СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17.09.07
Справа №  20/276д/07

Суддя   Гандюкова
Л.П.

За позовом  ОСОБА_1, м.Запоріжжя

до відповідачів: 1.
Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області,
м.Запоріжжя

2. Управління у
справах приватизації Запорізької міської ради, м.Запоріжжя

3. Відкритого
акціонерного товариства “Акціонерна торгівельно-виробнича  компанія “Ритм”, м.Запоріжжя

про  визнання договору купівлі-продажу частково
недійсним

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   -
ОСОБА_2 (довіреність ВЕР №889612 від 25.06.2007р.

Від відповідача-1 -Фалілєєва
Ю.Д.  (довіреність №22/30 від
20.03.2007р.);

Від відповідача-2 -не
з'явився;

Від відповідача-3 -не
з'явився;

СУТНІСТЬ
СПОРУ:

Заявлений позов про визнання
недійсним договору купівлі-продажу №102 від 19.07.1996р., укладеного між
Представництвом Фонду державного майна України в м.Запоріжжі та Товариством
покупців трудового колективу Акціонерної торгівельно-виробничої компанії “Ритм”
в частині продажу приміщення загальною площею за внутрішніми замірами 82,5
кв.м., розташованого в багатоквартирному житловому будинку поАДРЕСА_1

Ухвалою господарського суду від
02.07.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі №
20/276д/07,  судове засідання  призначено на 31.07.2007р. Ухвалою суду від
31.07.2007р. на підставі ст.77 ГПК України розгляд справи відкладено на
20.08.2007р., потім на 17.09.2007р. Ухвалою в.о.голови господарського суду
Запорізької області від 20.08.2007р. в порядку ст.69 ГПК України строк
вирішення спору продовжено на один місяць -до 27.09.2007р.

У судовому засіданні 17.09.2007р.
за згодою сторін оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги,
викладені у позові та просить позов задовольнити, мотивуючи наступним.
ОСОБА_1  набула права власності на частку
квартириАДРЕСА_1 на підставі Закону України “Про приватизацію державного
житлового фонду”, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло
№598 від 02.12.1993р., яке зареєстроване в БТІ 20.05.1994р. У січні 2006р.
власники квартир з метою управління загальним та неподільним майном житлового
будинку, яке в силу закону є їх спільною сумісною власністю, створили
Об'єднання  співвласників багатоквартирного
будинкуАДРЕСА_1. (ОСББ). Із відповіді КП “ВРЕЖО №2” від 16.03.2006р. на запит
ОСББ позивачу стало відомо, що приміщення підвалу П,Ш будинку поАДРЕСА_1 площею
за внутрішніми замірами 82,5 кв.м належить на праві власності Акціонерній
торгівельно-виробничій компанії “Ритм” згідно договору купівлі-продажу №102 від
19.07.1996р., який  укладено між
товариством покупців членів трудового колективу Акціонерної
торгівельно-виробничої компанії “Ритм” та Представництвом ФДМУ в м.Запоріжжі,
правонаступниками якого в частині приватизації державного майна  є РВ ФДМУ по Запорізькій області, а в частині
приватизації комунального майна -Управління у справах приватизації  Запорізької міської ради. За договором №102
від 19.07.1996р. шляхом приватизації продані вбудовані приміщення магазину
ІНФОРМАЦІЯ_1 (літ.А-4) першого поверху і підвалу  загальною площею 1645,6 кв.м. в будинку по
АДРЕСА_1; та вбудовані приміщення (літ.А-3) магазину ІНФОРМАЦІЯ_1 загальною
площею 82,5 кв.м., у тому числі приміщення П підвалу пд площею 70,1 кв.м. та
приміщення Ш підвалу пд площею 12,4 кв.м. в будинку поАДРЕСА_1. Позивач вважає,
що договір №102 в частині відчуження приміщення підвалу площею 82,5 кв.м. в
будинку по АДРЕСА_1укладено незаконно, внаслідок чого порушено право спільної
сумісної власності на це приміщення власників квартир; житлові права мешканців
будинку, які мають право використання допоміжних приміщень для задоволення
своїх побутових потреб; правила користування жилими будинками, які передбачають
неможливість використання підвалів та технічних підвалів житлових будинків не
за призначенням. Будинок по АДРЕСА_1 з моменту введення його в експлуатацію
відносився до відомчого житлового фонду та перебував на балансі та в
оперативному управлінні концерну “Запоріжабразив” (ВАТ “Запорізький абразивний
комбінат”). Будинок має 16 квартир, які всі приватизовані громадянами
-мешканцями цих квартир в період з 1993
по 1997 роки. В проданому АК “Ритм” підвальному приміщенні, яке
призначене для розташування сараїв мешканців, також розташовані мережі
комунікацій (труби водопостачання, теплопостачання, каналізаційний колектор,
електрощитова), які  забезпечують
функціонування квартир будинку, що підтверджується  висновком про наслідки огляду підвальних
приміщень житлового будинку  Запорізького
відділення державного науково-дослідного інституту будівельних конструкцій та
схемами розташування інженерних комунікацій, що виготовлені ТОВ
“Проектбудсервіс”.  11.01.2000р. будинок
поАДРЕСА_1  передано з відомчого
житлового фонду  в комунальну власність,
що підтверджується відповідним актом прийманні-передачі. В акті
приймання-передачі  зазначено, що всі
підвали житлового будинку  загальною
площею 309 кв.м. є допоміжними приміщеннями. Приміщення П.Ш підвалу площею 82,5
кв.м. в акті передачі не визначені як нежитлові приміщення, що не відносяться
до житлового фонду та є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Крім
того, орган приватизації визначив спірний підвал як об'єкт комунальної
власності, тоді як будинок   в цілому
передано до комунальної власності тільки в січні 2000р., що
підтверджується  актом
приймання-передачі. Право власності за територіальною громадою зареєстроване не
було. Згоди позивача та інших власників квартир на відчуження підвалу, що є їх
спільною сумісною власністю, на користь третіх осіб, не надавалося. Позивач
вважає, що оспорювана угода купівлі-продажу в частині відчуження підвалу
житлового будинку поАДРЕСА_1, укладена в порушення ст.1 ч.2 ст.10 Закону
України “Про приватизацію державного житлового фонду”, п.41 Положення   про порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян, ст.225 ЦК України 1963р., ст.4 Закону України “Про
власність”, тому на підставі ст.48 ЦК України 1963р. повинна бути визнана
недійсною. Також позивач посилається на рішення Конституційного суду України у
справі №1-2/2004р. від 02.03.2004р. №4-рн2004р.

Позивач заявляв клопотання про
забезпечення позову, яке ухвалою суду від 02.07.2007р. відхилено як
необґрунтоване.

Відповідач -1 надав відгук, в якому
просить виключити його з числа відповідачів
по справі, зважаючи на те, що РВ ФДМУ не є правонаступником
представництва ФДМУ  в м.Запоріжжі.

У судове засідання 17.09.2007р.
відповідачі-2,3 не з'явилися, письмові відгуки не надали, про місце, час
судового засідання повідомлені належним чином. Суд визнав наявні матеріали
достатніми для розгляду справи в порядку ст.75 ГПК України.

У судовому засідання було оглянуто
оригінал справи №1 представництва ФДМ в м.Запоріжжя по приватизації нежитлового
приміщення магазинуІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 (01.01.1996р.-20.06.1996р.),
в якому містяться оригінали документів щодо приватизації  спірного приміщення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

19.07.1996р.між представництвом Фонду
Державного майна України в м.Запоріжжя (продавець)  та Товариством покупців трудового колективу
Акціонерної торгівельно-виробничої
компанії “Ритм”  (покупець) був
укладений договір купівлі-продажу №102, за яким продавець передав у власність
покупця, зокрема, вбудовані приміщення (літ.А-3) магазинуІНФОРМАЦІЯ_1 загальною
площею 82,5 кв.м., у тому числі приміщення П підвалу пд площею 70,1 кв.м. та
приміщення Ш підвалу пд площею 12,4 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1,  а покупець зобов'язався  прийняти вказане вбудоване приміщення,
сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Право власності на об'єкт
приватизації переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі
(п.1.3 договору).

У січні 2006р. власники квартир,
розташованих у будинку АДРЕСА_1  з метою
управління загальним та неподільним майном житлового будинку, яке в силу закону
є їх спільною сумісною власністю, створили Об'єднання  співвласників багатоквартирного
будинкуАДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва №598 від
03.12.1993р. ОСОБА_1 (позивач) є одним із співвласником квартири АДРЕСА_2.

Позивач вважає, що договір №102 від
19.07.1996р. купівлі-продажу  в частині
продажу приміщення загальною площею за внутрішніми замірами 82,5 кв.м.,
розташованого в багатоквартирному житловому будинку поАДРЕСА_1,  укладений
всупереч вимогам закону, у зв'язку з чим позивач звернувся у червні
2007р. до господарського суду із позовною заявою про визнання його частково
недійсним.

Відповідно до ст.ст.1,12
Господарського процесуального кодексу України ( в редакції Закону від
15.12.2006р.) спір за даним позовом розглядається господарським судом.

Проаналізувавши норми
законодавства, оцінивши дослідженні докази, пояснення представників сторін, суд
вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають на наступних
підставах.

Приписами ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися
іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними
чинності. Акт не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну відповідальність особи.
На цій підставі відповідність чи невідповідність угоди вимогам
законодавства має оцінюватися стосовно законодавства, яке було чинне на момент
укладення спірної угоди.

Згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про
визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом
наслідків.

Приписами ст. 48 Цивільного кодексу
УРСР  встановлено, що  недійсною є та угода, яка не відповідає
вимогам закону.

Визнаючи договір недійсним, за
загальним  правилом, суд
зобов'язаний  вирішити питання про
наслідки недійсності договору. Зокрема,
відповідно до приписів ч.2 ст. 48 ЦК УРСР, яка вказана у підставі
позову, застосувати двосторонню реституцію: по недійсній угоді кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Позивач пред'явив позов із даним
предметом (визнання частково недійсним договору купівлі-продажу), оскільки є
одним із співвласником квартири у житловому будинку та вважає, що спірний
договір в частині купівлі-продажу (приватизації) підвалу в будинку АДРЕСА_1
порушує його права та інтереси як власника.

Однак, позивач не є стороною спірного  договору купівлі-продажу, його права  не підлягають захисту шляхом задоволення
позову про визнання недійсним  договору,
укладеного між іншими  особами, стороною
якого він не є, із застосуванням правового механізму, встановленого ст.48 ЦК
УРСР. Оскільки, у разі задоволення позову та визнанні частково недійсним
договору суд повинен застосовувати реституцію та зобов'язати сторони
договору  повернути один одному, а
не позивачу, все отримане за договором.

Рішення суду у разі задоволення
позову повинно бути реально виконано і суд
повинен поновити, захистити порушене право чи інтерес позивача. Захист
прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом пред'явлення  віндикаційного позову, якщо є підстави,
встановлені законом.

Відповідно до ст.20 ЦК України
право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На цих підставах не можуть бути
прийняті до уваги посилання позивача на інші нормативні акти, письмові
документи та обставини, які він вказує у позовній заяві та письмовому
поясненні.

Суд вважає позовні вимоги з підстав,
які заявлено, необґрунтованими, недоведеними, тому у задоволенні позову по
даному предмету спору відмовляється.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові
витрати  покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 75,82-85
Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя                                            Л.
П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання.
Рішення  підписано у повному обсязі  15.10. 2007 р.