ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2007 р.
Справа № 29/63-07-1059

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів Л.І. Бандури, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання О.О. Соломахіній,

за участю представників сторін

від позивача: О.О. Василенко, Р.Б. Зубко

від відповідача: Ю.В. Азанов,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

КП „Теплопостачання міста Одеси”

на рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007р.

у справі № 29/63-07-1059

за позовом КП „Теплопостачання міста Одеси”

до ЖБК „Гідробудівельник-2”

про зобов’язання укласти договір,

встановив:

КП „Теплопостачання міста Одеси” надало ЖБК „Гідробудівельник-2” проект договору про постачання теплової енергії № 3243 від 01.11.2006р., який підписаний останнім з протоколом розбіжностей. Сторонами частина розбіжностей була врегульована та складений протокол узгодження розбіжностей до договору № 3243 від 01.11.2006р.. Оскільки частина умов, викладених в протоколі розбіжностей до договору, не узгоджена та відхилена, КП „Теплопостачання міста Одеси” 01.02.2007р. звернулось з позовом про зобов’язання ЖБК „Гідробудівельник-2” укласти пункти 5.1, 5.6, 6.7,.7.2.1, 7.2.3 та п. 1.1 Додатку 1 договору № 3243 в редакції теплопостачальної організації. Після відмови відповідача від підпису протоколу узгодження розбіжностей, позивач доповнив позовні вимоги і просив суд зобов’язати ЖБК „Гідробудівельник-2” укласти договір № 3243 на теплопостачання, виклавши п.п. 1.; 2.1.; 3.2.5.; 3.2.7.; 3.2.11.; 4.1.2.; 4.1.6.; 4.2.1.; 4.2.З.; 4.2.5.; 5.1.; 5.2.; 5.З.; 5.5.; 5.6.; 6.З.; 6.4.; 6.7.; 7.1.1.; 7.2.1.; 7.2.З.; 11.1.; п.1.1. Додатку № 1 та п. 4 Додатку № 3 в редакції КП „Теплопостачання міста Одеси”. Позов мотивовано тим, що КП „Теплопостачання міста Одеси” не є балансоутримувачем житлового будинку, отже виконувати функції виконавця не є можливим, також позивач зазначив, що КП „Теплопостачання міста Одеси” є виробником послуг, ЖБК „Гідробудівельник-2” - виконавцем послуг, а мешканці будинку - кінцевими споживачами.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.05.2007р. (суддя О.Ю. Аленін) у позові відмовлено. Рішення мотивовано тим, що відповідно до статуту ЖБК „Гідробудівельник-2” метою діяльності відповідача є обслуговування, ремонт, реконструкція житлового будинку та утримання прибудинкової території за рахунок внесків членів ЖБК, тобто утримання майна, що знаходиться в спільній сумісній власності членів ЖБК. Отже, відповідач не може надавати послуги з теплопостачання споживачам, оскільки він не є теплопостачальною організацією в розумінні ст. 1 Закону України „Про теплопостачання”. Крім того, відповідно до             п. 73 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів підприємницької діяльності”, виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видом діяльності, яке підлягає ліцензуванню. Відповідач не має ліцензії на здійснення послуг з теплопостачання населенню, а відтак не має права здійснювати даний вид діяльності.

КП „Теплопостачання міста Одеси”, не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права, оскільки господарським судом неправильно визначено на підставі ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” коло осіб, які можуть бути споживачами, тоді як згадана норма не заперечує те, що споживачами можуть бути й юридичні особи, які від імені мешканців будинку мають право на укладення відповідних договорів. Помилковим вважає апелянт й висновок суду стосовно того, що відповідач не є балансоутримувачем у житловому будинку, оскільки ЖБК самостійно обслуговує внутрішньобудинкові мережі теплопостачання, а також займається збором коштів на послуги з теплопостачання, веде бухгалтерський облік коштів кооперативу для проведення ремонтів та поточного обслуговування, надає статистичну звітність, здійснює управління майном кооперативу. Крім цього, скаржник вказує на порушення вимог п. 4 ст. 84 ГПК України щодо не надання оцінки по кожній спірній умові договору. Не звернув уваги місцевий господарський суд й на те, що відповідач продовжує здійснювати фактичні дії по виконанню спірного договору, що свідчить про прийняття його умов.

Представник відповідача у судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що ЖБК „Гідробудівельник-2” не є споживачем послуг позивача, а тому договори повинні укладатися позивачем безпосередньо з власниками квартир.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 179 Господарського Кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів, при цьому Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть у визначених законом випадках затверджувати типові договори. При укладенні деяких господарських договорів сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими                     (пункти 2, 7).

Згідно із статтею 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Статтею 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” визначено, що споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати, житлово-комунальну послугу. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Власника будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд, вищеназвана норма закону визначає як фізичну або юридичну особу, якій належить зареєстроване у встановленому порядку право володіння, користування та розпорядження приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

При цьому, визначені ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку передбачають, що договір на надання житлово-комунальних послуг укладається мешканцями будинку з балансоутримувачем, а у разі, якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем, а тому посилання місцевого господарського суду щодо відсутності у відповідача обов’язку, як балансоутримувача, укласти договір на постачання гарячої води та опалення з виробником цих послуг є помилковим.

Однак апеляційна інстанція вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В проекті договору, який позивач просив зобов’язати відповідача укласти, вказаний строк дії з 01.11.2006р. по 31.12.2007р.

В процесі розгляду апеляційної скарги представник позивача просив продовжити термін розгляду апеляційної скарги для врегулювання з відповідачем розбіжностей за спірним договором. Відповідач погодився з продовженням строку розгляду апеляційної скарги, тому судова колегія неодноразово відкладала розгляд апеляційної скарги за клопотанням сторін для узгодження між ними розбіжностей за договором. Однак, в судовому засіданні 08.11.2007р. представник позивача повідомив, що сторони не дійшли згоди і переговорний процес щодо умов договору триває.

Відповідно до частини 2 ст. 187 ГК України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Між сторонами діє попередній договір, за яким відповідачу відпускається позивачем теплова енергія, що підтвердили представники обох сторін в судовому засіданні.

Крім того, спірний проект договору був розроблений на підставі Правил користування тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики України, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999р. № 307/262, державна реєстрація якого була скасована згідно висновку Міністерства юстиції України № 7/20 від 07.11.2002р. (а.с.76). Отже, проект договору був розроблений з урахуванням Правил, які є нечинними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 затверджені Правила користування тепловою енергією. Постанова набрала чинності з 03.10.2007р.

За таких обставин, апеляційна інстанція вважає, що укладення договору з дати прийняття постанови (08.11.2007р.) до 31.12.2007р. не є доцільним. Позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з новим проектом договору з урахуванням Правил користування тепловою енергією, затв. КМУ від 03.10.2007р. № 1198.

За таких обставин апеляційна інстанція дійшла висновку, що позов і апеляційна скарга не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів –

постановила:

Рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007р. у справі                 № 29/63-07-1059 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня набрання постанови законної сили.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                          Л.І. Бандура

Суддя                                                                                          В.Б. Туренко