ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 р.

№
2-29/4701.1-2007(2-13/12589-2006)

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Мележик Н.І., Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

СПД ОСОБА_1

на постанову

від 08.08.2007р.
Севастопольського апеляційного господарського суду

у справі

№
2-29/4701.1-2007

за позовом

ТОВ “Дитячий санаторій  “Приморський” (надалі -Товариство)

до

СПД ОСОБА_1 (надалі -Підприємець)

про

визнання договору недійсним
та  повернення майна

за участю представників:

від позивача

-
не з'явились

від відповідача

-
ОСОБА_2

В С Т А Н О В
И В:

В серпні 2006 р. Товариство
звернулось до суду з позовом до Підприємця про визнання недійсним договору
оренди нежитлового приміщення від 01.06.2000 р. та земельної ділянки, а також
зобов'язати Підприємця звільнити і повернути нежитлове приміщення площею 80,4
кв. м. та земельну ділянку площею 362,00 кв. м., що розташовані в охоронній
зоні земель площею 0,1010 га з обмеженим режимом експлуатації і знаходяться
АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду АР
Крим від 31.08.2006 р., залишеним без змін постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 26.09.2006 р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського
суду України від 14.12.2006 р. скасовано рішення господарського суду АР Крим
від 31.08.2006 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського
суду від 26.09.2006 р., а справу передано на новий розгляд до місцевого
господарського суду.

Ухвалою Верховного Суду України від
01.03.2007 р. відмовлено в порушенні провадження з перегляду у касаційному
порядку постанови Вищого господарського суду України від 14.12.2006 р.

За наслідками нового розгляду
справи, рішенням господарського суду АР Крим від 11.06.2007 р. (суддя
Башилашвілі О.І.) в позові відмовлено.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 08.08.2007 р. (судді: Гоголь Ю.М.,
Щепанська О.А., Сотула В.В.) рішення господарського суду АР Крим від 11.06.2007
р. скасовано, позов задоволено: визнано недійсним на майбутнє договір оренди
від 01.06.2000 р. та доповнення до нього, укладені між КП “Дитячий санаторій
“ім. В.І. Леніна” та Підприємцем; зобов'язано Підприємця звільнити нежиле
приміщення площею 80,4 м. кв., що розташовано в охоронній зоні земель площею
0,1010 га з обмеженим режимом експлуатації і знаходиться АДРЕСА_1, та повернути
його позивачу; зобов'язано Підприємця звільнити майданчик площею 362 м. кв. для
обслуговування кафе "Легенда", що розташований в охоронній зоні
земель площею 0,1010 га з обмеженим режимом експлуатації і знаходиться
АДРЕСА_1, та повернути його позивачу.

Не погоджуючись з постановою,
Підприємець звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду
залишити в силі, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням
апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115
ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 01.06.2000 р. між КП “Дитячий санаторій імені В.І.
Леніна” (правонаступник -Товариство) та Підприємцем було укладено договір
оренди нежилого приміщення загальною площею 80,4 м. кв., яке розташовано
АДРЕСА_1 для розміщення кафе “Легенда” (надалі -Договір).

Судами досліджено, що в 2003 р. до
Договору були внесені доповнення про передачу в оренду відповідачу майданчику
площею 362 м. кв., що розташований за згаданою адресою, для обслуговування кафе
“Легенда” строком з 01.04.2003 р. по 31.12.2010 р.

Крім цього, 09.04.2004 р. між
Управлінням економіки Євпаторійської міської ради та Товариством був укладений
договір оренди згаданого майна, відповідно до умов якого передано у платне
користування цілісний майновий комплекс КП “Дитячий  санаторій
імені  В.І. Леніна”.  Згідно
з  умовами  договору
Товариство виступило правонаступником всіх прав і обов'язків
реорганізованого підприємства і зобов'язалось використовувати орендоване майно
виключно за його призначенням з обмеженим режимом користування спорудами,
віднесеним до пам'ятників історично-культурної спадщини.

Також, 30.12.2004 р. між Республіканським
комітетом АР Крим по охороні культурної спадщини та Товариством укладено
охоронний договір на пам'ятник культурної спадщини, відповідно до умов якого
користувач зобов'язався використовувати пам'ятник - Дачу С.Е. Дувана “Мрія”
1910 р. виключно під корпус санаторію. З метою збереження пам'ятника користувач
зобов'язався провести ремонтно-реставраційні роботи по об'єкту культурної
спадщини та використовувати пам'ятник відповідно умов охоронного договору і
вимогам діючого Закону України “Про охорону культурної спадщини”. Цим договором
на Товариство покладено обов'язок дотримуватися обмеженого режиму експлуатації
об'єкту культурної спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 2 постанови “Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними” від 28.04.1978 р. № 3, угода може бути визнана недійсною лише з
підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Приймаючи постанову про задоволення
позову про визнання Договору недійсним апеляційний господарський суд виходив з
того, що перед укладенням оспорюваного Договору не була проведена оцінка
орендованого нерухомого майна за відповідною методикою, що суперечить ст. 11
Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Разом з тим, як вбачається з
матеріалів справи, в обґрунтування пред'явлених вимог про визнання Договору
недійсним Товариство посилалось на те, що: об'єкт оренди є пам'ятником історичної
культурної спадщини і повинен використовуватись виключно за призначенням;
Договір не приведено у відповідність до вимог діючого ЦК України в частині
нотаріального посвідчення договору та порядку передачі майна в суборенду;
порушено вимоги ст. ст. 7, 8 Закону України “Про оренду землі”. Позовні вимоги
вмотивовані ст. ст. 283-288 ГК України, ст. ст. 16, 209, 214-216, 220, 774,
785, 793, 794 ЦК України.

Наведені позовні вимоги із
заявлених підстав були предметом розгляду місцевого господарського суду.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Тобто, ГПК України покладає
обов'язок доказування на сторони.

В процесі розгляду справи
Товариство в якості підстави пред'явлених вимог не посилалось на нездійснення
оцінки об'єкта оренди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК
України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є
клопотання заінтересованої сторони.

Таке клопотання матеріали справи не
містять.

В силу ч. 3 ст. 101 ГПК України в
апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції
наведеного не врахував.

Матеріали справи свідчать про те,
що вирішуючи спір про визнання Договору недійсним, суд першої інстанції прийняв
до уваги положення законодавства та підставно вказав на відсутність обставин, з
якими Закон пов'язує недійсність угод.

Приймаючи рішення про відмову в
позові місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до п. 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що  виникли або продовжують існувати після
набрання ним чинності.

Місцевий господарський суд
правильно вказав на те, що при з'ясуванні обставин наявності підстав
недійсності оспорюваного Договору слід керуватися ЦК УРСР, а на момент
укладення Договору законодавство не встановлювало обов'язкову нотаріальну форму
для такого виду договорів.

Суд правомірно врахував норму ч. 1
ст. 58 Конституції України та прийняв до уваги факт набрання чинності Законом
України “Про охорону культурної спадщини” 12.07.2000 р., у зв'язку з чим
підставно не прийняв до уваги твердження позивача про невідповідність Договору
вимогам наведеного Закону.

Також, місцевий господарський суд
спростував посилання Товариства на невідповідність Договору положенням Закону
України “Про оренду землі” з урахуванням того, що згідно доповнення до Договору
в оренду передавався впорядкований майданчик для обслуговування кафе, а не
земельна ділянка.

Крім цього, врахувавши норму ст.
268 ЦК УРСР, дослідивши обставини реорганізації КП “Дитячий санаторій їм. В.І.
Леніна” шляхом приєднання до Товариства, яке є його правонаступником, суд
першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реорганізації
підприємства не може впливати на законність Договору та не є підставою для визнання
його недійсним. Висновки місцевого господарського суду відповідають фактичним
обставинам та наявним матеріалам
справи,  нормам  матеріального
і  процесуального  права,
є  законними та обґрунтованими.

В порушення ст. ст. 43, 99, 101,
104, 105 ГПК України, доводи апеляційного господарського суду, за якими він не
погодився з висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими. Скасовуючи
рішення, апеляційний господарський суд висновків місцевого господарського суду
належним чином не спростував та дійшов власних висновків, які суперечать
обставинам справи та вимогам законодавства. Здійснена апеляційним господарським
судом неналежна юридична оцінка обставин справи призвела до неналежного
з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін та неправильного застосування
матеріального закону, що регулює спірні правовідносини. Як наслідок, постанова
апеляційного господарського суду не відповідає положенням ст. 105 ГПК України
та вимогам, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України “Про
судове рішення” від 29.12.1976 р. № 11.

Перевіривши у відповідності до ч. 2
ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла
висновків про те, що суд першої інстанції в порядку ст. ст. 43, 47,
43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування
своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізував відносини сторін.
На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом
з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний
закон, що регулює спірні правовідносини, мотивовано відмовлено в позові.

У зв'язку із вищевикладеним колегія
суддів вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський
суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушив і неправильно
застосував норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим
постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення місцевого
господарського суду -залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11110, 11111 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу СПД ОСОБА_1
задовольнити.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від 08.08.2007 р. у справі № 2-29/4701.1-2007
скасувати.

Рішення господарського суду АР Крим
від 11.06.2007 р. у даній справі залишити без змін.

Головуючий, суддя
Т. Козир

С у д д і:
Н. Мележик

О. Подоляк