СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11.04.07
Справа №  25/45/07

за позовом
-Товариства з обмеженою відповідальністю “Анабель”, м. Кіровоград, 25006, вул.
Леніна, 14

до відповідача 1. -
Товариства з обмеженою відповідальністю “Еталон”, м. Запоріжжя, 69032, вул.
Єнісейська, 6-А

до відповідача 2. -Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, смт. Кушугум Запорізької
області, НОМЕР_1, АДРЕСА_1

Суддя Дьоміна А.В.

Представники:

Позивача -Кривоносов Є.М. дов.№4
від 23.01.2007.

Відповідача 1. -Міщенко В.Г.
-ліквідатор

Відповідача 2. -ОСОБА_2 дов.№б/н
від 04.09.2007.

Заявлено позов про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

16.02.2007. порушено провадження у
справі, судове засідання призначено на 15.03.2007. Розгляд справи відкладався
до 28.03.2007., оголошувалася перерва до 11.04.2007.

За клопотанням позивача від 11.04.2007.
судовий процес ведеться за допомогою технічних засобів фіксації процесу.

У судовому засіданні 11.04.2007.
оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вимоги позивача ґрунтуються ст.48 ЦК
УРСР і полягають у наступному: просить визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 03.04.2003. нежилого приміщення НОМЕР_2, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 618,4 кв.м., на суму 75 000 грн. Позивач
обгрунтовує свої вимоги тим, що згідно ухвали господарського суду Запорізької
області у справі №25/46 про банкрутство ТОВ “Еталон” затверджено реєстр вимог
конкурсних кредиторів, відповідно до якого ТОВ “Анабель” є конкурсним
кредитором з визнаними грошовими вимогами в розмірі 2116058,76 грн. В наслідок
чого ТОВ “Анабель” є зацікавленою особою в даному спорі та має право на подачу
данного позову для повернення майна ТОВ “Еталон” та задоволення вимог кредиторів
в процедурі банкрутства. Крім того у заяві відповідач зазначає, що при
укладенні спірного договору все рухоме та нерухоме майно ТОВ “Еталон”
перебувало в податковій заставі.

11.04.2007. позивачем надано
клопотання про відкладення розгляду справи №25/45/07 до розгляду судом заяви
ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про залучення до участі в даній
справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Відповідачі проти позову заперечують,
вважають його необґрунтованим. Зокрема, заявили, що позов подано неналежним
позивачем, оскільки договір купівлі-продажу від 03.04.2003. нежитлого
приміщення НОМЕР_2 був укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, а не
позивачем, який не є стороною по данному договору. Також позивачем не надано
доказів порушення вимог закону при укладанні та виконанні договору
відповідачами та доказів порушення укладанням такого договору прав і
охоронюваних  законом інтересів позивача.
Крім того податкова застава виникла після укладення сторонами угоди і
засвідчення її нотаріусом.

Розглянувши  матеріали справи, заслухав пояснення
представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

03.04.2003. між ТОВ “Еталон”, м.
Запоріжжя та СПД-ФО ОСОБА_1, смт. Кушугум укладено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною
площею 618,4 кв.м., на суму 75 000 грн.

Позивач, вважаючи, що вищезазначений
договір укладено сторонами з порушенням вимог ст. 48 ЦК УРСР, п. 8.6 ст. 8
Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами”, п.13 ст.13 Закону України “Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”,  просить визнати недійсним договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення НОМЕР_2.

Проаналізувавши норми чинного
законодавства, оцінивши дослідженні докази, пояснення представників сторін, суд
вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші
юридичні особи ... мають право звертатися до господарського суду ... за
захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Стаття 16 Цивільного кодексу
України закріплює наступне: кожна особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним зі
способів захисту цивільного права та інтересу є визнання правочину недійсним.

Стаття 20 Господарського кодексу
України також зазначає, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист
своїх прав та законних інтересів; права та законні інтереси захищаються, в тому
числі, шляхом визнання господарських угод недійсними з підстав, передбачених
законом.

В той же час, особа, звертаючись до
суду з метою захистити в судовому порядку своє порушене цивільне право або
інтерес, які охороняються законом, повинна використовувати адекватний засіб
захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту)
порушеного права або інтересу.

Як свідчать матеріали справи,
позивач, стверджуючи, що згідно ухвали господарського суду Запорізької області
у справі №25/46 про банкрутство ТОВ “Еталон” затверджено реєстр вимог
конкурсних кредиторів, відповідно до якого ТОВ “Анабель” є конкурсним
кредитором з визнаними грошовими вимогами в розмірі 2116058,76 грн. В наслідок
чого ТОВ “Анабель” є зацікавленою особою в даному спорі та має право на подачу
даного позову для повернення майна ТОВ “Еталон” та задоволення вимог кредиторів
в процедурі банкрутства.

Не будучи стороною оспорюваного
договору купівлі-продажу, позивач обрав такий спосіб захисту свого цивільного
права, як визнання зазначеного Договору недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Стаття 48 Цивільного кодексу УРСР,
якою позивач обґрунтовує свою вимогу про визнання недійсним договору
купівлі-продажу об'єкту нерухомості від 06.02.2003., укладеного між ТОВ
“Еталон” і ПП ОСОБА_1,  встановлює
загальне правило про те, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам
закону.

Частиною 2 даної статті передбачено, що
по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все
одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане внатурі -відшкодувати
його вартість, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно
ч. 1 ст. 145 Цивільного кодексу УРСР, якщо майно за плату придбане у
особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач (в даному разі гр.
ОСОБА_1) не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі
витребувати це майно від набувача лише в разі,
коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане
власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, чи вибуло з його
володіння іншим шляхом поза його волі.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною
угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового
механізму, встановленого ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, незалежно від того, чи  відповідає спірна угода закону.

Позивач не є стороною по договору і
не є власником зазначеного в даному договорі майна.

Що стосується укладення спірної угоди
між відповідачами під час перебування всього рухомого, нерухомого майна,
майнових прав ТОВ “Еталон” в податковій заставі, то згідно п.1.17. ст. 1 Закону
України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами”, податкова застава -спосіб забезпечення
податкового зобов'язання платника податків, непогашеного у строк.

На момент укладення договору від
06.02.2003. майно, що було предметом купівлі-продажу,   під забороною та арештом не перебувало, що
засвідчено нотаріусом ОСОБА_3 (копія долучена до матеріалів справи).

Крім того висновок позивача щодо
недійсності договору купівлі-продажу від 03.04.2003. внаслідок порушення ТОВ
“Еталон” п. 8.6 ст. 8 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” не
відповідає положенням вказаного закону, який є спеціальним законом з
оподаткування. Згідно п.п. 8.6.4. та 8.6. вищезазначенного закону у разі
здійснення операцій, зазначених у підпунктах 8.6.1-8.6.3, без отримання
попередньої згоди податкового органу, посадова особа такого платника податків
чи фізична особа, яка приймала зазначене рішення, несуть відповідальність,
встановлену законодавством України за ухилення від оподаткування. А п.п.17.1.8,
п. 17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачено, що у
разі коли платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі,
відчужив такі активи без попередньої згоди податкового органу, якщо отримання
такої згоди є обов'язковим згідно з цим Законом, платник податків додатково
сплачує штраф у розмірі суми такого відчуження, визначеної за звичайними
цінами. Відтак, законодавцем чітко встановлені певні негативні наслідки саме
для платника податків, який здійснив відчуження активів, що перебували у
податковій заставі. Інших наслідків Закон України №2181 не передбачає.

До того ж, як вказувалося раніше,
контролюючим органом, на який покладено контроль за дотриманням ТОВ “Еталон”
вимог законодавства щодо застосування податкової застави є ДПІ у
Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя. За нормами Закону України “Про
державну податкову службу в Україні” та Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
саме вказаний податковий орган, а не позивач, може встановити факт порушення
ТОВ “Еталон” пункту 8 Закону України №2181 під час укладення спірного договору,
чого в данному випадку не має.

11.04.2007. до початку судового
засідання позивачем надано клопотання про відкладення розгляду справи №25/45/07
до розгляду судом заяви ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя про
залучення до участі в даній справі в якості третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору.

Судом встановлено, що заява ДПІ у
Орджонікідзевському районі на яку посилається в клопотанні позивач в матеріалах
справи відсутня, доказів прийняття судом вищезазначеної заяви позивач не надав,
тому суд вирішив залишити клопотання представника ТОВ “Анабель” без
задоволення.

Відносно посилань позивача на
порушення вимог п.13 ст.13 Закону України “Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом” у зв'язку з відсутністю згоди
розпорядника майна на укладення спірного договору, суд вважає недоречним,
оскільки грунтується лише на припущеннях позивача та не підтверджено жодним
засобом доказування.

За приписами ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Внаслідок викладеного, в позові про
визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення НОМЕР_2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 618,4 кв.м., на суму 75 000
грн. слід відмовити.

Судові витрати покладаються  на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 33, 34, 43, 44,
49, ст. ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя