ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

30.08.07                                                                                           Справа  № 1/117/43-77

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                                     Кравчук Н.М.

суддя                                                             Гнатюк Г.М.

суддя                                                             Мирутенко О.Л.

розглянув апеляційну скаргу  товариства з обмеженою відповідальністю „Т.F.С. Лтд”

№ 1994 від 22.02.2007 р.

на рішення господарського суду  Волинської області від 23.01.2007 р.

у справі № 1/117/43-77

за  позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Т.F.С. Лтд”, м.

Стебник, Львівської області

до відповідача 1: товариства з обмеженою відповідальністю „ АгроКем”,  м. Красноперекопськ, Автономна республіка Крим

відповідача 2: відкритого акціонерного товариства „Волиньагрохім”,, м. Луцьк

третя особа на сторні відповідача   ВАТ „ Горохівська родючість” , м.Горохів

про  переведення прав покупця та визнання правочину недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача –Фурик А.Я. представник  ( довіреність в матеріалах справи);

від відповідача 1– Горковчук В.Я. представник ( довіреність в справі);

від відповідача 2  - не з”явився;

від т ретьої особи  - не з”явився;

Права та обов’язки, передбачені статтями 20, 22 ГПК України представникам сторін роз’яснено. Клопотання  про технічну фіксацію судового процесу від сторін не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 23.01.2007 р відмовлено у позові  товариству з обмеженою відповідальністю „Т.F.С. Лтд” до товариства з обмеженою відповідальністю „АгроКем”, відкритого акціонерного товариства „Волиньагрохім” ВАТ „ Горохівська родючість” про переведення на позивача права покупця та визнання правочину  частково недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник  вважає  останнє прийнятим при неповному з”ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального права, та  зазначає, що судом не враховано порядку застосування аналогії закону ( ст.777 ЦК України згідно приписів ст.362 ЦК України).. Також, скаржник вважає, що  судом безпідставно застосовано строк позовної давності, всупереч ст.267 ЦК України.  позивач  просить рішення суду першої інстанції  скасувати  та позов задоволити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні відповідач 1 рішення суду вважає законним, прийняте при повному та всебічному з”ясуванні всіх обставин справи, просить залишити його без змін, та зазначає, що  ТзОВ «Агро Кем»є законним власником  майна, яке набуте  у відповідності  до  договору купівлі-продажу від 13.05.2004 р..

Розгляд справи  неодноразово відкладався. В судове засідання 30.08.2007 року представник позивача не з”явився,  надіслав клопотання про відкладення розгляду справи з підстав неможливості забезпечити явку повноважного представника. Суд відхиляє заявлене клопотання, оскільки позивачем не надано доказів неможливості забезпечення явки представника, а тому клопотання є необгрунтованим. Інші учасники процесу, що не з”явились, причин неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу за їх відсутності, в порядку ст.75 ГПК України.

Розглянувши подану апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд встановив, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення  апеляційної скарги , виходячи з наступного.

20 червня 2003 р. між відкритим акціонерним товариством „Горохівська родючість” та ТзОВ «Т.F.С. ЛТД» укладено  договір оренди №2 частини приміщень прирельсового складу ядохімікатів площею 432 кв.м., яке розміщене за адресою : с.Сенкевичівка, Волинська область, Горохівський район.

Відповідно до умов договору (п.10.1) позивач вступив у строкове платне користування приміщенням строком на 10 років з  дня набрання чинності даного договору.

13.05.2004 року між відкритим акціонерним товариством „Горохівська родючість” та відкритим акціонерним товариством «Волиньагрохім»укладено договір купівлі-продажу приміщень прирельсового складу ядохімікатів загальною площею 1329,7 кв.м. яке розміщене за адресою : вул.Привокзальна 114, с.Сенкевичівка, Волинська область, Горохівський район. Частина проданого приміщення площею 432 кв.м. знаходилась в оренді  у ТзОВ «Т.F.С. ЛТД».

16.01.2006 року ВАТ «Волиньагрохім»продав вищевказані приміщення площею 1329,7 кв.м. товариству з обмеженою відповідальністю „ АгроКем”, про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16.01.2006 р. та акт про реєстрацію права власності на нерухоме майно  від 14.02.2006 р. Таким чином, відповідач 1 стверджує, що  він є законним володільцем і добросовісним набувачем відповідно до ст. 330 ЦК України.

Як вбачається з  матеріалів справи, позивач звернувся до   відповідачів: ТзОВ „АгроКем” та ВАТ „Волиньагрохім” з  вимогами про переведення на нього права покупця, набутого ним, на думку позивача, на підставі договору оренди від 20.06.2003 р., укладеного з  треьою особою -ВАТ „Горохівська родючість”, та на підставі ст. 777 ЦК України.

У відповідності до ч.4 ст.777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Позивач стверджує, що до спірних правовідносин слід застосовувати ст.362 ЦК України як аналогію закону на підставі ст  8 ЦК України,  оскільки ст.777 ЦК України не визначає процедури реалізації права.

Проте з такими доводами позивача суд апеляційної інстанції не погоджується,  виходячи з наступного.

Як зазначалося вище, між ВАТ „Горохівська родючість” та ТзОВ «Т.F.С. ЛТД». з 20.06.2003 року існували договірні відносини, які регулюються приписами Розділу ІІ ЦК України з особливостями,  визначеними главою 59 ЦК України.

Дійсно, ч.4 ст.777 ЦК України передбачено переважне право  на придбання орендованого майна,  якщо договір орендни  належно виконується.

Згідно  з ч.1 ст.626 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України  визначає, що  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Норма ч.4 ст.777 ЦК України не носить імперативний характер, такі правовідносини між сторонами можуть виникати лише при умові диспозитивного закріплення умов, порядку та обставин переважного права набуття у власність майна.        Слід також зазначити, що процедуру реалізації ч.4 ст.777 ЦК України сторонами не визначено, тобто не досягнуто згоди по врегулюванню правовідносин у випадку їх настання. Вищенаведені умови є  обставинами, які можуть бути укладені сторонами, та неврегулювання яких не може тягнути за собою недійсності договору в подальшому, оскільки це не випливає з норм ЦК України.

Не може погодитись суд з доводами позивача щодо застосування аналогії закону (ст.8 ЦК України) з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У відповідності  до ч.1 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Частиною 4 с. 362 ЦК України  визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Львівський апеляційний господарський суд зазначає, що ст.3 ЦК України закріплено  принцип свободи договору, що означає, що сторони вправі укладати будь-які договори, що не суперечать актам цивільного законодавства. Дана норма стосується умов договору, в яких сторони мають волю, яка не повинна суперечити основним принципам цивільного законодавства.

Суд також вважає, що відсутність процедури реалізації цивільного права, як договірної умови (порядку не встановленого ст.777 ЦК України), не може бути тотожнім визначенню «відсутності цивільних відносин». Тобто, до спірних правовідносин не можна застосувати по аналогії норму ст.362 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких правовідносин між позивачем та відповідачами 1 та 2  не існувало. Договірні відносини оренди існували між позивачем та третьою особою  - „ВАТ „Горохівська родючість”. Тому позовні вимоги ТзОВ «Т.F.С. ЛТД» до  відповідачів про переведеня права покупця суд вважає  необгрунтованими та безпідставними, в зв”язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України,  якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, позивач зводить свої вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 16.01.2006 року  між ВАТ «Волиньагрохім»та ТзОВ „ АгроКем” не з підстав факту суперечності договору нормам закону, а з підстав, на його думку, не  застосування аналогії закону, що суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином,  Львівський апеляційний господарський суд  дійшов висновку, що позивачем не наведено норми цивільного законодавства, якій би суперечив договір від 16.01.2006 року.

Відповідно до статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком  місцевого господарського суду щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин, встановленої нормами ЦК України 2003 року, вважає його помилковим, тому мотивувальну частину рішення  слід частково змінити з огляду на наступне.

У відповідності до п.6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею  ст.256  ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не подавали заяви про застосування строку позовної давності, а тому у суду не було підстав для застосування строку при вирішенні справи по суті.

Не досліджено місцевим господарським судом і обставин, пов”язаних з початком перебігу строку позовної давності ( ч.1 ст.261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила).

Отже, місцевий господарський суд неправильно встановив характер правовідносин, застосовуючи до спірниїх правовідносин строки позовної давності, проте це не вплинуло на правильність прийняття рішення вцілому,  а тому підстав для його скасування немає.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін , змінивши мотивувальну частину рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1.    Рішення господарського суду Волинської області від 23.01.2007 р. у справі

№ 1/117/43-77залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у

касаційному порядку.

3.    Справу передати до місцевого господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя                                                            Н. М. Кравчук

Суддя                                                                               Г.М. Гнатюк

Суддя                                                                               О.Л.Мирутенко