ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2007 р.                                                            Справа № 18/194-03

вх. № 8620/3-18

Суддя господарського суду Лаврова Л.С.

при секретарі судового засідання Яковенко К.І.

за участю представників сторін:

позивача - не з*явився  відповідача - Крячко О.В. за довіреністю б/н від 02.04.07 р

розглянувши справу за позовом ВАТ "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" м. Київ

до  АТЗТ "А.М.Б." м. Харків

про стягнення 640288,69 грн. та зустрічна позовна заява за позовом АТ" А.М.Б." до ВАТ"Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" м.Київ про стягнення 504225 грн. 60 коп.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача збитків на суму 640288,69 грн. та суми судових витрат. Під час судового розгляду позивач уточнив свої позовні вимоги. Згідно з уточненнями від 01.12.2003 р вимагає на підставі ст. 469 ЦК УРСР 1963 р стягнути з відповідача, як особи, що одержала майно без достатньої правової підстави та повинна повернути його особі, від якої набула це майно, визначену зробленим перерахунком переплату за поставлене вугілля у сумі 622010,73 грн. Оскільки згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, зменшити розмір позовних вимог, та враховуючи, що ці дії не суперечать законодавству і не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає ці уточнення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено договір № 68 від 12.11.1999 р, згідно з яким відповідач мав поставити структурному підрозділу позивача – Трипільській ТЕС – вугілля, а позивач мав прийняти та оплатити його. У відповідності до п.2.1 договору сторони погодили ціни на марки вугілля, що передбачалось поставляти, з урахуванням вмісту золи та вологи. Також сторони у відповідності до пп.2.2-2.4 та роз.3 договору погодили ціни на поставлене вугілля у разі зміни розрахункових якісних показників по волозі та золі.

Також позивач посилається на те, що відповідач на виконання взятих на себе зобов’язань в період з грудня 1999 р по квітень 2000 р включно поставив вугілля в кількості 50757,234 тон на суму 5235350,47 грн. Сума поставок розрахована з урахуванням якісних показників (вмісту золи та вологи) поставленого вугілля.

В рахунок поставлених відповідачем обсягів вугілля позивач здійснив розрахунки на загальну суму 5875639,16 грн., а саме: переказними векселями № 926, № 7927, № 7934, № 7936, № 737.

Отже, різниця між сумою здійснених позивачем оплат та поставленого вугілля відповідачем становить 640288,69 грн. Відповідно до ст. 469 ЦК УРСР 1963 р ці кошти для відповідача є безпідставно набутим майном і мають бути повернені позивачу.

Також позивач в обґрунтування позову пояснив, що взагалі відповідачем було поставлено на Трипільську ТЕС 68693,234 тон вугілля за попередніми даними на суму 5875639,16 грн. На цю суму і пройшли розрахунки. Відповідно до п.2.5 договору № 68 від 12.11.1999 р підставою для проведення розрахунків були щомісячні акти звірок. Однак позивач під час оприбуткування вугілля припустився арифметичної помилки, факт якої був встановлений актом КРУ в Київській області № 10-06/038 від 4.09.2001 р. (т.1 а.с.34-39) під час перевірки (замість обрахування вартості вугілля за результатами проб Трипільської ТЕС вартість вугілля обраховувалась за даними постачальника, що не відповідало умовам договору). Розмір отриманих внаслідок цього збитків актом не встановлений. Після цього позивач самостійно провів перерахунок по даних свого бухгалтерського обліку і встановив, що він повинен був сплатити за вугілля 5235350,47 грн. З цього зробив висновок, що ним безпідставно переплачено за вугілля 640288,69 грн. (5875639,16 – 5235350,47 = 640288,69 грн.).

На підтвердження проведеного перерахунку позивач надав копію лабораторного журналу хімічного цеху Трипільської ТЕС (т.1 а.с.95-112), копії залізничних накладних (т.3 а.с.73-203) та актів приймання вугілля по кількості за результатами зважування на тензометричних вагах (т.3 а.с.15-72), первинні відомості приймання вугілля (т.2 а.с.31-54), виправлені відомості приймання вугілля (т.2 а.с.55-82), розрахунок заборгованості відповідача. Позивач вказує, що акти приймання вугілля по якості та протоколи відбору зразків вугілля, акти приймання вугілля на відповідальне зберігання та зняття з відповідального зберігання не складались, оскільки це не було передбачено умовами договору.

Позивач пояснив, що первинні відомості приймання вугілля складались з урахуванням накладних постачальника, сертифікатів якості, актів приймання вугілля по фактичній кількості та результатів хімічних аналізів якості у лабораторії Трипільської ТЕС. Також акти звірки між сторонами складались спочатку за даними первинних відомостей, потім коригувались на початок місяця, після надходження всіх результатів проб (пояснення, т.2 а.с.5).

У січні 2002 р Трипільською ТЕС було зменшено дебіторську заборгованість відповідача шляхом зарахування вартості вугілля у сумі 18277,96 грн., що належало відповідачу.

Внаслідок цього розмір позовних вимог складає 640288,69 – 18277,96 = 622010,73 грн.

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти позовних вимог позивача, посилаючись на те, що під час виконання договору сторонами підписувались щомісячні акти звірки розрахунків, згідно з якими поставлено вугілля на загальну суму 6230760,94 грн., надано знижок у зв’язку із якістю на суму 356451,92 грн. Відповідно позивач мав сплатити за поставлене вугілля загальну суму 5874309,02 грн. (6230760,94 – 356451,92 = 5874309,02 грн.). П.2.2 договору передбачено можливість коригування ціни при зміні якісних показників вугілля від розрахункових та визначено механізм такого коригування. Тому навіть при відхиленні від встановленої норми якості це не було б порушенням зобов’язань з боку відповідача при умові своєчасного та належного виявлення такого відхилення якісних показників.

Також, відповідач посилається на те, що договором (п.3.2) передбачено, що приймання вугілля по якості здійснюється за результатами досліджень на підставі ДСТУ 1137-64 «Правила приймання за якістю» та 10742-71 «Методи відбору та підготовки проб до лабораторних досліджень». Згідно з цими стандартами невідповідність якості продукції та відбір проб під час дослідження мали оформлюватись належними документами (акт про відбір контрольної проби, акт результату аналізу контрольної проби, акт про відбір товарної розрахункової проби, акт відбору об’єднаної проби палива на складі, акт про фактичну якість та комплектність поставленої продукції тощо). Крім того, питання, що виникають між сторонами при виявленні невідповідності якості продукції умовам договору, потребують своєчасного узгодження, тобто позивач повинен був своєчасно викликати представника відповідача для складання таких актів, а також повинен був зберігати арбітражні проби вугілля для можливості перевірки результатів аналізу. Ці вимоги позивачем виконано не було, що унеможливлює перевірку його тверджень про якість поставленого вугілля. Позивач не склав жодного документу, передбаченого вказаними ДСТУ, який належним чином засвідчував би якість продукції. Ці документи на протязі дії договору та після спливу його чинності до відповідача не надходили і не узгоджувались ним, не надані вони й суду.

Відповідно ж до Інструкції П-7 від 25.04.1966 р про порядок приймання продукції, яка має застосовуватись до відносин сторін в усіх питаннях, не врегульованих вказаними ДСТУ, обов’язком саме позивача як отримувача було створити умови для правильного та своєчасного приймання продукції, своєчасно складати необхідні документи та викликати для цього представника іншої сторони.

Також, відповідач посилається на те, що надані позивачем копії первинних відомостей приймання вугілля та лабораторного журналу хімічного цеху Трипільської ТЕС не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять необґрунтовані дані і не можуть бути використані для обґрунтування перерахунку. Виходячи з вимог позивача про визнання такого перерахунку правомірним, відповідач наполягає на тому, що претензія пов’язана саме з якістю поставленої продукції, а відповідно до ст. 72 ЦК УРСР 1963 р, що діяв на момент пред’явлення позову, за позовами, що випливають з поставки продукції неналежної якості, діють скорочені строки позовної давності тривалістю в шість місяців, які вже спливли на момент пред’явлення позову. Оскільки позов подано у липні 2003 р, тобто після спливу вказаного шестимісячного строку, просить застосувати до вимог позивача  вказану позовну давність. Крім того, на момент подання позову сплив і загальний строк позовної давності в три роки.

Сторони в ході розгляду звернулись з клопотанням про проведення судово-бухгалтерської експертизи. У зв’язку із тим, що до матеріалів справи було залучено велику кількість документів первинного бухгалтерського обліку, вивчення та аналіз яких потребує спеціальних знань у сфері економіки та бухгалтерського обліку, керуючись ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 02.12.2003 р призначив судово-бухгалтерську експертизу та призупинив провадження по справі.

На вирішення експертизи були поставлені наступні запитання:

1.          Яка вартість поставленого відповідачем на адресу Трипільської ТЕС ВАТ «Центренерго» вугілля, що надходило у вагонах (накладні, які додані до матеріалів справи), якщо визначити цю вартість на підставі умов договору № 68 від 12.11.1999 р та ГОСТів  № 10742-71, № 1137-64?

2.          На яку суму поставлене вугілля (у якій кількості) з боку АТ «А.М.Б.» на користь Трипільської ТЕС за рахунками № 154 від 22.12.99 р, № 14 від 31.01.2000 р, № 15 від 30.01.2000 р?

3.          На яку суму позивачем здійснено розрахунок за отримане вугілля?

4.          Точна сума кредиторської та дебіторської заборгованості сторін за період з 01.12.99 р по 01.04.2000 р?

Експертизу проведено Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, отримано висновок № 8945 від 22.01.2004 р (т.4 а.с.24-27). Провадження у справі ухвалою від 23.02.2004 р було поновлене.

Витрати за проведення судової експертизи були покладені на відповідача та оплачені ним.

Відповідно до висновку експерта вартість вугілля, що було поставлене відповідачем на адресу Трипільської ТЕС на умовах договору № 68 від 12.11.99 р, згідно наданих для дослідження рахунків та податкових накладних, з урахуванням коригування його вартості на знижки по якості, що були враховані в рахунках та накладних, а також в актах звірки взаємних розрахунків, склала 5874309,02 грн. Розрахунки за вказане вугілля проведено векселями на загальну суму 5370083,42 грн., а саме: переказними векселями № 926 на суму 357000,00 грн., № 7927 на суму 1900000,00 грн., № 7934 на суму 400000,00 грн., № 7936 на суму 2213083,42 грн., № 737 на суму 500000,00 грн.

З урахуванням цього заборгованість Трипільської ТЕС перед АТЗТ «А.М.Б.» за поставлене вугілля в обсязі наданих документів на 01.05.2000 р склала 504225,60 грн.(т.4 а.с.27).

З урахуванням отриманого висновку відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому вимагає стягнути з позивача (ВАТ «Центренерго») заборгованість у сумі 504225,60 грн. та суми судових витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач за первинним позовом не виконав в повному обсязі свої зобов’язання з оплати вартості поставленого за договором № 68 від 12.11.99 р вугілля. Отримавши вугілля на суму 5874309,02 грн., позивач за первинним позовом сплатив лише 5370083,42 грн. шляхом застосування вексельного обігу. У зв’язку із цим виникла заборгованість позивача за первинним позовом перед відповідачем за первинним позовом на суму 504225,60 грн. (5874309,02 – 5370083,42 = 504225,60 грн.).

Також відповідач надав клопотання від 19.04.2004 р про відновлення пропущеного строку позовної давності для подання зустрічного позову, яке суд вважає за можливе задовольнити.

Оскільки зустрічний позов взаємно пов'язаний з первинним, зустрічна позовна заява відповідає вимогам ст. 54,56,57 Господарського процесуального кодексу України, суд на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України ухвалою від 19.04.2004 р прийняв її для спільного розгляду з первісним позовом.

Також позивач за зустрічним позовом посилається на те, що згідно п.2.5 договору № 68 від 12.11.99 р підставою для розрахунків за поставлене вугілля між сторонами є щомісячний акт звірки. Такі акти, підписані сторонами, містяться у матеріалах справи (т.2 а.с.20-27). Останнім актом звірки від 13.07.2000 р № 8 було узгоджено заборгованість відповідача за зустрічним позовом перед позивачем за зустрічним позовом у розмірі 505555,74 грн. Разом з тим належне погашення цієї заборгованості не відбувалось, жодних документів з цього приводу сторони не складали. Висновок експерта № 8945 від 22.01.2004 р також підтверджує існування цієї заборгованості. Оскільки вона має грошовий характер і відповідачем за зустрічним позовом не доведено її погашення, вимагає стягнути заборгованість в сумі 504225,60 грн. з відповідача за зустрічним позовом.

Відповідач за зустрічним позовом проти нього заперечує, посилаючись на те, що позовні вимоги ґрунтуються на висновках судово-економічної експертизи № 8945 від 22.01.2004 р, яка є неповною та не містить відповіді на всі запитання, поставлені перед експертом. Також вказує, що у серпні 2000 р авізо № 112 Трипільська ТЕС як структурний підрозділ відповідача за зустрічним позовом передала кредиторську заборгованість перед АТЗТ «А.М.Б.» у розмірі 505555,74 грн. на баланс головного підприємства. Після цього заборгованість було погашено шляхом передачі переказного векселя № від 5.07.2000 р на суму 192904,05 грн. та проведенням заліку зустрічних вимог на суму 312651,69 грн. угодою від 25.01.2001 р. Також надав бухгалтерську довідку (т.1 а.с.71), де зазначено, що на суму 312651,69 грн. було погашено зустрічну заборгованість відповідача, яка утворилась внаслідок передплати по договору № 07-112 від 10.03.1999 р за постачання на Зміївську ТЕС вугілля. Факт проведення цього заліку, за твердженнями позивача, відображено у рішенні господарського суду Харківської області № 13886/3-09 від 13.09.2002 р (т.2 а.с.14-15).

Позивач за зустрічним позовом звернув увагу суду на те, що факт існування переказного векселя № від 5.07.2000 р на суму 192904,05 грн. не відображено в акті звірки від 13.07.2000 р № 8, а також, що на наданій суду копії векселя немає відмітки про акцепт. Також стверджує, що відповідно до ст. 217 ЦК УРСР 1963 р зобов’язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Але відповідачем за зустрічним позовом не доведено того, що на момент зарахування існували такі зустрічні однорідні вимоги, по яких не спливла позовна давність, які відповідають усім вимогам зазначеної норми. Крім того, таке зарахування сторонами жодним чином не узгоджувалось. Угода ж від 25.01.01 р, на думку позивача за зустрічним позовом, не відноситься до справи, оскільки в ній чітко вказані підстави того боргу, стосовно якого проводиться залік. Так, згідно з цією угодою погашено борг ВАТ «Центренерго» по векселях 6645 від 17.05.00 р 827477,00 грн. та від 23.01.01 р 158579,49 грн., тобто не по договору № 68 від 12.11.99 р.

Не погодившись з висновком судового експерту № 8945 від 22.01.2004 р, позивач подав клопотання про призначення судово-бухгалтерської  експертизи та винесення на її розгляд тих самих запитань. Оскільки відповідач не заперечував проти її проведення, керуючись ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 17.05.2004 р призначив судово-бухгалтерську експертизу та призупинив провадження по справі.

Експертизу проведено Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, 15.05.2006 р отримано висновок № 7089 від 22.08.2005 р (т.4 а.с.79-87). Провадження у справі ухвалою від 25.05.2006 р було поновлене.

Витрати за проведення судової експертизи були покладені на позивача, але він не сплатив зазначену суму. Ці витрати фактично оплачено відповідачем, про що він надав платіжні доручення.

В результаті проведеного дослідження експертом встановлено, що в матеріалах справи відсутні документи, оформлення і зберігання яких передбачено ДСТУ 1137-64 та ДСТУ 10742-71, а саме: наряди збутових організацій; повідомлення про одержання; акти (посвідчення) про відбір та аналіз проб; посвідчення про відбір товарних розрахункових проб; акти (посвідчення) результатів аналізів контрольних проб; акти відбору об’єднаної проби палива на складі; протоколи відбору збірної проби; результати аналізів розрахункових проб; паспорти палива. Зроблено висновок, що у позивача під час дії договору не виникало сумнівів щодо якості палива, тому експертом прийнято до розрахунку кількісні і вартісні показники узгоджених сторонами документів: рахунків, актів звірок, залізничних накладних.

По результатам дослідження експерт дійшов висновку, що визначити вартість поставленого ЗАТ «А.М.Б.» на адресу Трипільської ТЕС (ВАТ «Центренерго») вугілля, що надійшло у вагонах, накладні на які додані до матеріалів справи, виходячи з умов договору № 68 від 12.11.99 р та керуючись ДСТУ 1137-64 та ДСТУ 10742-71, не видається за можливе.

Крім того, встановлено, що розрахунки за вугілля проведено векселями на загальну суму 5370083,42 грн., а саме: переказними векселями № 926 на суму 357000,00 грн., № 7927 на суму 1900000,00 грн., № 7934 на суму 400000,00 грн., № 7936 на суму 2213083,42 грн., № 737 на суму 500000,00 грн.

Не погодившись з висновком судового експерту № 7089 від 22.08.2005 р, позивач подав клопотання про призначення додаткової судово-бухгалтерської  експертизи з винесенням на її розгляд тих самих питань, вважає, що експертом не в повному обсязі досліджені документи по справі. Оскільки відповідач не заперечував проти її проведення, керуючись ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 06.09.2006 р призначив додаткову судово-бухгалтерську експертизу та призупинив провадження по справі.

Експертизу було доручено Київському науково-дослідному інститутові судових експертиз, але у зв’язку із неоплатою вартості експертного дослідження справу повернуто до суду. Провадження у справі ухвалою від 25.05.2007 р було поновлене.

Слід зазначити, що відносно ВАТ «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» порушена справа про банкрутство, яка розглядається господарським судом м. Києва (№ 15/76-б-43/624-б).

Під час судового розгляду сторони кілька разів надавали узгоджені клопотання про подовження строків розгляду справи, які судом були задоволені.

Представник позивача в судове засідання 2.07.2007 р, 20.08.2007 р, 5.09.2007 р не з’явився, про місце та час засідань був повідомлений належним чином. Оскільки у матеріалах справи міститься достатня кількість пояснень та письмових доказів, неявка представника не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглядається згідно ст. 75 ГПК України, за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами було укладено договір № 68 від 12.11.1999 р, згідно з яким відповідач мав поставити структурному підрозділу позивача – Трипільській ТЕС – вугілля, а позивач мав прийняти та оплатити його. У відповідності до п.2.1 договору сторони погодили ціни на марки вугілля, що передбачалось поставляти, з урахуванням вмісту золи та вологи. Також сторони у відповідності до пп.2.2-2.4 та роз.3 договору, погодили ціни на поставлене вугілля у разі зміни розрахункових якісних показників по волозі та золі.

Договором (п.3.2) передбачено, що приймання вугілля по якості здійснюється за результатами досліджень на підставі ДСТУ 1137-64 «Правила приймання за якістю» та 10742-71 «Методи відбору та підготовки проб до лабораторних досліджень».

Відповідачем було поставлено на Трипільську ТЕС 68693,234 тон вугілля, що підтверджено залізничними накладними та актами приймання вугілля по кількості. Заперечень стосовно кількості поставленого вугілля позивач не має.

Згідно п.2.5 договору № 68 від 12.11.99 р підставою для розрахунків за поставлене вугілля між сторонами є щомісячний акт звірки. На виконання договору сторонами підписано акти звірки від 31.01.2000 р, від 23.02.2000 р, від 2.03.2000 р, від 24.03.2000 р, на 31.03.2000 р, від 24.04.2000 р, від 20.06.2000 р, від 13.07.2000 р. Згідно з цими актами  з урахуванням коригування його вартості на знижки по якості відповідач поставив вугілля на загальну суму 5874309,02 грн. Розрахунки за вказане вугілля позивач провів переказними векселями № 926 на суму 357000,00 грн., № 7927 на суму 1900000,00 грн., № 7934 на суму 400000,00 грн., № 7936 на суму 2213083,42 грн., № 737 на суму 500000,00 грн. на загальну суму 5370083,42 грн., що підтверджено матеріалами справи (т.1 а.с.11-33) та висновками експертиз.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача боргу за цим договором, позивач посилається на самостійне проведення перерахунку по даних свого бухгалтерського обліку, яким встановлено, що внаслідок помилки з боку позивача безпідставно переплачено за вугілля 640288,69 грн.

Судом встановлено, що під час дії договору № 68 від 12.11.99 р позивачем в порушення вимог ДСТУ 1137-64, ДСТУ 10742-71, Інструкції П-7 від 25.04.1966 р про порядок приймання продукції взагалі не складались документи, оформлення і зберігання яких передбачено цими документами, а саме: наряди збутових організацій; повідомлення про одержання; акти (посвідчення) про відбір та аналіз проб; посвідчення про відбір товарних розрахункових проб; акти (посвідчення) результатів аналізів контрольних проб; акти відбору об’єднаної проби палива на складі; протоколи відбору збірної проби; результати аналізів розрахункових проб; паспорти палива; акти приймання вугілля по якості та протоколи відбору зразків вугілля, акти приймання вугілля на відповідальне зберігання та зняття з відповідального зберігання. Не відбирались та не зберігались арбітражні проби. Належним чином оформлені претензії та виклики представників відповідача для участі у відборі проб відповідачу не надсилались. Суду вони також не надані.

Суд зазначає, що відповідно до Інструкції П-7 від 25.04.1966 р про порядок приймання продукції, яка має застосовуватись до відносин сторін в усіх питаннях, не врегульованих вказаними ДСТУ, обов’язком саме позивача як отримувача було створити умови для правильного та своєчасного приймання продукції, своєчасно складати необхідні документи та викликати для цього представника іншої сторони.

Суд також вважає, що надані позивачем копії первинних відомостей приймання вугілля та лабораторного журналу хімічного цеху Трипільської ТЕС не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять необґрунтовані дані і не можуть бути використані для обґрунтування перерахунку. Крім того, в лабораторному журналі не вказано, хто є постачальником продукції, з якої бралась проба. Але по датах проведення аналізів видно, що вони проводились своєчасно і їх результати були відомі під час складання та підписання актів звірки між сторонами. За твердженнями самого позивача, первинні відомості приймання вугілля складались з урахуванням в тому числі результатів хімічних аналізів якості у лабораторії Трипільської ТЕС. Таким чином, посилання позивача на несвоєчасне виявлення неналежної якості вугілля і вимушене оприбуткування її з цих причин лише за даними постачальника є безпідставними.

Суд вважає достовірним висновок експерта № 8945 від 22.01.2004 р стосовно того, що вартість вугілля, що було поставлене відповідачем на адресу Трипільської ТЕС на умовах договору № 68 від 12.11.99 р, згідно наданих для дослідження матеріалів, з урахуванням коригування його вартості на знижки по якості, що були враховані в рахунках та накладних, а також в актах звірки взаємних розрахунків, склала 5874309,02 грн. Також суд вважає, що йому не суперечить висновок експерта № 7089 від 22.08.2005 р в частині тверджень про те, що визначити вартість поставленого ЗАТ «А.М.Б.» на адресу Трипільської ТЕС (ВАТ «Центренерго») вугілля, що надійшло у вагонах, накладні на які додані до матеріалів справи, виходячи з умов договору № 68 від 12.11.99 р та керуючись ДСТУ 1137-64 та ДСТУ 10742-71, не видається за можливе, оскільки експерт дійшов свого висновку, беручи до уваги відсутність належних та своєчасно оформлених документів про якість отриманої продукції, що унеможливлює проведення обґрунтованого перерахунку на умовах договору. Для розрахунку вартості вугілля, на думку суду, в таких обставинах можуть бути взяті лише дані наявних у справі актів звірок, рахунків та податкових накладних, що й було зроблено експертами при дослідженні.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суд вважає, що позивачем не доведені належним чином обставини щодо безпідставного отримання майна відповідачем за договором № 68 від 12.11.1999 р, не обґрунтовані та не можуть бути обґрунтовані з вини самого позивача вимоги про необхідність та правомірність проведення перерахунку вартості поставленого за цим договором вугілля у зв’язку із його якістю, відповідно до чого позов є необґрунтованим, безпідставним та не підлягаючим задоволенню.

Суд також приймає доводи відповідача про те, що позов пов’язаний саме з якістю поставленої продукції, а відповідно до ст. 72 ЦК УРСР 1963 р, що був чинним на момент пред’явлення позову, за позовами, що випливають з поставки продукції неналежної якості, діють скорочені строки позовної давності тривалістю в шість місяців, які вже спливли на момент пред’явлення позову. Позов подано 10.07.2003 р, тобто після спливу вказаного шестимісячного строку, а також після спливу загального строку позовної давності в три роки. Цей строк за обставинами справи починає спливати з дня проведення лабораторних досліджень отриманого вугілля на Трипільській ТЕС та оприбуткування на підставі цих досліджень. Останнє таке оприбуткування мало місце у квітні 2000 р. Виходячи з обставин справи, на момент підписання актів звірки між сторонами позивач вже мав результати таких аналізів. Жодних поважних причин для пропущення цього строку позивач не навів.

Згідно із ч.3,4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, також є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду зустрічних позовних вимог судом встановлено наступне.

Вартість вугілля, що було поставлене відповідачем на адресу Трипільської ТЕС на умовах договору № 68 від 12.11.99 р, згідно наданих для дослідження рахунків та податкових накладних, з урахуванням коригування його вартості на знижки по якості, що були враховані в рахунках та накладних, а також в актах звірки взаємних розрахунків, склала 5874309,02 грн. Розрахунки за вказане вугілля проведено векселями на загальну суму 5370083,42 грн. З урахуванням цього заборгованість Трипільської ТЕС перед АТЗТ «А.М.Б.» за поставлене вугілля в обсязі наданих документів на 01.05.2000 р склала 504225,60 грн. (5874309,02 – 5370083,42 = 504225,60 грн.), що підтверджено висновком експерта № 8945 від 22.01.2004 р. Крім того, актом звірки від 13.07.2000 р № 8 було узгоджено заборгованість відповідача за зустрічним позовом перед позивачем за зустрічним позовом у розмірі 505555,74 грн. Відповідно до умов договору між сторонами ця заборгованість має грошовий характер.

Дослідивши докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2.6 договору № 68 від 12.11.99 р розрахунок за поставлене вугілля здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Можливі також інші форми розрахунків, що не суперечать законодавству України, які мають бути обумовлені додатковими угодами сторін.

У серпні 2000 р авізо № 112 Трипільська ТЕС як структурний підрозділ відповідача за зустрічним позовом передала кредиторську заборгованість перед АТЗТ «А.М.Б.» у розмірі 505555,74 грн. на баланс ВАТ «Центренерго». Така передача не була узгоджена сторонами.

Факт існування переказного векселя № від 5.07.2000 р на суму 192904,05 грн. не відображено в акті звірки від 13.07.2000 р № 8, а також на наданій суду копії векселя немає відмітки про акцепт. Але в матеріалах справи (т.1 а.с.72) міститься акт приймання-передачі вказаного векселя від 5.07.2000 р, підписаний сторонами, в якому вказано, що вексель передано в рахунок погашення заборгованості за поставлене вугілля на Трипільську ТЕС. Крім того, наявний акт акцепту вказаного векселя його емітентом від 5.07.2000 р (т.2 а.с.19), тому суд не сприймає доводи позивача за зустрічним позовом про те, що вексель не було передано та акцептовано, і вважає, що погашення боргу цим векселем на суму 192904,05 грн. відбулось належним чином.

Стосовно погашення залишку заборгованості у сумі 312651,69 грн. шляхом зарахування зустрічних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 217 ЦК УРСР 1963 р зобов’язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. При цьому для такого зарахування мають бути дотримані вимоги, зокрема, про зустрічність вимог, про їх однорідність відносно предмету ( в даному випадку обидві зустрічні вимоги мають носити грошовий характер), має бути відсутнім спір відносно характеру вимог, строк зобов’язання має вже настати, або має бути визначений моментом запитання, або не визначений взагалі. Крім того, згідно ст. 218 ЦК УРСР 1963 р не допускається зарахування вимог, по яких минув строк позовної давності. Відповідачем за зустрічним позовом не подано жодних доказів належного проведення такого зарахування та не доведено те, що на момент зарахування існували такі зустрічні вимоги, які відповідають усім вимогам зазначених норм.  За твердженнями позивача, було погашено борг відповідача за договором № 07-112 від 10.03.1999 р за недопоставлене на Зміївську ТЕС вугілля. Але така вимога безперечно не була однорідною з грошовим зобов’язанням позивача і не могла бути автоматично зарахована. Крім того, доказів існування вказаного боргу відповідача суду не надано, а також таке зарахування сторонами всупереч вимогам п.2.6 договору жодним чином не узгоджувалось, будь-яких додаткових угод не складалось.

Суд також не сприймає в якості доказу погашення заборгованості угоду від 25.01.01 р (т.4 а.с.6), оскільки в ній вказано, що борг АТЗТ «А.М.Б.» перед ВАТ «Центренерго» складається з боргів за договорами № 07-114 від 16.02.00 р, № 36/99 від 27.09.99 р, № 68 від 12.11.99 р. Сума боргу за окремими договорами в угоді не розписана. Але з актів звірки між сторонами (акт № 8 від 13.07.2000 р, а також акт, наданий суду позивачем та не підписаний відповідачем (т.1 а.с.81)) відомо, що на 25.01.01 р боргу по договору № 68 від 12.11.99 р за АТЗТ «А.М.Б.» не було, тому вказівка на нього в угоді не є правомірною. Крім того, в угоді вказано, що борг ВАТ «Центренерго» перед АТЗТ «А.М.Б.», що погашається цією угодою, складає 986056,49 грн. Це борг по векселях 6645 від 17.05.00 р 827477,00 грн. та від 23.01.01 р 158579,49 грн., тобто не по договору № 68 від 12.11.99 р. Угода всупереч твердженням позивача також не містить посилань на вказаний позивачем договір № 07-112 від 10.03.1999 р між сторонами і, як вважає суд, не відображує всіх господарських відносин між сторонами. Таким чином, вказана угода не відноситься до справи.

Рішення ж господарського суду Харківської області № 13886/3-09 від 13.09.2002 р ґрунтується на змісті угоди від 25.01.2001 р і, таким чином, не стосується правовідносин, що розглядаються в даній справі.

Керуючись вказаним, суд вважає, що відповідачем за зустрічним позовом не доведено погашення заборгованості за договором № 68 від 12.11.1999 р на суму 312651,69 грн., а позивач за зустрічним позовом має право вимагати стягнення такої суми.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов’язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суд враховує, що судові експертизи по справі призначались за клопотанням позивача для підтвердження його позиції, а фактично оплачені відповідачем, і вважає за необхідне покласти витрати на  проведення судової експертизи, які складають разом 3347,20 грн., на позивача. Також суд вважає за необхідне покласти обов’язок сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу по зустрічному позову на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає відповідно 1054,11 грн. державного мита та 73,17 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на позивача, 645,89 грн. та 44,83 грн. – на відповідача.

Керуючись викладеним, ст.129 Конституції України, ст.ст. 1,4-7,12,15,33,43,44,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. 267, 526 ЦК України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первинного позову відмовити.

2. Зустрічний позов задовольнити частково. Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго», 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, будинок 1, , на користь акціонерного товариства «А.М.Б.», м. Харків, вул. Іжевська 22-а, , заборгованість у сумі 312651,69 гривень (триста дванадцять тисяч шістсот п’ятдесят одна гривня шістдесят дев’ять копійок), а також судові витрати у сумі 4474,48 грн. (чотири тисячі чотириста сімдесят чотири гривні 48 копійок).

Видати наказ після набрання чинності судовим рішенням.

Суддя                                                                                            Лаврова Л.С.

рішення підписане 07.09.2007 року