ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ   ОБЛАСТІ
І м е н е м     України
ПОСТАНОВА

"16" жовтня 2007 р.                                                               Справа № А8/332-07

За позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.

Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Авіакомпанія Меридіан”, м. Вишневе

про стягнення 5331,00грн.

Суддя                    Чорна Л.В.

Представники:

від позивача: Котова Н.І. –довір. №03-238/466 від 14.03.2007р. - представник;

від відповідача: Сухоярська Л.М. –довір. б/н від 02.10.2007р. - представник.

Суть спору:

Стягується 5175грн. 00коп. адміністративно-господарські санкції за порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”,  156грн. 00коп. пені та судові витрати.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на дотримання ч. 3 ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності в Україні” –надання до фонду зайнятості звіти за формою 3-ПН та інформаційний лист „Про доповнення Інформаційного лист Вищого господарського суду України від 25.02.2004р. №01-8/345 „Про практику Верховного суду України у справа зі спорів за участю Фонду України соціального захисту інвалідів” від 13.04.2005р. №01-8/660, згідно якого обов‘язок по підбору і працевлаштуванню інвалідів покладено на органи працевлаштування.

Позов задоволенню не підлягає.

судом встановлено:

Згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006р. Державної статистичної звітності (Форма №10-ПІ) середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за 2006р. рік у товариства з обмеженою відповідальністю „Авіакомпанія „Меридіан” (відповідач) складає 14 чоловік, з них середньооблікова кількість інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” становить 1 чоловік.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем нормативу встановленого ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, тому він має сплатити 5175грн. 00коп. адміністративно-господарські санкції та 156грн. 00коп. пені, яка передбачена ч. 3ст. 20 зазначеного Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до  п. 14 Постанови Кабінету Міністрів України від  03.05.1995  року № 314 “Про  організацію  робочих місць та працевлаштування інвалідів”, якою затверджене Положення  про робоче місце інваліда і про  порядок  працевлаштування інвалідів (далі -  Положення № 314), підприємства у межах  доведеного нормативу створюють за власні кошти  робочі місця для працевлаштування інвалідів, щорічно подають  відділенням Фонду соціального захисту інвалідів  відомості про  середню   річну  заробітну плату  на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних  працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів,  визначають види виробництв, цехи  та дільниці, де доцільно використовувати працю інвалідів,  створюють для інвалідів  умови праці з  урахуванням  індивідуальних програм реабілітації, забезпечують  соціально-економічні гарантії, розробляють  і затверджують інструкцію про робоче місце інваліда.

Згідно з п. 3  Положення № 314, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інваліда відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Пунктом 2 Положення № 314  передбачено, що робочим місцем інваліда може бути звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування.  Зі змісту  даної норми виливає, що на   звичайному робочому  місці може працювати інвалід, однак таке місце має бути атестоване  на відповідність  вимогам щодо робочого місця інваліда.

Виконанням нормативу  робочих місць у  визначеній законом кількості, за Законом, вважається працевлаштування підприємством  інвалідів, для яких це місце роботи є основним. До виконання також  може бути зараховано  забезпечення роботою інвалідів шляхом створення  господарських об’єднань з  громадськими організаціями чи підприємствами інвалідів з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних  та соціальних завдань.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 зазначеного Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 8 ст. 19 зазначеного Закону, відділення Фонду соціального захисту інвалідів з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, мають право в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, здійснювати перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подачі ними звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у тому числі шляхом зарахування, та сплати ними адміністративно-господарських санкцій.

Як вже зазначалось вище у товаристві відповідача працювало 14 чоловік, таким чином норматив встановлений ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” становить 1 робоче місце для інваліда.

Згідно звіту про зайнятість інвалідів відповідач являється специфічною галуззю виробництва, основним видом діяльності якого є авіаційний вантажний нерегулярний транспорт, у зв‘язку з цим відповідач надсилав позивачу звіти про наявність вакансії на посаду прибиральниці.

Про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідач інформував відповідні органи належним чином, шляхом подачі статистичної звітності за формою №3-ПН. Обов'язок відповідача створити робочі місця для інвалідів не супроводжується його обов'язком їх працевлаштувати, зазначене знайшло своє відображення у інформаційний лист „Про доповнення Інформаційного лист Вищого господарського суду України від 25.02.2004р. №01-8/345 „Про практику Верховного суду України у справа зі спорів за участю Фонду України соціального захисту інвалідів” від 13.04.2005р. №01-8/660, і з чим суд не може не погодитись.

За таких обставин позовні вимоги обґрунтовані, матеріалами справи доведені, підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. 158, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

В позові відмовити.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку: заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України –з дня складення в повному обсязі, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження (ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя                                                                                          Чорна Л. В.