ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.10.07 р.                                                                               Справа № 40/240пд

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом   Регіонального виділення Фонду державного майна України по Донецької області м.Донецьк

до першого відповідача  товариства з обмеженою відповідальністю "Топаз" м.Донецьк

до другого відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Донміськбуд" м. Донецьк

про визнання недійсним договору

за участю:

представників сторін:

від позивача: Маркуц Г.В. - юрисконсульт

від першого відповідача: Гладишев Є.П. -  начальник юридичного бюро

від другого відповідача: Бєломестов О.Ю.- адвокат, Гольдарб К.Ю.- представник

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

Судом відповідно до вимог статті 77 ГПК України, з метою підготовки процесуального документа з 10 год. 15.10.07р. до 15 год. 15.10.07р. було оголошено перерву.

Суть спору : заявлені вимоги про визнання недійсним інвестиційного договору №1/3-И від 19.03.04р., укладеного між відкритим акціонерним товариством "Топаз" та товариством з обмеженою відповідальністю "Донміскбуд, як такий, що суперечить вимогам закону.

Судом прийнято до уваги, що сторонами господарського процесу є суб’єкти господарювання визначені у ст.55 ГК України.

Перший відповідач спочатку визнав позов у повному обсязі, однак у наступному засіданні виклав свою позицію щодо незгоди з ним, мотивуючи це  наступними обставинами:

-          спірний договір на час його укладання відповідав вимогам чинного законодавства;

-          предметом спірного договору є сумісне будівництво житлового будинку, ані оскарження права власності на об’єкт незавершеного будівництва та його відчуження;

-          вимоги позивача необґрунтовані, оскільки позивач дав згоду на добування житлового будинку 3.4. по вулиці Куйбишева, м. Донецька у мікрорайоні "Привокзальний" та пропонував надати перелік необхідних документів для можливої самостійної добудови зазначеного житлового будинку;

-          за правовими ознаками укладений між сторонами договір не є договором про спільну діяльність, як стверджує другий відповідача, а є інвестиційним договором, оскільки підприємство першого відповідача передало підприємству другого відповідача інвестицію у вигляді об’єкту незавершеного будівництва, розраховуючи після закінчення його будівництва отримати у рахунок інвестиції квартири загальною площею 826 м.кв. відповідно до умов п. 1.3 договору №1/3-И від 01.11.04р., та 1180,30 м.кв. на підставі п.1.2 додаткової угоди до нього;

-          квартири, які отримує перший відповідача складають лише 6 відсотків від загальної площі квартир, однак після передачі інвестицій обов’язки першого відповідача за договором припинилися;

-          фінансування будівництва житлового будинку, усі домовленості із третіми особами по будівництву, здійснювало підприємство другого відповідача самостійно, що не є ознаками спільної діяльності за договором.

Другий відповідача позовні вимоги також не визнав, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-          позивачем не доведена наявність об’єкту незавершеного будівництва у його власності;

-          не можна погодитися також з твердженням позивача про порушення його права на розпорядження об’єктом незавершеного будівництва;

-          за правовою природою спірний договір є договором про спільну діяльність, як це передбачено спеціальними нормами, визначеними у ст.ст. 1130, 1131 ЦК України;

-          спільний договір не встановлює спеціального статусу майна, яке надається для спільного будівництва, а саме майно не змінює власника за цим договором;

-          підстави для визнання недійсним правочину містяться виключно у законах України. Посилання позивача на Положення "Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі", не є актом нормативного характеру і не встановлює підстав для визнання угод недійсними;

-          зміст позовної заяви не містить посилань на норми права, які підтверджують викладені у неї обставини.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову оцінку правовідносинам сторін, вислухавши доводи сторін, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 9.03.2004р. між ТОВ “Соціальна ініціатива” (Забудовник) та відповідачем (Інвестор) був укладений інвестиційний договір № 1/3-И.

Відповідно до п.1.1 цього договору його предметом є передача у довірче управління інвестиції у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (фундамент) для будівництва та подальшого продажу  багатоповерхового житлового будинку, що розташований за адресою м. Донецьк, вул. Куйбишева, 3.4.

08.07.2004р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода до нього, згідно з п. 1 якої забудовник передає інвестору додатково 348 кв.м.  площ будинку, а останній несе витрати з оренди земельної ділянки до введення її у експлуатацію. Крім того, інвестор прийняв на себе зобов’язання передати 10 відсотків квартир міськвиконому на інфраструктуру міста.

28.07.2004р. був складений акт приймання-передачі ВАТ “Топаз” будівельного майданчику з розташованим на ньому об'єктом незавершеного будівництва товариству з обмеженою відповідальністю “Соціальна ініціатива”.

01.11.2004р. сторони зазначеного вище договору вирішили викласти його у новій редакції, про що уклали додаткову угоду № 1/3-И від 01.11.2004р. (надалі –Договір). Відповідно до п.1.1  Договору його предметом є будівництво багатоповерхового житлового будинку на земельній ділянці, що розташована за будівельною адресою  м. Донецьк, вул. Куйбишева, 3.4.

Для здійснення будівництва: відповідач надає позивачу будівельний майданчик та об’єкт незавершеного будівництва (фундамент), розташований за адресою м.Донецьк, вул.Куйбишева, 3.4. Товариство з обмеженою відповідальністю “Соціальна ініціатива” організовує розробку та виконання проектно-кошторисної документації для будівництва багатоповерхового житлового будинку, безпосередньо проводить будівельні роботи, у т.ч. і шляхом залучення підрядних організацій та інші.

24.12.2004р. між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода до нього, яка передбачала зміну назви з ТОВ „Соціальна ініціатива” на ТОВ „Донміськбуд”.

Доводи позивача необґрунтовані та не відповідають вимогам законодавства за наступними підставами:

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Оцінка доказів у справі здійснюється господарським судом з урахуванням вимог ст.43 ГПК України, які не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом надана правова кваліфікація правовідносинам сторін.

Так, частина третя ст.6 ЦК України надає право сторонам відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У той же час, сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов’язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Позивач наполягає на визнанні недійсним інвестиційного договору. Однак відповідно до доповнень до ст.4 Закону України "Про інвестиційну діяльність", зазначено, що об'єктами  інвестиційної  діяльності  не  можуть бути  об'єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з  використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб,  у тому числі в управління.

Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості.

При конкуренції норм права застосуванню підлягає норма, що набула чинності пізніше (за часом) і носить спеціальний характер. Тому заперечення першого відповідача про те, що між сторонами укладено інвестиційний договір не приймається судом до уваги.

У  спірних правовідносинах слід застосовувати частину 1 статті 1130 ЦК України, де передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Умови договору про спільну діяльність наведені у ч. 2 ст. 1131 ЦК України.

Вони передбачають координацію спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші. Ці умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За правовою природою між позивачем та відповідачем у редакції від 01.11.2004р. укладено договір про спільну діяльність. Так, його предметом (метою) є спільне будівництво житлового будинку. Для будівництва відповідач надає будівельний майданчик з розташованим на ньому фундаментом будинку. У свою чергу позивач для спільного будівництва організовує розроблення проектно-кошторисної документації, проводить будівельні роботи та організовує матеріально-технічне забезпечення будівництва.

Для координації спільних дій сторони у пунктах 2.1.2, 2.2.1, 2.3.6 договору у редакції від 01.11.2004р. передбачили право відповідача контролювати проведення будівельних робіт, отримувати відповідну інформацію, та обов'язок позивача надавати акти виконаних підрядних робіт.

Як було встановлено попередніми судовими інстанціями, договір не встановлює спеціального статусу майна, яке надається для спільного будівництва, отже це майно залишається у власності сторони, яка його надає. Таке відповідає ч.2 ст.1130 ЦК України, яка передбачає спільну діяльність без об'єднання вкладів учасників.

Фінансові витрати з будівництва відповідно до п.2.3.3 зазначеного договору несе позивач, так само як і ризик випадкового знищення або пошкодження будинку. Розподіл результатів спільних дій встановлений п. 1.2 договору. Таким чином сторони домовилися щодо усіх умов, встановлених для договорів про спільну діяльність.

Нормами ч. 2 статті 1130 ЦК України передбачено, що спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Як вже зазначалося, у договорі сторони не визначили, що право власності на надане для спільного будівництва майно змінюється.

В статті 181 ЦК України наводиться загальне визначення речей нерухомих ( нерухомого майна ) і рухомості.

В законах і інших нормативно - правових актах перелічуються види речей, що відносяться до речей нерухомого майна – будівля, споруда,  незавершене  будівництво,  квартира, приміщення,  підприємство, його структурний підрозділ як  цілісний  майновий комплекс.

Переміщення  фундаментної плити  житлового будинку, що є спірним об’єктом   незавершеного   будівництва,  вимагає  її розібрання, тобто зміни призначення( на сукупність будматеріалів) та відповідного знецінення( на вартість зібрання наново). Таким чином  об’єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю. Тому вклади сторін у будівництво залишаються у власності сторони, яка їх надала, що спростовує доводи позивача про набуття ним права власності на фундаментну плиту.

Стаття 182 ЦК України не передбачає будь-яких випадків із загального правила про реєстрацію права власності та інших речових права на нерухомість.

Відповідно до ч.4  цієї статті порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній встановлюються законом та здійснюється комунальними підприємствами  бюро  технічної інвентаризації на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7.02.07р. за №7/5,який передбачає оформлення витягу.

А саме, право власності на об’єкт нерухомості має бути підтверджено даними Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень, оформлених у вигляді  витягу бюро технічної інвентаризації.

Позивачем не доведено право власності на об’єкт незавершеного будівництва, не надано витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень. Наданий акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу не може свідчити про власника об’єкта незавершеного будівництва. За вимогами законодавства акт оцінки є додатком до плану приватизації згідно вимог ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного майна", і використовується у процедурі приватизації. Тобто цей документ не може свідчити про наявність чи виникнення у особи права власності на нерухоме майно, як не може свідчити про це й знаходження майна на балансі того чи іншого підприємства.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що на час укладення договору відбулося порушення його права на розпорядження об’єктом незавершеного будівництва.

Ці обставини спростовуються наступними доказами у справі, зокрема:

-          на підставі листа регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецької області від 27.05.05р. за № 09-3363 "Про виключення об’єктів незавершеного будівництва з переліку" були визначені умови  не включення  спірного будинку №3.4 по вул. Куйбишева м. Донецька у мікрорайоні "Привокзальний" до плану приватизації,  та виключення його з переліку об’єктів, які підлягають приватизації, і пропоноване надати необхідні документи для добудови зазначено житлового будинку;

-          твердження позивача про позбавлення його прийняти управлінське рішення по розпорядженню державним майном, також необґрунтовано, оскільки якщо припустити, що фундаментальна плита знаходиться у державної власності, то спірний договір жодним чином не впливає на право держави розпоряджатися нею;

-          як зазначалося вище, спірний договір не встановлює спеціального статусу майна, яке надається для спільного будівництва, отже майно не змінює власника за цим договором, що знайшло своє відображення у постанові Донецького апеляційного господарського суду на рішення місцевого господарського суду у даній справі від 01.08.07р., і ці факти є загальновідомими, та не потребують доказування в розумінні вимог ст.35 ГПК України.

Позивач не зазначив норми Законів України, яка безпосередньо пов’язують підстави для визнання правочину недійсним та настання певних наслідків, зокрема:

-          судом прийнято до уваги, що різновидом правочину є господарський договір;

-          Цивільний кодекс (ст.215) формулює детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш загальними. Виходячи із принципового положення про Цивільний кодекс як основний акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності (нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу. Підстави нікчемності умов договорів, встановлені ч. 2 ст. 207 ГК не повинні застосовуватись, оскільки визнання нікчемності умов типових договорів є взагалі некоректним (як таке,що передбачає застосування до типового договору, що є нормативно-правовим актом, правової конструкції нікчемності, яка може стосуватись тільки правочинів).

-          відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст. 203 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту актам цивільного законодавства. Під змістом правочину тут розуміється зміст волевиявлення учасників правочину в цілому, тобто як волевиявлення щодо змісту цивільних правовідносин, що мають виникнути на підставі правочину, так і волевиявлення стосовно того, з ким ці правовідносини мають бути встановлені. Тому правочин може бути визнаний недійсним, зокрема у разі, коли ним порушено право третьої особи, яка відповідно до закону отримала право на укладення договору стосовно того ж предмета за результатами конкурсу, аукціону тощо (в зв’язку з тим, що  волевиявлення стосовно учасника правочину, суперечить акту цивільного законодавства) ;

-          підставою недійсності правочину може бути його суперечність актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК). При застосуванні цього положення слід врахувати, що абсолютна більшість законів та інших нормативно-правових актів формулюють норми, що належать до декількох галузей законодавства. В багатьох випадках в одних і тих же положеннях актів законодавства формулюються норми двох і навіть трьох галузей права. Тому числені публічно-правові заборони та обмеження, які стосуються умов, за яких можливе вчинення правочину, мають тлумачитись так, що вони мають цивільно-правовий зміст, а їх порушення є підставою для висновку про те, що зміст правочину суперечить акту цивільного законодавства;

-          наслідки недійсності правочинів встановлюються ст.ст. 216, 217 та іншими Цивільного кодексу. Враховуючи, що в Цивільному та Господарському кодексах, в інших законах терміни “зобов’язання”, “правочини” часто використовуються як тотожні, положення ст.ст. 207, 208 ГК про недійсність зобов’язань та наслідки їх недійсності з урахуванням термінології, що використовується у Цивільному кодексі, мають тлумачитись як такі, що стосуються недійсності правочинів. Тому відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК правочини, що є підставою господарських зобов’язань, можуть бути визнані недійсними у разі вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства з застосуванням наслідків, передбачених цією частиною.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень згідно ст. 33 ГПК України.

Позивачем не доведено порушення права власності спірним договором, оскільки він не передбачає перехід права власності на об’єкт незавершеного будівництва.

Крім того, позов необґрунтовано нормами права, які передбачають підстави для визнання договору недійсним.

Таким чином, спірний договір укладений  між сторонами не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Питання розподілу витрат по державному миту та забезпеченню судового процесу не вирішується, на тих підставах, що позивач звільнений від їх оплати в установленому законом порядку.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторін було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 203, 207, 208, 215, 216, 1130, 1131  ЦК України, ст. ст. 181, 182, 207, 208 ГК України, ст.ст. 42, 43  22, 33, 35, 43, 44, 49, 77, 82, 84, ч.3 ст. 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.   У задоволенні позову відмовити.

2.  Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                         Підченко Ю.О.

Дата підписання рішення оформленого у відповідності з вимогами ст.84 ГПК України, 22.10.07р.