219’977,38 грн.

Актами приймання-передачі від 01.01.03 року №№ 1-21, підписаними сторонами та скріпленими печатками, підтверджено факт передачі предмету лізингу від Товариства до Шахт, тобто згідно пункту 2.1 Договору, строком оперативного лізингу є період з 01.01.03 року до 01.01.07 року – 48 місяців. Означеними актами приймання-передачі устаткування спростовується твердження відповідача, висловлене у листі № 1/451 від 05.09.07 року, про відсутність у лізингоотримувача устаткування за Договором.

Посилання відповідача на неотримання устаткування та його втрату – не заслуговує на увагу, оскільки лізингові платежі підлягають обов’язковій сплаті на підставі чинного (не визнаного недійсним та нерозірваного) Договору, презумпція правомірності якого передбачена статтею 204 ЦК України. До того ж, згідно пунктів 3.7 та 3.9 Договору, лізингоотримувач не вправі затримувати лізингові платежі через пошкодження, несправність або неукомплектованість устаткування, причому саме Компанія несе ризик втрати, знищення та пошкодження лізингового устаткування.

Згідно пунктів 3 та 9 наказу Міністерства палива та енергетики України № 96 від 25.02.03 року „Про реорганізацію ВАТ ДХК „Селидіввугілля”, а також пунктів 1 та 6 наказу Міністерства палива та енергетики України № 454 від 06.09.05 року „Про реорганізацію ДВАТ „Шахта імені Д.С.Коротченка” – Шахту реорганізовано шляхом злиття та створення на її базі (та на базі інших суб’єктів господарювання) нового суб’єкта Компанії, причому Компанія визначена правонаступником прав та обов’язків Шахти.

Виходячи зі змісту статті 25 ГПК України, у разі вибуття однієї з сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником. Підстави застосування інституту правонаступництва в господарських відносинах не обмежуються лише фактом вибуття (припинення юридичної особи) Шахти, оскільки її правонаступником також може бути визнана юридична особа, яка отримала їх права та обов’язки у встановленому порядку.

Статтею 37 ЦК УРСР та статтею 107 ЦК України визначено, що у разі приєднання одного або кількох суб’єктів господарювання до іншого суб’єкта господарювання – до цього останнього переходять усі майнові права та обов’язки приєднаних суб’єктів господарювання, що і мало місце у даному випадку. 31.10.05 року між Шахтою та Компанією підписано передатний баланс, затверджений Міністерством палива та енергетики України, через що посилання відповідача у листі № 1/451 від 05.09.07 року про відсутність факту передачі Компанії устаткування за Договором – суд не бере до уваги. За таких обставин безсумнівним є перехід до Компанії, як нововиниклої в зобов’язанні особи, прав та обов’язків, що були дійсними для реорганізованої Шахти, у тому числі й тих, що є предметом цього спору.

Згідно пункту 3.3 Договору, статті 16 Закону України „Про лізинг” та статті 16 Закону України „Про фінансовий лізинг” (в редакції після 11.12.03 року), розмір щомісячних лізингових платежів складає:

·          в перші 24 місяці оперативного лізингу (з 01.01.03 року до 01.01.05 року) – 1,25% балансової вартості устаткування у якості амортизаційних відрахувань, 27,5% річних у якості оплати банківського кредиту за придбання устаткування, а також податок на додану вартість на суму лізингового платежу – 20%;

·          в наступні 24 місяці оперативного лізингу (з 02.01.05 року до 01.01.07 року) – 1,25% балансової вартості устаткування у якості амортизаційних відрахувань, винагорода Товариству у розмірі 90% від оплати банківського кредиту 27,5% річних за придбання устаткування, а також податок на додану вартість на суму лізингового платежу – 20%.

Внесення Шахтою лізингових платежів за Договором в порядку пункту 3.4 Договору, статті 165 ЦК УРСР, статті 530 ЦК України, статті 11 Закону України „Про лізинг” та статті 11 Закону України „Про фінансовий лізинг” (в редакції після 11.12.03 року) – мало провадитись не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. Тобто, право Товариства вимагати  у Шахти та Компанії виконання грошового зобов’язання виникало у період з 26.02.03 року до 26.01.07 року щомісячно по кожному з окремих платежів. Заперечення відповідача, які ґрунтуються на неподанні позивачем рахунків на оплату лізингових платежів – є безпідставними, оскільки Договір пов’язує момент виникнення права грошової вимоги не є юридичним фактом пред’явлення рахунку, а з моментом настання певної дати (26-го числа відповідного місяця).

У відповідності до розрахунків позивача, розмір заборгованості Шахти по лізингових платежах за період з січня 2003 року до червня 2004 року – складає 3’086’464,95 грн. За змістом позову, частину зазначеної суми до моменту подання позову у справі № 44/352 сплатила Шахта (126’000 грн.) та Компанія (789’463,90 грн.). Наявність кредиторської заборгованості Шахти та Компанії перед позивачем за період лізингових платежів з січня 2003 року до червня 2004 року переконливо підтверджена актами звірення розрахунків від 20.09.04 року, 30.09.05 року, 16.06.06 року, 19.06.06 року та 17.01.07 року, які є бухгалтерськими документами, що достовірно відображають тотожність врахування сторонами в бухгалтерському обліку фінансових операцій.

Лізингові платежі за наступну частину строку оперативного лізингу (з липня 2004 року до січня 2007 року) становлять 4’680’560,92 грн., причому доказів оплати зазначеної суми суду не надавалося взагалі.

Правильність арифметичного розрахунку Товариства загальної суми лізингових платежів за 48 місяців оперативного лізингу (7’767’025,87 грн.) відповідачем жодним чином не спростована, навпаки, зазначений розрахунок підтверджується наданими суду рахунками Товариства на оплату лізингових платежів, податковими накладними та іншими матеріалами справи.

Згідно пункту 7.2.3 Закону України „Про податок на додану вартість” податкова накладна є звітним, а також одночасно розрахунковим документом, яка виписується на кожну повну або часткову поставку товарів або надання послуг. Водночас, факти необхідності здійснення щомісячних лізингових платежів додатково підтверджені наданими позивачем податковими накладними, які видано згідно приписів пункту 7.3.1 Закону України „Про податок на додану вартість” за першою подією – за фактом місячного оплатного користування предметом лізингу.

Належність зазначених податкових накладних до предмету спору перевірена судом, до того ж, вказані податкові накладні надали відповідачу право на включення в податковий кредит витрат по сплаті податку на додану вартість.

Таким чином, грошове зобов’язання Шахти та Компанії перед Товариством по внесенню лізингових платежів за період з січня 2003 року до червня 2004 року на суму 2’171’001,05 грн. станом на 01.10.07 року – виконане не було, на порушення норм 161-162 ЦК УРСР та статей 525-526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Прострочення відповідачем грошового зобов’язання по внесенню лізингових платежів за період з січня 2003 року до червня 2004 року на суму 2’171’001,05 грн. тягне за собою обов’язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних з простроченої суми, на підставі статті 625 ЦК України. За розрахунком позивача, який арифметично перевірено судом у відповідності до методики листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ», індекс інфляції та три проценти річних з простроченої суми за період з моменту виникнення права грошової вимоги до 01.10.07 року становлять відповідно 1’135’280,05 грн. та 270’098,15 грн.

Грошове зобов’язання відповідача перед Товариством по внесенню лізингових платежів за період з липня 2004 року до закінчення строку оперативного лізингу 4’680’560,92 грн. – не виконане на момент прийняття рішення, що також є порушенням норм статей 525-526 ЦК України.

З огляду на наведене, позовні вимоги Товариства щодо стягнення трьох процентів річних 270’098,15 грн., інфляційних 1’135’280,05 грн. та заборгованості по лізингових платежах 4’680’560,92 грн. за період з липня 2004 року до січня 2007 року – є цілком обґрунтованими з правової та доказової точки зору, через що підлягають задоволенню.

Наразі, позовні вимоги Товариства щодо стягнення з Компанії остаточної вартості неповернутого устаткування в сумі 2’336’447,82 грн. – не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Пунктами 5.2-5.3 Договору передбачено, що право власності Компанії на устаткування за Договором виникає по закінченні строку оперативного лізингу на підставі окремого договору купівлі-продажу або, у разі відмови Компанії від придбання лізингового устаткування – Компанія має його демонтувати та підняти у наземний склад.

Наразі, зазначені умови Договору не передбачають можливості виплати Товариству остаточної вартості лізингового устаткування, окрім того, позивач не довів наявності окремого договору купівлі-продажу лізингового устаткування, з якого могло би виникнути зобов’язання Компанії його оплатити.

Пункт 5.3 Договору не передбачає ані зобов’язання лізингоодержувача повернути лізингове устаткування Товариству, ані строку демонтажу предмету Договору та строку його підняття у наземний склад, тому, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про пред’явлення Товариством письмової вимоги щодо повернення лізингового устаткування або оферти щодо укладення договору купівлі-продажу цього майна – суд в порядку частини 2 статті 530 ЦК України вважає, що на момент розгляду справи ще не настало право Товариства вимагати повернення лізингового устаткування або його вартості.

Лист Компанії № 1/451 від 05.09.07 року всупереч тверджень позивача – не містить відмови повернути лізингове устаткування, навпаки абзац 7 цього листа прямо свідчить про готовність Компанії повернути Товариству вказане майно.

Нарешті, всупереч приписів статті 33 ГПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами того, що остаточна вартість лізингового устаткування за Договором станом на момент розгляду справи складає саме 2’336’447,82 грн.

Крім того, суд вважає недоцільним застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони передавати кредиторську заборгованість Компанії на баланс державного підприємства „Шахта імені Д.С.Коротченка”. Зокрема, згідно наказу Міністерства вугільної промисловості України від 25.09.07 року № 384 „Про створення шляхом виділу державного підприємства „Шахта імені Д.С.Коротченка”, ДП „Шахта імені Д.С.Коротченка” є правонаступником Компанії згідно розподільчого балансу. Натомість, факт наявності зазначеного балансу станом на 23.11.07 року – суду не доведений, окрім того, заборона здійснювати передачу заборгованості в процесі реорганізації може призвести до зупинення фінансово-господарської діяльності суб’єкта господарської діяльності та носитиме характер протиправного втручання суду в господарську діяльність, забороненого нормами статей 6 та 19 ГК України, через що у задоволенні клопотання Товариства про вжиття заходів забезпечення позову – слід відмовити. Окрім того, позивач неправильно обґрунтував вимогу щодо забезпечення позову приписами статті 433 ГПК України, оскільки ця норма процесуального права регулює не порядок та підстави вжиття заходів забезпечення позову, а порядок вжиття запобіжних заходів.

Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності також підлягає відхиленню судом. Зокрема, виходячи з положень пункту 3.4 Договору, на момент подання досліджуваного позову (05.11.07 року), строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, по лізингових платежах з січня 2003 року до вересня 2004 року – дійсно минув, наразі, актом звірення від 25.10.05 року (а також іншими наявними в матеріалах справи актами звірення) відповідач визнав наявність кредиторської заборгованості за Договором на суму 4’522’408,29 грн., до того ж, в листопаді 2007 року відповідачем сплачено частину суми боргу 2’171’001,05 грн., через що суд вважає, що в порядку частини 1 статті 264 ЦК України строк позовної давності по лізингових платежах з січня 2003 року до вересня 2004 року перервався 25.10.05 року і з означеного моменту тече заново.

З огляду на наведене, причиною виникнення спору є протиправне порушення Шахтою та Компанією умов Договору, які регулюють порядок внесення лізингових платежів, а також порушення останнім норм ЦК УРСР, ЦК України та Закону України „Про фінансовий лізинг”, які регулюють загальні умови виконання зобов’язань та правила виконання договорів лізингу.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі означених норм національного матеріального права, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 43, 49, 66-68, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Інвестиційна будівельна компанія” до державного підприємства „Селидіввугілля” про стягнення заборгованості по лізингових платежах з урахування індексу інфляції та трьох процентів річних у загальному розмірі 6’085’939,12 грн.

В решті позовних вимог – відмовити.

Стягнути з державного підприємства „Селидіввугілля” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Інвестиційна будівельна компанія” суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних у загальному розмірі 6’085’939,12 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 85,26 грн. та відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 18’426,07 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області