ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 жовтня 2007 р.

№ 2-2552/06

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Божок В.С. -головуючого,

Рогач Л.І., Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали  касаційної скарги

ОСОБА_1

на рішення  та ухвалу

Ковпаківського районного суду м.
Суми  від 13.09.2006р. апеляційного
суду Сумської області від 27.12.2006р.

у справі

Ковпаківського районного суду м.
Суми

за позовом

ОСОБА_1

до

1)          товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумська аптечна компанія" 2)          ОСОБА_2

треті особи

1)          Сумська міська рада 2)          товариство з обмеженою відповідальністю
"Ганза" 3)
ОСОБА_3    4)         ОСОБА_4

про

визнання правочину недійсним

за участю представників:

позивача:
ОСОБА_5  за дов. від 18.09.2007р. № 3970,

відповідача 1:
Соколов В.М. за дов. від 01.08.2007р. б/н,

відповідача 2:
не з'явився,

третьої особи 1:
не з'явився,

третьої особи 2: Соколов
В.М. за дов. від 01.08.2007р. б/н,

третьої особи 3:
не з'явився,

третьої особи 4:
не з'явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського
райсуду м. Суми з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю
"Сумська аптечна компанія", ОСОБА_2, треті особи: Сумська міська
рада, товариство з обмеженою відповідальністю "Ганза",
ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання правочину від 20.09.2001р. недійсним та скасування
рішення зборів  учасників товариства,
прийнятих у 2002-2006 роках, зміни до установчого договору та зміни до Статуту
товариства на підставі ст.ст. 215, 230, 234 ЦК України.

Рішенням Ковпаківського райсуду м.
Суми від 13.09.2006р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 27.12.2006р. у справі № 2-2552/06 (22-ц-1552), в  задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані
необгрунтованістю позовних вимог з посиланням на ст. 57, 58 ЦК УРСР, ст. 230,
234 ЦК України та докази наявні в матеріалах справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
та ухвалою у даній справі,  ОСОБА_1
звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду України, в якій просить їх
скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити, мотивуючи скаргу
неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права, зокрема ст. 234 ЦК України, ст. 212 ЦПК
України.

Ухвалою Верховного Суду України від
15.06.2007р. касаційну скаргу ОСОБА_1, на підставі п.5 Прикінцевих положень
Закону України від 15 грудня 2006р. №483 "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань
приватизації та з корпоративних спорів", було передано до Вищого господарського
суду України для вирішення питання про прийняття.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 10.08.2007р. у справі № 2-2552/06 (22-ц-1552) вказану касаційну
скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Відповідач -2, третя особа -1, -3, -4
не скористались своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні суду
касаційної інстанції.

Приймаючи до уваги межі перегляду
справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин
справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні
оспорюваних судових актів, колегія суддів знаходить необхідним в задоволенні
касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Як встановлено місцевим та апеляційним
судами загальної юрисдикції,
25.04.2000р. виконкомом Сумської міської ради зареєстровано ТОВ
"Сумська аптечна компанія", засновниками якої були ОСОБА_6 з часткою
51% та ОСОБА_1 з часткою 49% в статутному фонді.

20.09.2001р. ОСОБА_1 склав нотаріально
посвідчену заяву, адресовану загальним зборам учасників ТОВ "Сумська
аптечна компанія", з проханням вивести його зі складу засновників компанії
з передачею його частки ОСОБА_2

Приймаючи участь в загальних зборах
ТОВ "Сумська аптечна компанія" 28.09.2001р., ОСОБА_1 заявив про свій
вихід зі складу засновників товариства та прийняття до складу учасників
ОСОБА_2.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ
"Сумська аптечна компанія", протокол від 28.09.2001р. №6, було
виведено зі складу учасників ОСОБА_1 та прийнято до складу учасників товариства
ОСОБА_2, у зв'язку з чим 28.09.2001р. були внесені відповідні зміни до
установчого договору та статуту товариства.

В подальшому, 04.05.2005р. за
нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 вийшов зі складу учасників ТОВ
"Сумська аптечна компанія" та уступив свою частку в розмірі 49% в
статутному фонді товариства   ОСОБА_3.

Як на підставу позовних вимог позивач
посилається на те, що угода з ОСОБА_2 від 20.09.2001 р. про передачу йому
частки ТОВ "Сумська аптечна компанія" була фіктивною і від самого
моменту вчинення цього правочину ні у нього, ні у ОСОБА_2 не було наміру
створити правові наслідки такої угоди. Також позивач посилається на те, що
ОСОБА_2 користуючись його довірою та товариськими відношеннями між ними, ввів
його в оману та відібрав у нього частку в статутному фонді товариства.

Враховуючи принцип дії закону у часі та предмет позову місцевим та  апеляційним судом правильно застосовано норми
ЦК УРСР та ЦК України, зокрема:

- ч.1 ст. 57 ЦК УРСР, відповідно до
якої угода, укладена внаслідок  обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою
стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на   вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу
тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за
позовом державної чи громадської організації;

- ч.1 ст. 58 ЦК УРСР, відповідно до
якої недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода);

- ч.1 ст. 230 ЦК України, відповідно до
якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин  визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування;

- ст. 234 ЦК України, відповідно до
якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається
судом недійсним.

З огляду на встановлене та приписи
зазначених норм матеріального  права,
врахувавши правову позицію Верховного суду з цих питань,  викладену в п.12, 13 постанови Пленуму №3
"Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від
28.04.1978р., суди попередніх інстанцій
дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для визнання
оспорюваної угоди фіктивною, оскільки після відчуження своєї долі у вересні
2001 року позивач не приймав участі у зборах учасників ТОВ "Сумська
аптечна компанія", не виконував обов'язки та не користувався правами
учасника товариства. Позивачем також не надано доказів про те, що під час
укладення оспорюваної угоди ОСОБА_2 діяв без наміру створити юридичні наслідки
такої угоди.

Правильними вважає колегія і висновки
попередніх судів щодо    безпідставності
доводів позивача про недійсність оспорюваної угоди у зв'язку з укладенням її
внаслідок омани, оскільки угода за таких підстав може бути визнана недійсною
тільки у тому випадку, якщо омана стосується суттєвих умов самої угоди, а не її
наслідків чи мотивів, на які посилається позивач, як на підставу для визнання
її недійною.

За таких обставин, відмову в
задоволенні позовних вимог у даній справі колегія суддів визнає обґрунтованою
та законною.

Таким чином, місцевим та апеляційним судом
загальної юрисдикції встановлені обставини справи, що підтверджуються певними
доказами, яким попередні суди дали належну оцінку, правом переоцінки яких
касаційна інстанція не наділена, з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін та
правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини
сторін, з огляду на що колегія вважає оскаржувані судові акти такими, що
відповідають  положенням ЦПК України та
вимогам, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1976 р. "Про судове рішення", а отже підстави для їх скасування
відсутні.

Доводи касаційної скарги щодо
неправильного застосування судами  норм
матеріального та процесуального права, які по суті зводяться до оспорювання
висновку судів стосовно доведеності обставин справи та намагань позивача надати
перевагу його доказам над іншими, що суперечить вимогам ст. 1117 ГПК
України, колегія вважає неприйнятними та такими, що не можуть вплинути на
правильність та законність оскаржуваних судових
актів.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1118, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги
відмовити.

Ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 27.12.2006р. у справі №2-2552/06 (22-ц-1552) залишити без
змін.

Головуючий суддя
В.С. Божок

Судді:
Л.І.Рогач

Г.П.Коробенко