ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2007 р.                Справа № АС-49/207-07

вх. № 6130/3-49

Суддя господарського суду Харківської області Кононова О.В.

за участю секретаря судового засідання

представників сторін :

позивача - Шебаніц Н.М., дов. № 06ю-6/79 від 16.01.2007 року

відповідача - не з'явився

по справі за позовом  Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідівм. Х-в

до  ТОВ "АСС" м. Харків

про стягнення 5869,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Харків, звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Асс" про стягнення штрафних санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів у 2006 році, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач зобов’язаний був створити у 2006 році 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів, але фактично у 2006 році на підприємстві відповідача не було створено жодного робочого місця для інвалідів, у зв’язку з чим відповідач повинен сплатити позивачеві суму 5869,35 грн. штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, прохав суд їх задовольнити.

Відповідач в пизначене судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 25.05.2007 року надавав відзив на позовну заяву, в якому проти пред’явлених до нього вимог заперечував в повному обсязі, вказав, що у 2006 році на підприємстві було створено робоче місце для працевлаштування інфаліда, про наявність вакансії було заявлено у звітах, але позивач не направляв для працевлаштування інвалідів.

Вислухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд встановив, що статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі Закон), встановлено, що Для підприємств, установ,  організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив  робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу  за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно зі статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається  в  розмірі  середньої  річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для  працевлаштування  інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій  до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001р. № 1767, штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітнім.

Згідно наданих суду документів, звіту підприємства відповідача, середньооблікова чисельність штатних працівників в 2006 році на підприємстві відповідача становить 124 особи, згідно ст. 19 Закону кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2006 році визначена - 5 місць. Фактично, згідно розділу ІІ звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів у 2006 році на підприємстві відповідача працювало 4 інваліди, отже на думку позивача відповідачем не був виконаний норматив про працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Крім цього, обов'язок по працевлаштуванню інвалідів закріплений за державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів, що передбачено "Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. №314, чинним в 2006 році.

При цьому відповідно до п. п. 11, 12 Положення про робоче місце інваліда на місцеві органи соціального захисту населення покладаються такі обов'язки:

-          виявляти інвалідів, які бажають працювати;

-          щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які виявили бажання працювати;

-          подавати державній службі зайнятості заявки на професійне навчання інвалідів;

-          вести   інформаційний  банк даних   про  інвалідів,   які   працюють   і   бажають працювати.

А згідно цього Положення, державна служба зайнятості повинна вести облік інвалідів, які звернулися за допомогою у працевлаштуванні; сприяти працевлаштуванню інвалідів, які звернулися з проханням, з урахуванням рекомендацій МСЕК та щоквартально подавати місцевим органам соціального захисту населення інформацію про працевлаштування інвалідів.

Згідно п. 5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1995р. за № 314 (із змінами від 10.01.2002р.) підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

З наведеного слід зробити висновок, що обов'язок підприємства щодо  створення робочих  місць  для інвалідів  не супроводжується  його  обов'язком  підбирати  і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також  підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п'ятого цього  Положення, якими Фонду надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними  нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

На підприємство хоч і не покладається обов'язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Наказом Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 року, затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

З наданих відповідачем копій "Звітів про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках" (форма 3-ПН), які відповідачем задавались до Центру зайнятості, в переліку вакантних робочих місць відповідач вказував про потребу в працівниках - інвалідах, що свідчить про належне інформування центру зайнятості про наявність вільного робочого місця на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інваліду для працевлаштування.

При дослідженні матеріалів справи було встановлено, що визначеними органами інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача не направлялися, так само як і не було безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування.

Доказів, які б свідчили про те, що підприємство відмовило у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до підприємства відповідача або які були направлені переліченими у ст. 18 Закону органами - позивачем не були представлені і у справі відсутні.

Слід зазначити, що діюче законодавство не зобов'язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів. За таких обставин, покладати на підприємство відповідальність у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обов'язків спеціально уповноваженими органами є неправомірним і суперечить як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, відповідно ст. 238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Отже, адміністративно - господарські санкції можуть бути застосовані лише за наявності порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, проте позивачем не доведено наявність в діях відповідача складу цивільного правопорушення щодо недодержавння ним чинного законодавства про забезпечення працевлаштування інвалідів.

Керуючись 18, 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні",  ст.ст. 7, 9, 17, 79, 94, 160 - 163  Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони та інші особи, якіберуть участь у справі, а також особи,  які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в  апеляційному  порядку  постанову суду першої інстанції повністю або частково.

На постанову через суд першої інстанції може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна скарга може бути  подана через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанови набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови виготовлений 09.07.2007 року о 14:20 годині.

Суддя                                                                                            Кононова О.В.