ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 листопада 2007 р.

№ 174/4-03/17

Вищий господарський суд України у
складі:  суддя
Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Головного
управління Державного казначейства України у Київській області, м. Київ (далі
-Головне управління ДКУ)

на постанову Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від 24.04.2007

зі справи  № 174/4-03/17

за позовом
суб'єкта підприємницької діяльності -приватного підприємця ОСОБА_1, м. Вишгород
Київської області (далі -СПД ОСОБА_1)

до: державної
виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області, м. Вишгород
Київської області (далі -ДВС);

Головного управління ДКУ;

Державного казначейства України, м.
Київ (далі -ДК України)

про відшкодування
моральної шкоди.

Судове засідання проведено за
участю представників сторін:

СПД ОСОБА_1 -ОСОБА_1 (особисто),
ОСОБА_2,

ДВС -не з'яв.,

Головного управління ДКУ -Миколенко
Е.В.,

ДК України -не з'яв.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про відшкодування
моральної шкоди в сумі
20 000 грн., а з урахуванням подальшого збільшення розміру позовних
вимог -50 000 грн.

Справа розглядалася господарськими
судами неодноразово.

Рішенням господарського суду
Київської області від 29.08 -22.09.2005 (суддя Суховий В.Г.) позов задоволено
частково: з відділу ДВС стягнуто на користь
СПД ОСОБА_1 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та суму судових
витрат (85 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу і 891, 64 грн. витрат на проведення
судово-психологічної експертизи). У прийнятті зазначеного рішення суд виходив,
зокрема, з того, що з висновком експерта стосовно заподіяння СПД ОСОБА_1
моральної шкоди слід погодитися частково, та з необхідності визначення розміру
відшкодування цієї шкоди у залежності від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових
втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших
обставин, в тому числі цивільної справи Вишгородського районного суду.

Постановою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 23.05.2006 (колегія суддів у складі: суддя
Мостова Г.І. -головуючий, судді Агрикова О.В. і Мамонтова О.В.): апеляційну
скаргу СПД                 ОСОБА_1 з
даної справи задоволено; зазначене рішення місцевого господарського суду
змінено; позов задоволено повністю: з відділу ДВС стягнуто на користь СПД
ОСОБА_1 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та суму судових витрат; з
названого відділу стягнуто також 42, 50 грн. державного мита з апеляційної
скарги. У прийнятті зазначеної постанови суд погодився із згаданим висновком
судового експерта і виходив також з приписів статей 19, 129 Конституції України
та статей 7, 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної
Генеральною асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 10.12.1948.

Постановою Вищого господарського
суду України від 19.09.2006 зазначену постанову апеляційної інстанції від
23.05.2006 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Київського
міжобласного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Верховного Суду України від
30.11.2006 відмовлено в порушенні провадження з перегляду в касаційному порядку
згаданої постанови Вищого господарського суду України.

Постановою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 24.04.2007 (колегія суддів у складі:
Фаловська І.М. - головуючий, судді Жук Г.А. і Писана Т.О.) рішення місцевого
господарського суду з цієї справи скасовано та прийнято нове рішення, згідно з
яким: позовні вимоги до ДВС, Головного управління ДКУ і ДК України задоволено
повністю; стягнуто з державного бюджету України на користь СПД ОСОБА_1 50 000
грн. моральної шкоди та суму судових витрат зі справи; цією ж постановою
залишено без задоволення апеляційну скаргу відділення ДВС Вишгородського
районного управління юстиції Київської області на рішення місцевого
господарського суду з даної справи. У прийнятті зазначеної постанови апеляційна
інстанція виходила із законності та обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України Головного управління ДКУ просить оскаржувану
постанову апеляційної інстанції з даної справи скасувати і прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову до Головного управління ДКУ відмовити.

У відзиві (запереченні) на
касаційну скаргу СПД ОСОБА_1 з посиланням на невідповідність її доводів
приписам Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, рішенню
Конституційного Суду України у справі про відшкодування шкоди державою, рішенню
Європейського суду з прав людини від 07.05.2002 просить залишити скаргу без
задоволення, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції -без змін.

Від інших учасників судового
процесу відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце
розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення
попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування
ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України
дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з
огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі
встановлено, що:

- 16.01.2001 СПД ОСОБА_1 звернувся
до відділу ДВС із заявою про прийняття до примусового виконання рішення
арбітражного суду Київської області від 29.12.2000;

- постановою відділу ДВС від
25.01.2001 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу
названого арбітражного суду зі справи № 86/11-2000 про звернення стягнення на
майно ТОВ “Енергетик” в межах 4 835,80 грн. на користь СПД ОСОБА_1;

- 19.08.2001 СПД ОСОБА_1 звернувся до
відділу ДВС із заявою про прийняття до виконання наказу арбітражного суду
Київської області  від 03.08.2001 зі
справи № 135/18-01;

- постановою відділу ДВС від
27.08.2001 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу
господарського суду Київської області зі справи № 135/18-01 про стягнення з ТОВ
“Енергетик” 2 184, 42 грн. на користь СПД ОСОБА_1;

- у
зв'язку  з  неодноразовими  зверненнями
та  скаргами  СПД ОСОБА_1 щодо неналежного здійснення
виконавчого провадження з примусового виконання зазначених наказів Київським
обласним управлінням юстиції 10.09.2001 та 22.10.2001 було проведено перевірки,
якими встановлено факти неналежного виконання наказів від 29.12.2000                          № 86/11-2000 та від
03.08.2001 № 135/18-01;

- СПД ОСОБА_1 у 2003 році
оскаржувалися в судовому порядку дії та бездіяльність відділу ДВС щодо
виконання зазначених наказів;

- за результатами розгляду
відповідної скарги у справі № 135/18-01 ухвалою господарського суду Київської
області  від 10.02.2003:

визнано незаконними дії відділу ДВС з
примусового виконання рішення господарського суду Київської області  від 20.07.2001 в даній справі у частині
порушення строків, встановлених статтями 24, 25, 49 Закону України “Про
виконавче провадження”;

визнано незаконною бездіяльність
відділу ДВС з примусового виконання згаданого судового рішення;

- за результатами розгляду
відповідної скарги у справі № 86/11-00
ухвалою господарського суду Київської області від 24.02.2003 року:

визнано незаконними дії відділу ДВС
з примусового виконання рішення господарського суду Київської області  від 29.06.2000 в даній справі у частині
порушення строків, встановлених названим Законом;

визнано незаконною бездіяльність
відділу ДВС з примусового виконання згаданого судового рішення;

- згідно з висновком Київського
науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від
11.04.2005 № 5 (т. 3, а. с. 14-23, далі -експертний висновок) “приватному
підприємцю ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода діями/або бездіяльністю відділу
Державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції в
Київській області по примусовому виконанню рішення господарського суду
Київської області від 20.07.2001 у справі № 135/18-01 та по примусовому
виконанню рішення господарського суду Київської області від 29.06.2000 у справі
№ 86/11-2000”;

- судово-психологічну експертизу
було призначено судом за клопотанням СПД ОСОБА_1 від 08.10.2004;

- в експертному висновку зазначено,
що “особливості ситуації, що склалася у житті
позивача ОСОБА_1, визначають її як таку, що спричиняє потужну
психологічну травму, викликаючи психологічно руйнівні переживання. Тобто, з
матеріалів справи випливає, що дії/або бездіяльність відділу Державної
виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській
області утворили умови, які визначають особливості соціально-психологічного
контексту життєвих подій позивача, приватного підприємця ОСОБА_1, під час
примусового виконання рішення господарського суду Київської області від
20.07.2001року у справі № 1318-01 та примусового виконання ухвали
господарського суду Київської області від 29.06.2000 року у справі № 86/11-2000
року як потужний багатомірний стресогенний чинник, що впливає на стан позивача,
спричиняючи страждання, та має певну негативну післядію для його психологічного
стану”;

- одночасно із здійсненням
виконавчого провадження у справах
№№ 86/11-00 і 135/18-01 про стягнення з ТОВ “Енергетик” на користь СПД
ОСОБА_1 7020, 22 грн. (4 835, 80 грн. + 2 184, 42 грн.) Вишгородським районним
судом розглядалася цивільна справа № 7/2-468/01 за позовом ОСОБА_3 до СПД
ОСОБА_1 про стягнення з останнього                   25 920 грн.;

- рішенням названого місцевого суду
зі справи № 7/2-468/01                                         позов
задоволено.  Це рішення   неодноразово
оскаржувалося  СПД  ОСОБА_1; ухвалою Верховного Суду України від
16.04.2003 йому відмовлено у задоволенні касаційної скарги;

- під час виконання виконавчого
листа, виданого 16.11.2001 згідно з рішенням місцевого суду зі справи №
7/2-468/01, постановою відділу ДВС накладено арешт на все майно  боржника -СПД ОСОБА_1, в тому числі на його
квартиру.

Судом апеляційної інстанції у
справі встановлено, що:

- 16.01.2001 СПД ОСОБА_1 звернувся
до відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції з заявою про
прийняття до примусового виконання рішення арбітражного суду Київської області
від 29.12.2000;

- згідно з постановою названого
відділу від 25.01.2001 було відкрито виконавче провадження по примусовому
виконанню наказу арбітражного суду Київської області від 29.12.2000 зі справи №
86/11-2000 про звернення стягнення на майно ТОВ “Енергетик” в межах 4 835, 80
грн. на користь СПД ОСОБА_1;

- 19.08.2001 СПД ОСОБА_1 звернувся
до відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції із заявою про
прийняття до виконання наказу арбітражного суду Київської області від
03.08.2001 зі справи № 135/18-01;

- постановою названого відділу було
відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наказу господарського
суду Київської області від 03.08.2001 зі справи № 135/18-01 про стягнення з ТОВ
“Енергетик”                         2
184, 42 грн. на користь СПД ОСОБА_1;

- у зв'язку із зверненнями та
скаргами СПД ОСОБА_1 з приводу неналежного здійснення виконавчого провадження
по примусовому виконанню зазначених наказів Київським обласним управлінням
юстиції було проведено перевірки, за результатами яких встановлено порушення
вимог Закону України “Про виконавче провадження” у виконанні цих наказів;

- крім того, СПД ОСОБА_1 у 2003
році було оскаржено до суду дії та бездіяльність відділу ДВС Вишгородського
районного управління юстиції щодо виконання наказів арбітражного суду Київської
області від 29.12.2000 зі справи № 86/11-2000 та від 03.08.2000 зі справи №
135/18-01;

- за результатами розгляду скарги у
справі № 135/18-01 ухвалою господарського суду Київської області від 10.02.2003
визнано незаконними дії відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції
у Київській області по примусовому виконанню рішення господарського суду
Київської області від 20.07.2001 зі справи № 135/18-01 в частині порушення
строків, установлених статтями 24, 25, 49 Закону України “Про виконавче
провадження” та визнано незаконною бездіяльність названого відділу по
примусовому виконанню зазначеного рішення;

- за результатами розгляду скарги у
справі № 86/11-00 ухвалою господарського суду Київської області від 24.02.2003
визнано незаконними дії відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції
у Київській області по примусовому виконанню рішення господарського суду
Київської області від 29.06.2000 у справі № 86/11-00 в частині порушення
строків, установлених статтями 24, 25, 49 Закону України “Про виконавче
провадження” та визнано незаконною бездіяльність названого відділу по
примусовому виконанню зазначеного рішення;

- висновком Київського
науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України
установлено, що: СПД ОСОБА_1заподіяно моральну шкоду діями та/або бездіяльністю
відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції в Київській області по
примусовому виконанню рішень господарського суду Київської області від
20.07.2001 у справі № 135/18-01 та від 29.06.2000 у справі № 86/11-2000.
Індивідуальні особливості ОСОБА_1 з урахуванням інших його життєвих обставин,
що існували у період здійснення виконавчого провадження у зазначених справах,
визначаються підвищеним рівнем його стресогенної уразливості  стосовно впливу зовнішніх подразників через
наявний в нього стан підвладності їх дій, що був зумовлений утворенням без
волевиявлення ОСОБА_1 надлишкових перешкод щодо розв'язання ним поточних
життєвих проблем, у тому числі життєвих ситуацій, які виникли як
гостропроблемні, існували як паралельно-проблемні та співпадали в часі із
здійсненням виконавчого провадження у відповідних справах. Через підвищений
рівень стресогенної уразливості ОСОБА_1, що виник внаслідок зазначених причин,
інші переживання ОСОБА_1, зокрема у зв'язку з розглядом Вишгородським районним
судом справи за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 25 920 грн. боргу та виконанням відповідного
рішення суду, могли вплинути на його психоемоційний стан як додатковий
виснажливий чинник. Дії та/або бездіяльність відділу ДВС (поряд з іншими
обставинами у житті
ОСОБА_1 у відповідний період) мають статус багатомірного, із самостійною
дією, стресогенного чинника, що вплинув на стан ОСОБА_1, спричинивши страждання
через утворення поза волевиявленням ОСОБА_1 умов, які порушили його здатність
до самоврядування власною активністю, що призвело до розвитку подій з
ескалацією взаємопов'язаних між собою негативних для ОСОБА_1 економічних та
соціально-психологічних наслідків (стан матеріальної залежності, роз'єднаність
з обраною сферою діяльності, негативні зміни у психологічному самопочутті через
стресогенну виснаженість психофізіологічних ресурсів організму та
перенапруження саморегуляції діяльності на особистісному рівні). Можливий
розмір (грошовий еквівалент) компенсації моральної шкоди, заподіяної
ОСОБА_1діями та/або бездіяльністю відділу ДВС, може складати               “144 МЗП”, розмір яких
приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятому
на момент “винесення рішення судом”.

Крім того, апеляційною інстанцією в
даній справі зазначено таке:

- до суду названої інстанції
надходило клопотання ДВС у Вишгородському районі Київської області Департаменту
державної виконавчої служби про припинення провадження у справі, оскільки
відділ ДВС Вишгородського районного управління юстиції в Київській області
ліквідовано та 16.01.2006 виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та
організацій України. Це клопотання судом не задоволено з огляду на те, що:
відповідно до Закону України “Про внесення змін до Законів України “Про
державну виконавчу службу” та “Про виконавче провадження” від 23.06.2005, Указу
Президента України від 20.04.2005 № 701/2005 “Питання Міністерства юстиції
України” та постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2005 № 320 “Про
утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства юстиції”
“відбувся процес реформування органів державної виконавчої служби”; на
виконання зазначених нормативних актів та наказу Міністерства юстиції України
від 19.08.2005            № 1482/к
відділи ДВС Головного управління юстиції України в Автономній Республіці Крим,
областей, Київського та Севастопольського міських, районних, районних у містах,
міських, міськрайонних управлінь юстиції ліквідовано; разом з тим пунктом 1
названої постанови Кабінету Міністрів України визначено, що Департамент ДВС як
урядовий орган державного управління утворюється на базі органів ДВС;

- ухвалою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 05.02.2007 у цій справі здійснено заміну
першого відповідача: відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції в
Київській області в порядку статті 25 ГПК України його правонаступником -ДВС у
Вишгородському районі Київської області Департаменту ДВС.

Відповідно до статті 56 Конституції
України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів
місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх
повноважень.

Статтею 11 Закону України “Про
державну виконавчу службу” передбачено відшкодування шкоди, заподіяної
державним виконавцем фізичним та юридичним особам під час виконання рішення, у
порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

З установлених попередніми судовими
інстанціями обставин справи вбачається, що відносини сторін у ній, пов'язані з
відшкодуванням моральної шкоди, є цивільно-правовими.

Відповідно до статті 23 ЦК України:

- особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав;

- моральна шкода полягає, зокрема,
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна.

Згідно із статтею 170 ЦК України
держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної
влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною другою статті 84 ГПК
України визначено, що при задоволенні позову в резолютивній частині судового
рішення вказуються, зокрема, найменування сторони, з якої здійснено стягнення
грошових сум.

Частиною першою статті 117 ГПК
України передбачено, що наказ господарського суду має відповідати вимогам до
виконавчого документа, встановленим Законом України “Про виконавче
провадження”, а згідно із статтею 19 названого Закону у виконавчому документі
повинні бути зазначені, зокрема, найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище,
ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника,
їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних
осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та
боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний
ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних
осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та
боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце
народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження
майна боржника тощо.

Всупереч наведеним законодавчим
приписам апеляційний господарський суд у розгляді даної справи стягнув кошти з
“Державного бюджету України”, що не належить ні до органів державної влади, про
які йдеться в наведеній статті 170 ЦК України, ані до юридичних чи фізичних
осіб. Бюджет, за визначенням пункту 1 статті 1 Бюджетного кодексу України, це
-план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і
функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної
Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного
періоду. Тому кошти на задоволення позову “з Державного бюджету України”
стягнуті бути не можуть. Більш того, наказ на виконання такого судового
рішення, який апеляційна інстанція доручила видати господарському суду
Київської області, практично був би невиконуваний, оскільки в ньому неможливо
визначити належні згідно із згаданою статтею 19 Закону України “Про виконавче
провадження” відомості, а “Державний бюджет України” в принципі не може бути
стороною у виконавчому провадженні (боржником), оскільки за приписом частини
другої статті 11 названого Закону боржником є фізична або юридична особа.

До того ж у прийнятті постанови зі
справи апеляційний господарський суд виходив, зокрема, з того, що одного з
відповідачів у ній, який існував як юридична особа на час прийняття рішення
місцевим господарським судом (а саме -відділ ДВС Вишгородського районного
управління юстиції в Київській області), в подальшому припинено, а тому він
підлягає заміні в порядку статті 24 ГПК України правонаступником (ДВС у
Вишгородському районі Київської області Департаменту ДВС). Однак, здійснюючи
таку заміну, апеляційний господарський суд не врахував припису частини першої
статті 104 ЦК України, за змістом якої припинення юридичної особи шляхом
ліквідації не допускає правонаступництва.

У зв'язку з цим апеляційний
господарський суд послався на те, що, на його думку, “чинним законодавством
передбачено можливість відшкодування шкоди, заподіяної державним виконавцем
фізичним та юридичним особам під час виконання рішення безвідносно до того, який
правовий статус мають органи державної виконавчої служби на момент звернення до
суду із позовною заявою та розгляду відповідної справи судом чи господарським
судом”.

Такий висновок є невірним, і чинним
законодавством нічого подібного не передбачено.

Дійсно, у пункті 8 Інформаційного
листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 № 01-8/1228 “Про деякі
питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005
році” у відповіді на питання: “Чи впливає зміна правового статусу органів
Державної виконавчої служби на подання і розгляд скарг до господарських судів
на дії чи бездіяльність цих органів?” Вищий господарський суд України виклав
правову позицію, згідно з якою “статтею 1212 ГПК України передбачено
можливість оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби
щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів безвідносно до того,
який правовий статус мають ці органи на час подання та розгляду відповідної
скарги”. Однак ця правова позиція, за її змістом, стосувалася оскарження
дій (бездіяльності) органів ДВС,                   тобто відносин не
цивільно-правового характеру, в яких інститут правонаступництва значення не
має, тоді як відносини сторін у даній справі є, про що вже зазначалося, саме
цивільно-правовими, в яких правонаступництво підлягає обов'язковому
застосуванню.

Таким чином, і у новому розгляді
даної справи суд апеляційної інстанції:

- припустився неправильного застосування
норм матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин законодавчі
приписи, які підлягали застосуванню: частину першу статті 104, статтю 170 ЦК
України;

- у зв'язку з цим припустився
порушення норм матеріального і процесуального права -статті 24, частини другої
статті 84, частини першої статті 117 ГПК України, статей 11 і 19 Закону України
“Про виконавче провадження”;

- через це: 1) прийняв незаконне
судове рішення про стягнення коштів “з Державного бюджету України” і 2) як і в
первісному новому розгляді даної справи, не з'ясував належним чином, чи може
бути відповідачем у справі ДВС у Вишгородському районі Київської області
Департаменту ДВС, не встановивши пов'язані з цим фактичні обставини щодо
наявності чи відсутності правонаступництва цієї організації стосовно відділу
ДВС Вишгородського районного управління юстиції в Київській області. Доречно з
цього приводу зауважити, що згідно з пунктом 3 резолютивної частини
оскаржуваної постанови позовні вимоги задоволено щодо “Державної виконавчої
служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області”, хоча,
за висновками самої ж апеляційної інстанції, юридичну особу з таким
найменуванням припинено ще до початку здійснення апеляційного провадження з
цієї справи;

- з огляду на викладене порушив ще
й приписи частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття
судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи і частини
першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Касаційна ж інстанція згідно з
частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У повторному новому розгляді справи
суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, встановити обставини,
зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку,
правильно застосувати норми матеріального і процесуального права та вирішити
спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117
- 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного
управління Державного казначейства України у Київській області задовольнити
частково.

2. Постанову Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від 24.04.2007 зі справи №
174/4-03/17 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя
В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І.
Бенедисюк

Суддя
Б. Львов