ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2007р.                                                                                             Справа № 4/309

за позовом ТОвариство з обмеженою відповідальністю "Корпорація" Агросинтез", пр-т.Маяковского 3,Запоріжжя,Запорізька область,69035

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Пузикове", вул. Леніна, 5,Пузикове,Глобинський район, Полтавська область,39051

про про стягнення 108528,45грн.

Суддя  Білоусов С.М.

Представники:

від позивача:  Тищенко Г.Г.

від відповідача: не з"явився

Суть спору:  розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація ”Агросинтез" м. Запоріжжя до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ”Пузикове”, с. Пузикове, Полтавської області про стягнення 102325,56 грн. заборгованості згідно договору № 187/72/К від 04.05.2006 року (з яких: 62075,21 грн. - основний борг, 37245,13 грн. – штрафу; 2555,43 грн. – пені; 449,79 грн. - 3 % річних).

На адресу суду від позивача надійшла заява від 12.03.2007 року про відмову від позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 1712,14 грн, 3% річних в сумі 302,02 грн, та інфляційних в сумі 4188,74 грн. (залучено до матеріалів справи). Дане клопотання прийнято судом.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, з підстав зазначених у відзиві від 25.01.2007 року (залучено до матеріалів справи).

Справа відповідно до вимог ст. 75 ГПК України розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

04.05.2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Корпорація ”Агросинтез" м. Запоріжжя (далі по тексту - позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма ”Пузикове”, с. Пузикове, Полтавської області (далі по тексту - відповідач), укладено договір поставки на умовах товарного кредиту № 187/72/К (далі по тексту - договір).

Відповідно до вимог п. 1.1. договору позивач зобов’язується передати у власність відповідача товар згідно додатку № 1  до даного договору, а відповідач зобов’язується прийняти та оплатити його на умовах передбачених договором.

Згідно з п. 2.1. договору, товар поставляється відповідачу на умовах товарного кредиту.  Вартість договору відповідно до п. 2.5. становить 62 075,21 грн., що складає ціну товару та суму відсотків за користування товарним кредитом.

Позивач свої договірні зобов’язання виконав в повному обсязі, поставивши відповідачу товар на загальну суму 60 106,72 грн, що підтверджується видатковими накладними            № 187/72-1/К від 05.05.2006 року та № 187/72-2/К від 06.05.2006 року та довіреністю           № 854489 від 05.05.2006 року (копії документів залучено до матеріалів справи).

Відповідач в порушення умов договору,  своєчасно не сплативши його  вартість  в сумі 62 075,21 грн. прострочив виконання своїх грошових зобов”язань за договором (боржник  вважається  таким,  що  прострочив,  якщо  він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його  у  строк, встановлений договором або законом  - ст. 612 ЦКУ).

Відповідач не надав доказів не виконання договору позивачем, договір не був відповідачем розірваний і визнаний недійсним.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов’язання не звільняється ві відповідальності через неможливість виконання і зобов’язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов’язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п. 5.3.1 позивачем правомірно нараховано пеню за період з 31.05.2006 року по 15.10.2006 року в сумі 2555,43 грн., та штраф в сумі 37245,13 грн.

Згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача 449,79 грн. суми 3 % річних за період з 31.05.2006 року по 15.10.2006 року, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача викладенні у відзиві від 25.01.2007 року з посиланням на норму ст. 14 Закону України ”Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” № 2343 – ХІІ від 14.05.1992 року (далі в тексті – Закон), судом відхиляються як безпідставні, з огляду на наступне: 16.10.2006 року господарським судом Полтавської області порушено провадження у справі № 4/265 про визнання відповідача банкрутом. Постановою господарського суду від 14.11.2006 року відповідача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру у відповідності до ст. 51 Закону. Статтею 51 Закону встановлено особливості застосування процедури банкрутства до боржника, що ліквідується власником. Ці особливості, зокрема полягають у тому, що на відміну від ст. 14 Закону, частиною 3 ст. 51 Закону передбачено право, а не обов’язок, кредиторів заявити свої претензії до боржника, який ліквідується. Також приписи ст. 51 Закону не передбачають таких наслідків як погашення вимог кредиторів у разі не пред’явлення ними претензій до боржника, який ліквідується, в місячний термін з дня публікації оголошення про визнання боржника банкрутом. Крім того, оголошення про визнання відповідача банкрутом було опубліковано в газеті ”Голос України” 01.12.2006 року, а позовна заява позивача надійшла до господарського суду Полтавської області 21.12.2006 року. Отже, позивач обрав спосіб захисту своїх законних прав і інтересів у вигляді подання позовної заяви, навіть не прострочивши місячного строку  для пред’явлення претензій до боржника.

У відповідності до п. 4 частини третьої ст. 129 Конституції України, та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності зі ст. 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили.

Як зазначається в частині першій ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пузикове"(39051,                  с. Позикове, Полтавська обл.., р/р 16661 Глобинське відділення ПРУ КБ ”Приватбанк” МФО 331401, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація ”Агросинтез" (69035, м. Запоріжжя, пр –т Маяковського, 3 р/р 8001 в ЗРУ ВАТ КБ ”Надра” МФО 313968, ) – 62075,21 грн. - суми основного боргу; 37245,13 грн. - суми штрафу; 2555,43 грн. – суми пені; 449,79 грн. суми 3 % річних; 1023,26 грн. - витрат по сплаті державного мита; 118 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ з набранням цим рішенням законої сили.

Суддя                                                Білоусов С.М.