ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"01" листопада 2007 р.
Справа №  2/313

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Деревінської Л.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 2/313

за адміністративним позовом: Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград

до відповідача: приватної агрофірми "Ганнівська", с. Ганнівка  Новоукраїнського району Кіровоградської області

про стягнення 39575,25 грн.

Секретар судового засідання – Галушко М.О.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача - Пилипенко О.І., довіреність № 04-04/21 від 11.01.07;

від відповідача - Сідун Ж.А., довіреність № 3 від 30.10.07;

Час прийняття постанови - 11:10.

Кіровоградським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано позов до приватної агрофірми "Ганнівська" про стягнення 39575,25 грн., з яких 37773,78 грн. штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2006 році та 1801,47 грн. пені.

Відповідач у відзиві на позов від 22.10.2007р. заперечив позовні вимоги мотивуючи тим, що ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” працевлаштування інвалідів здійснюється шляхом їхнього безпосереднього звернення в підприємства, установи та організації чи ж у державну службу зайнятості. Відповідачем протягом 2006 року направлялись до Новоукраїнського районного центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, проте листом Центр зайнятості повідомив про відсутність звернень за послугами працевлаштування в 2006р. громадян з обмеженими фізичними можливостями.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст. 19 Закону України „Про соціальну захищеність інвалідів в Україні” (далі Закон) для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інваліді у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від  05.07.2001р. підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 8 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість  та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

З матеріалів справи: копії звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік відповідача від 01.03.2007р. вбачається, що при середньообліковій чисельності працюючих на підприємстві відповідача в 2006 році 206 осіб та виходячи з нормативу, передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 8 осіб. Фактично у відповідача було працевлаштовано інвалідів в кількості 2 особи.

За твердженнями позивача, кількість не зайнятих інвалідами робочих місць у відповідача у 2006 році склала 6 місць. Виходячи з того, що середньомісячна заробітна плата у відповідача у 2006 році складала 6295,63грн., сума штрафних санкцій, які відповідач повинен був сплатити становить 37773,78 грн.

Так як в строки, визначені  вищезазначеним Порядком,  відповідач самостійно не сплатив штрафні  санкції згідно вимог 20 Закону,  позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення штрафних санкцій в  загальній сумі  37773,78 грн.

Спростовуючи вимоги позивача, відповідач  у  відзиві на позовну заяву від 22.10.2007р. заперечив позовні вимоги мотивуючи тим, що ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється шляхом їхнього безпосереднього звернення в підприємства, установи та організації чи ж у державну службу зайнятості. Відповідачем протягом 2006 року направлялись до Новоукраїнського районного центру зайнятості звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, проте листом Центр зайнятості повідомив про відсутність звернень за послугами працевлаштування в 2006р. громадян з обмеженими фізичними можливостями.

Аналізуючи норми чинного законодавства при вирішенні даного спору господарський суд прийшов до висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується обов'язком підприємства підбирати і працевлаштовувати  інвалідів, такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, які зазначені в ч. 1 ст. 18 Закону .

Ст. 18-1 Закону визначає, що Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до п.3 "Положення про робоче місце і порядок  працевлаштування інвалідів", яке затверджено Постановою Кабінету  Міністрів України №314 від 03.05.1995 року, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядпраці,  громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інвалідів. Тобто, безпосередньо створення робочого місця для інваліда полягає в пристосуванні його для праці інваліда в кожному конкретному випадку спеціально для конкретної особи інваліда, а тому умовою для створення місця інваліда є пропозиція на працевлаштування інваліда відповідної нозології, оскільки без такої пропозиції неможливо встановити, працевлаштування інваліда якої категорії може бути запропоновано.

Позивачем не надано доказів того, що до відповідача направлялись інваліди для працевлаштування, а відповідач відмовив їм у працевлаштуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи те, що відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення –працевлаштування інвалідів,  господарський суд дійшов до  висновку про те, що позовні вимоги, за обставин викладених в позовній заяві, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1801,47 грн. пені.

Відповідно до "Порядку нарахування пені та її сплати" затвердженого наказом Міністерства палива та соціальної політики України № 223 від 15.05.07р.  пеня це штрафна санкція, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно сплаченої адміністративного - господарської санкції, передбаченої законом за кожний календарний день прострочення виконання зобов'язання.

Позовні вимоги в частині стягнення 1801,47 грн. пені не обґрунтовані та задоволенню не підлягають в зв'язку з тим, що відсутні докази порушення відповідачем зобов'язання по працевлаштуванню інвалідів та нестворенню робочих місць для інвалідів.

Судові витрати по справі згідно п. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись п. 5 ст. 94, ст.ст. 121, 160, 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 6 "Прикінцевих та перехідних положень" Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимоги відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л. В. Деревінська