ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.07
Справа №АС10/325-07.

за позовом          Сумської міжрайонної податкової інспекції

до відповідача1. товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрейд ЛТД» м. Київ

2. відкритого акціонерного товариства «Низівський цукровий завод» Сумський район

про визнання недійсним господарського зобов'язання

СУДДЯ  І.В.МАЛАФЕЄВА

За участю представників сторін:

Від позивача              Коваленко Л.М.

Від відповідачі            1. не з’явився

2. Рябченко Ю.І.

Суть спору: позивач просить визнати господарське зобов'язання, визначене в договорі на постачання природного газу № 17-09-05/127 від 08.08.2005р., укладено му між Товариством з обмеженою відповідальністю Газтрейд ЛТД" та Відкритим акціонерним товариством "Низівський цукровий завод" недійс ним на підставі його укладення з метою, яка завідомо суперечить інтере сам держави і суспільства, а також стягнути з 1-го відповідача - Товариства з обмеженою відпові дальністю 'Тазтрейд ЛТД" на користь 2-го відповідача - Відкритого ак ціонерного товариства "Низівський цукровий завод" суму грошових кош тів, отриманих від виконання господарського зобов'язання, визначеного в договорі на постачання природного газу № 17-09-05/127 від 08.08.2005р. в сумі 568 499 грн. 17 коп. за поставку природного газу, а з 2-го відповідача - Відкритого акціонерного товарис тва "Низівський цукровий завод" в доход держави суму 568 499 грн. 17 коп.

Другий відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов просить суд відмовити позивачу в задоволенні його адміністративного позову, вимоги вважає незаконними та необґрунтованими.

Перший відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, в  судове засідання не з’явився, про час та місце розгляду справи повідомлений  належним чином, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі п.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного  представника позивача та другого відповідача, дослідивши та оцінивши надані докази по справі, суд встановив наступне.

08 серпня 2005 року між 1-м відповідачем та 2-м відповідачем була укладена угода (договір на постачання природного газу № 17-09-05/127), відповідно до якої 1-й відповідач (Постачальник) взяв на себе господарське зобов'язання продати 2-му відповідачу (Покупцю) в 2005 році природний газ, а 2-й відповідач прийняти та оплатити газ на умовах зазначеного договору.

На виконання укладеної угоди, 1-й відповідач передав 2-му від повідачу протягом 2005 року природний газ на суму 568 499 грн. 17 коп., що підтверджується первинними бухгалтерськими документами (актами прийому-передачі та податковими накладними), а саме в вересні на суму 3 446,84 грн., в т.ч.ПДВ -    574,47 грн., в жовтні на суму 550 865,86 грн., в т.ч. ПДВ -91 810,98 грн., в листопаді на суму 14 186,47 грн., в т.ч. ПДВ - 2 364,41 грн.

Сумська міжрайонна державна податкова інспекція вважає, що дане господарське зобов'язання, що виникло з договору № 17-09-05/127 від 08.08.2005р., який укладений між відповідачами, є таким, що укладе не з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, - з тих підстав, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23.01.2007р. по справі №2-1587/15/2007р. визнано недійсним з моменту державної перереєстрації (з 25.04.2005р.) статут першого відповідача та його свідоцтво платника податку на додану вартість.

Дослідивши надані сторонами докази та заслухавши пояснення, суд  дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

З 01.01.2004 р. введено в дію Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України. Стаття 4 Господарського кодексу України, передбачає розмежування відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин, які не є предметом регулювання Господарського кодексу України :  майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

Дії осіб спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків, у тому числі набуття у однієї сторони та припинення у іншої сторони права власності на предмет угоди (правочину) регулюються Цивільним кодексом України. Визначення правочину даного у статті 202 Цивільного кодексу України та визначення господарського зобов’язання даного у статті 173 Господарського кодексу України є різними за своїм правовим змістом. Стаття 173 Господарського кодексу України, крім визначення господарського зобов’язання в п. 2 визначає основні види господарських зобов’язань, поділяючи їх на майново-господарські зобов’язання та організаційно-господарські зобов’язання.

Стаття 175 Господарського кодексу України встановлює, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Вимоги щодо недійсності правочинів (угод) передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України. Пункт 1 статті 215 Цивільного кодексу України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених частинами першою, третьою, п’ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, саме стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та передбачає що:

По-перше зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК, іншим нормативним актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Пункт 2 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Пункт 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний  судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, з 01.01.2004 р. правові підстави визнання недійсним правочину (угоди) регулюються чинним Цивільним кодексом України, та саме недодержання загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину можуть бути підставою для звернення особи з вимогою про визнання правочину (угоди) недійсною та за наявності доведення позивачем такої обставини такі правочини (угоди) можуть бути визнані судом недійсними.

Крім того, слід зазначити, що оспорювань господарське зобов'язання виконане сторонами належним чином, покупець повністю розрахувався за поставлений газ.

Визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Позивач звертає увагу на той факт, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003р. № 755 - IV Єдиний державний реєстр ведеться на електронних носіях відповідно до державних стандартів, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що складають інформаційний ресурс держави.

Даний факт підтверджується і офіційним сайтом ДПА України (www.sta.gov.ua), який згідно листа ДПА України від 20.01.2007 року №921/7/29 -1017 надає інформацію про реєстрацію суб'єктів господарювання в якості платників ПДВ, а також надає можливість перевірити правомірність надання податкових накладних та виявити підроблені (недійсні) податкові накладні та анульовані Свідоцтва.

Згідно інформації отриманої Відкритим акціонерним товариством «Низівський цукровий завод» з вказаного сайту Свідоцтво про реєстрацію   платника податку на додану вартість за № 37103570 Товариство з обмеженою відповідальністю "Газтрейд ЛТД" було анульовано 14.06.2006 року у зв'язку з ліквідацією за власним бажанням, тобто вже після здійснення господарських операцій з другим  відповідачем.

Стаття 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців" від 15.05.2003 р. № 755 - IV прямо вказує, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до п.4 ст.91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Тобто ТОВ «Газтрейд ЛТД» до 14.09.2006р. мав необхідний обсяг цивільної правоздатності для здійснення господарської діяльності (зокрема на укладення договорів),.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 161, 162, 163, 253  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні адміністративного позову – відмовити.

2.          Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

3.          Заява про апеляційне оскарження постанови подається протягом 10 днів з дня її складення у повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову подається протягом 20 дні після подання заяви про апеляційне оскарження.

4.          Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ                                                                                          І.В.МАЛАФЕЄВА

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складений і підписаний 09.08.2007  р.