ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

09.07.2007
Справа №2-25/7467-2007

За позовом ЗАТ «Санаторій Карасан», м. Алушта, с. Утьос,

До відповідача ТОВ «Кримтавр», м. Сімферополь, вул.. Дибенко, 64,

Про визнання договору недійсним

Суддя   Копилова О.Ю.

Представники:

Від позивача –  не з’явився

Від відповідача – Шатунов С.В., предст., дов. № 5 від 21.05.07р.

Обставини справи:

ЗАТ «Санаторій Карасан» звернулось у господарський суд АРК із позовом до ТОВ «Кримтавр», у якому просить суд визнати договір доручення від 04.11.2004р., укладений між ТОВ «Кримтавр» та ЗАТ «Санаторій Карасан» недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивач не надавав відповідачу довіреності на вчинення представницький дій, також відповідачем порушено умови спірного договору, адже ним не оформлено акт здачі-прийому виконаних робіт, не надано його на підписання позивачу в супереч п. 4.1. спірного договору, а також не надано звіт про виконання доручення з представленням необхідних документів. Також посилається на те, що спірний договір за своєю юридичною природою не є договором доручення, а є договором комісії у розумінні ст.. 1011 Цивільного кодексу України, крім того містяться посилання на положення ст.. 638, 1012 Цивільного кодексу України та 180 Господарського кодексу України.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

У судове засідання, що відбулося 09.07.2007р. представник позивача у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, витребувані судом докази в обґрунтування позову не надав.

Представник відповідача у судове засідання з’явився, позовні вимоги не визнає, по мотивах викладених у відзиву на позов.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд -

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ «Кримтавр» та ЗАТ «Санаторій Карасан» 04 листопада 2004 року був

укладений Договір доручення.

На підставі цього договору ЗАТ «Санаторій Карасан» - Довіритель,  доручив  ТОВ   «Кримтавр» - Повіреному, у відповідності з п. 1.1. вказаного договору, здійснювати слідуючи представницькі  дії:

- Пошук суб'єкта підприємницької діяльності (СПД), що здійснює дистриб'юторські

послуги по реалізації легкових автомобілів, які вказані в даному договорі.

- Вибір з знайдених СПД дистриб'ютора, що пропонує найбільш прийнятні для

Довірителя умови придбання легкового автомобіля.

-  Розгляд проекту Договору з точки зору ущемлення інтересів Довірителя.

-  Надання договору Довірителю на підписання.

- Контроль за виконанням умов укладення договору в частині комплектності

поставки і технічного стану.

- Попередня оплата у вигляді авансу за рахунок коштів Повіреного в межах 35% від

вартості автомобіля, що придбається.

Суд розглянувши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступних обставинах:

Як зазначає Позивач, що у відповідності із спірним договором Довіритель не надав Повіреному довіреності, тобто Повірений в інтересах Довірителя діяв без наданих на то повноважень.

Слід зазначити, що у відповідності зі ст.1000 Цивільного кодексу України, договір доручення є документом, який оформляються для належного виконання Повіреним вказівок Довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає представництво, та відсутність довіреності не лишає права Повіреного діяти в інтересах Довірителя.

Також Позивач вказує на той факт, що у п.1.1. договору від 04 листопада 2004 року зазначено, що Повірений бере на себе обов'язок здійснити попередню оплату у вигляді авансу в межах 35% вартості автомобіля за свій рахунок, а не за рахунок Довірителя. Це положення договору Позивач також вважає неправильним для договору доручення, тому що Повірений вживає свої грошові кошти.

Авансовий платіж є підтвердженням укладення договору купівлі-продажу з боку Повіреного перед Продавцем автомашини. Також цей авансовий платіж у відповідності з п.2.4. договору, відшкодовується Повіреному Довірителем на протязі 5 днів після укладення договору купівлі-продажу з постачальником легкового автомобіля. Тобто авансовий платіж є засобом виконання доручення, який після укладення договору купівлі - продажу автомашини, повертався Повіреному Довірителем.

Щодо посилань Позивача на те, що Повірений (ТОВ   «Кримтавр») не надав Довірителю (ЗАТ «Санаторій Карасан») акту здачі - прийому виконаних робіт, слід зауважити, що між ТОВ «Кримтавр» та ЗАТ «Санаторій Карасан» було укладено та підписано акт звірення взаємних розрахунків. Тобто, про виконані роботи Довіритель був повідомлений та відповідні документи Повіреним були йому представлені. Кінцевим підтвердженням виконання доручення є підписання трьома сторонами договору №56-2004 від 10 листопада 2004 року купівлі-продажу автомашини.

Як вказує позивач договір №56-2004 купівлі-продажу від 10 листопада 2004 року був укладений Повіреним від свого імені, а не від імені Довірителя, що є ознакою договору комісії а не договору доручення.

У відповідності зі ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії (одна сторона) комісіонер зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити правочини від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з спірним договором доручення, Повірений вчиняє дії за рахунок Довірителя, та в його інтересах за що перший отримує винагороду згідно п. 2.1. договору доручення. Однак  у договорі купівлі-продажу між продавцем «Віннер Форд Севастополь» та покупцем ЗАТ «Карасан», ТОВ «Кримтавр» виступає лише як платник, та за кошті Довірителя. Договір купівлі-продажу був представлений Довірителю Повіреним для підписання, що і було обов'язком Повіреного у відповідності з п. 1.1. договору доручення. Тобто всі права і обов'язки по договору купівлі-продажу створені лише для Довірителя, а Повірений ТОВ «Кримтавр» є лише посередником, виконавцем доручення, і це є ознакою саме договору доручення, а не комісії, як стверджує Позивач.

Щодо визнання спірного договору недійсним слід зазначити, що у відповідності зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені частинами першою - третьою,  п'ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу, якими визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, у відповідності зі ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення, коли в наслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже зазначені у позові обставини не містять підстав визначених ст.. 215, 203 Цивільного кодексу України для визнання договору доручення від 04.11.2004р. укладеного між  ТОВ «Кримтавр» та ЗАТ «Санаторій Карасан» недійсним.

Згідно ст.. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За вказаних обставин, у зв’язку із недоведеністю фактів викладених у позові, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Витрати по сплаті державного мита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, згідно  ст. 44, 49 ГПК України залишаються за позивачем.

У судовому засіданні 09.07.2007р. за згодою сторони оголошу вступну та резолютивну частини рішення

З огляду на викладене, керуючись, ст.ст. 33, 44-49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення оформлене та підписане 16.07.2007р.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Копилова О.Ю.