ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.

№ 2/210-37/73

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,   Борденюк Є.М.

розглянувши у відкритому  за участю представника позивача:   касаційну скаргу

судовому засіданні у м. Києві
Панчохи О.С. та представника відповідача - Ніколаєвої Л.В.  Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1.

на постанову

від 16.05.2007

Київського апеляційного

господарського суду

у справі

№ 2/210-37/73

господарського суду

міста Києва

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1.

до

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ясон"

про

розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2006
року суб'єкт підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1. звернувся з
позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ясон" про
розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2002.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 14.02.2007 у справі № 2/210-37/73 в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2007, за тією ж справою, вищезазначене судове
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову апеляційного суду від 16.05.2007, рішення господарського
суду першої інстанції від 14.02.2007, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції. Скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду
прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема,
ст.ст. 47, 41, 43, 101 ГПК України, ст. 783 ЦК України.

У відзиві на касаційну скаргу
відповідач просить постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну
скаргу -без задоволення.

Заслухавши доповідача, вислухавши
пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування
апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України знаходить касаційну скаргу такою, що
підлягає задоволенню частково.

До такого висновку суд дійшов на
підставі наступного.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, 01.07.2002 між сторонами у справі був укладений договір оренди
нежитлового приміщення, згідно умов якого позивач передав відповідачу в
строкове платне користування нежитлове приміщення, яке розташоване у будинку №
9-А по вул. Пушкінській у м. Києві загальною площею 133,9 м2, про що
свідчить акт приймання передачі від 01.08.2002.

Умовами договору також було
передбачено, що договір укладено сторонами на десять років, тобто до
01.07.2012. Крім того, умовами договору визначено, що орендна плата становить
7460,90 грн. і сплачується орендарем до 5 числа місяця, поточного за
розрахунковим. Днем сплати орендної плати вважається день зарахування орендної
плати на рахунок орендодавця. При цьому, відповідач окремо від орендної плати
відшкодовує позивачу витрати, пов'язані з експлуатацією та утриманням
приміщення. Зазначені платежі орендар сплачує на підставі рахунків позивача,
які відповідають розрахункам, отриманим від відповідних комунальних організацій
в 5-ти денний термін з дня отримання таких рахунків.

Погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що
відповідачем надані копії банківських документів про сплату орендної плати за
жовтень-грудень 2005 року та січень-лютий 2006 року включно, що підтверджує, що
заборгованість з орендної плати була перерахована позивачу до звернення
позивачем до суду з позовом. Крім того, позивачем не було надано доказів
понесення ним витрат по експлуатації та утриманню приміщень та направлення
відповідачу відповідних рахунків, а тому відсутні підстави для відшкодування
йому таких витрат відповідачем, а також зазначені обставини не можуть бути
підставою для розірвання договору оренди з підстав передбачених ст. 651 ЦК
України. До того ж, існування заборгованості по оплаті орендної плати не є
спричиненням позивачу збитків у розумінні ст. 22 ЦК України.

З такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, і ці обставини також були встановлені судами попередніх інстанцій,
позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, наполягав на тому, що відповідачем було
порушено умови договору, а саме у зв'язку з несвоєчасною оплатою орендної плати
та несплатою по витратам пов'язаним з експлуатацією та утриманням приміщенням,
відповідач позбавив його доходу від належного майна на протязі трьох місяців,
що поставило позивача у скрутне матеріальне становище.

Як вбачається із змісту
оскаржуваних судових рішень, судами було встановлено, що відповідач, порушуючи
умови договору, несвоєчасно сплачував орендну плату за період з жовтня по грудень
2005 року, оскільки повністю сума орендної плати за ці місяці була сплачена 15
та 17 березня 2006 року. Також відповідачем були порушені строки оплати
орендної плати за січень і лютий 2006 року, оскільки орендна плата за січень
була оплачена 06.02.2006 в сумі 6500,00 грн. і в сумі 900,00 грн. - 09.02.2006,
а орендна плата за лютий оплачена в сумі 6000,00 грн. 07.03.2006 і в сумі
2000,00 грн. -27.03.2006.

Встановивши вищенаведені обставини,
суд не звернув уваги на те, що вимоги позивача фактично ґрунтувались також на
тому, що відповідач не сплачував орендну плату протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до ст. 291 ГК України,
договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених
Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку,
встановленому статтею 188 цього Кодексу. Згідно ж ст. 188 ГК України, зміна та
розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються,
якщо інше не передбачено законом або договором.

В той же час ст. 782 ЦК України
передбачено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати
повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом
трьох місяців підряд.

Вищезазначені вимоги закону не були
належним чином враховані судом, який не надав правового значення тій обставині,
що, всупереч умовам договору, орендну плату, за встановленими по справі
обставинами, відповідач не вносив протягом трьох місяців підряд, а отже,
відповідно до ст. 782 ЦК України, у позивача виникло право відмовитись від
договору найму в односторонньому порядку.

Це право, згідно із фактичними
обставинами справи, було реалізовано позивачем не шляхом односторонньої відмови
від договору, а шляхом звернення до суду з позовом про його розірвання. За
таких обставин, вищенаведений спосіб захисту, до якого вдався позивач, не
суперечить вимогам ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України, та був обраний ним з
урахуванням вимог ст. 291 ЦК України.

У цьому ж зв'язку, твердження судів
про те, що заборгованість з орендної плати була перерахована відповідачем до
звернення позивача до суду з позовом, не може мати правового значення для
вирішення цієї справи.

З врахуванням зазначеного, позовні
вимоги щодо розірвання договору оренди є обґрунтованими.

Таким чином, встановленим з
достатньою повнотою по справі обставинам суди першої та апеляційної інстанції
дали невірну юридичну оцінку. Відповідно до цього суд касаційної інстанції
вважає можливим скасувати постановлені по справі судові рішення та прийняти
нове про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119-11111, 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1. задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2007, рішення господарського суду міста Києва від
14.02.2007 та додаткове рішення від 05.03.2007 у справі № 2/210-37/73
скасувати.

Позов задовольнити.

Договір оренди від 01.07.2002,
укладений між Суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_1. та
ТзОВ "Ясон", розірвати.

Стягнути з ТзОВ "Ясон" на
користь Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1. 373,00 грн.
судових витрат.

Доручити господарському суду міста
Києва видати накази на виконання цієї постанови.

Головуючий
Остапенко М.І.

Суддя
Харченко В.М.

Суддя                                                                                                   Борденюк
Є.М.