ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31
жовтня 2007 р.

№
2-666/07

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого

Кравчука
Г.А.,

суддів:

Швеця
В.О., Шаргала В.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на
постанову

Київського
апеляційного господарського суду від 31.05.2007 р.

у
справі

Голосіївського районного суду м. Києва №
2-666/07

за
позовом

Всеукраїнської
громадської організації Товариства «Знання»

до

1. Колективного підприємства Готель
«Знання»,         2. Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Заріччя-буд»,         3.
ОСОБА_1,         4. ОСОБА_2,         5. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Готельні інновації»

про

визнання недійсним протоколу
загальних зборів,  договору продовження
діяльності, визнання недійсним статуту, договору купівлі-продажу та визнання
права власності

та
зустрічним позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Заріччя-Буд"

до

Всеукраїнської громадської
організації
Товариства«Знання»

треті
особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1. ОСОБА_1,           2. ОСОБА_2,           3. Колективне підприємство Готель
«Знання»,           4. Товариство з
обмеженою відповідальністю «Готельні інновації»

про

визнання
договору купівлі-продажу укладеним
відповідно до діючого законодавства та визнання добросовісним
набувачем

в судовому засіданні взяли участь  представники:

позивача:

Мороз
А.С., дов. № б/н від 03.05.2007 р.;

відповідача
1:

Левкович
Л.А., дов. № б/н від 25.09.2007 р.;

відповідача
2:

Бабій
Р.В.,  дов. НОМЕР_1 від 25.07.2007 р.;

відповідача
3:

ОСОБА_3,
дов. НОМЕР_2 від 28.08.2007 р.;

відповідача
4:

ОСОБА_3,
дов. НОМЕР_3 від 26.07.2007 р.;

відповідача
5:

ОСОБА_3,
дов. НОМЕР_4 від 25.07.2007 р.;

В С Т А Н О В И В:

У
лютому 2006 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Сихівського районного суду м.
Львова з позовом до ОСОБА_4 та Колективного підприємства Готелю «Знання»(далі -
КП Готель «Знання») про витребування у ОСОБА_4 установчого договору, укладеного
між ним та КП Готель «Знання», визнати недійсним установчий договір, укладений
між ОСОБА_4 та КП Готель «Знання», стягнути з КП Готель «Знання»на користь
Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельні інновації»(далі - ТОВ
«Готельні інновації») грошові кошти у розмірі 764 705,50 грн. в якості внеску
до статутного фонду ТОВ «Готельні інновації». Позовні вимоги мотивовані тим, що
КП Готель «Знання»відмовилось виконувати умови Договору про створення та
діяльність ТОВ «Готельні інновації», а саме здійснити внесок до статутного
фонду ТОВ «Готельні інновації»в обумовлений п'ятиденний строк у розмірі 764
705,50 грн.

Рішенням
Сихівського районного суду м. Львова від 29.03.2006 р. позов задоволено
частково, з КП Готель «Знання»стягнуто на користь ТОВ «Готельні
інновації»грошові кошти у розмірі 764 705,50 грн. в якості внеску до статутного
фонду ТОВ «Готельні інновації». В решті позову відмовлено.

Ухвалою
апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2006 р. апеляційну скаргу
Всеукраїнської громадської організації Товариства «Знання»(далі - ВГО
Товариство «Знання») задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова
від 29.03.2006 р. скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд
до Голосіївського районного суду м. Києва, а в решті рішення залишено без змін.
Ухвала суду мотивована тим, що до участі у справі не було притягнуто в якості
відповідача засновника і власника КП Готель «Знання»- ВГО Товариство «Знання»,
яке є власником грошових коштів у розмірі 764 705,50 грн. Крім того, спір
відповідно до ст. 109 ЦПК України підлягає вирішенню у Голосіївському районному
суді м. Києва, на території якого знаходиться відповідач -  КП Готель «Знання».

У
вересні 2006 року ВГО Товариство «Знання»звернулася до Голосіївського районного
суду м. Києва з позовом до КП Готель «Знання», ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Готельні інновації»про визнання недійсним протоколу
№ 2 загальних зборів учасників ТОВ «Готельні інновації» від 09.03.2006 р.;
визнання недійсним договору про продовження діяльності ТОВ «Готельні
інновації»(нова редакція), затвердженого протоколом № 2 загальних зборів
учасників від 09.03.2006 р.; визнання недійсним статуту ТОВ «Готельні
інновації»(нова редакція), затвердженого протоколом № 2 загальних зборів
учасників від 09.03.2006 р.; зобов'язання відповідачів припинити зловживати
своїми правами.

В
процесі розгляду справи, ВГО Товариство «Знання»подало позовну заяву про
збільшення позовних вимог, доповнивши перелік відповідачів Товариством з
обмеженою відповідальністю «Заріччя-буд» (далі -ТОВ «Заріччя-буд»), в якій
додатково просило визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна
від 11.08.2006 р., що укладений між ТОВ «Заріччя-буд»та ТОВ «Готельні
інновації», та визнати право власності на вбудовано-прибудовані приміщення
готелю «Знання»загальною площею 1099,7 кв.м., що розташовані на перших трьох
поверхах в житловому будинку по АДРЕСА_1

Позовні
вимоги мотивовані тим, що ВГО Товариство «Знання»відповідно до рішення Київської
міської ради народних депутатів № 1379 від 31.12.1975 р. є власником нерухомого
майна -вбудовано-прибудованих приміщень готелю «Знання»загальною площею 1099,7
кв.м. В подальшому вказане майно було передано у володіння, а не у власність КП
Готель «Знання», єдиним засновником якого є позивач. При цьому, позивач вказує,
що спірне майно було неправомірно відчужене КП Готель «Знання»на користь ТОВ
«Готельні інновації», оскільки КП Готель «Знання»ніколи не мало права власності
на майно, та в наступному неправомірно перейшло до ТОВ «Заріччя-буд». Також ВГО
Товариство «Знання»вказує, що протокол № 2 загальних зборів учасників ТОВ
«Готельні інновації»від 09.03.2006 р., статут та договір про продовження
діяльності ТОВ «Готельні інновації»є незаконними з огляду на перевищення
директором КП Готель «Знання»наданих йому повноважень та на відсутність згоди
позивача як засновника.

ТОВ
«Заріччя-буд»звернулося із зустрічним позовом до ВГО Товариства «Знання»,
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1,
ОСОБА_2, КП Готель «Знання»та Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельні
інновації», в якому просить визнати договір купівлі-продажу від 11.08.2006 р.,
укладений між ТОВ «Заріччя-буд»та ТОВ «Готельні інновації»укладеним у відповідності
до вимог діючого законодавства; визнати, що вбудовано-прибудовані приміщення
готелю «Знання»загальною площею 1099,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 були придбані
ТОВ «Заріччя-буд»в порядку встановленому діючим законодавством України; визнати
ТОВ «Заріччя-буд»добросовісним набувачем вбудовано-прибудованих приміщень
готелю «Знання»загальною площею 1099,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний
позов обґрунтовано тим, що ТОВ «Заріччя-буд»не знало та не могло знати про
відсутність у ТОВ «Готельні інновації»права відчуження майна, майно придбане за
відплатним договором, а тому позивач за зустрічним позовом вважає себе
добросовісним набувачем такого майна.

Ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2007 р. об'єднано в одне
провадження цивільні справи за позовом ВГО Товариства «Знання»до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, КП Готель «Знання»та ТОВ «Готельні інновації»про захист права
власності та за зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу
недійсним та за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, КП Готель "Знання"
про стягнення коштів та присвоєно їм реєстровий номер 2-666/10.

За
заявою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухвалою Голосіївського районного суду м.
Києва від 28.02.2007 р. їх вимоги про стягнення коштів залишено без розгляду.

Ухвалою
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. провадження за
зустрічним позовом ТОВ «Заріччя-буд»закрито згідно частини другої ст. 205
Цивільного процесуального кодексу України, з посиланням на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2006 р.

Рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. в задоволенні позову
ВГО Товариства «Знання»відмовлено повністю з огляду на безпідставність вимог.

Ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 20.04.2007 р. апеляційні скарги ВГО Товариства
«Знання»на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. та
на ухвалу від 05.03.2007 р. та матеріали даної справи на виконання Прикінцевих
положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України
щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних
спорів»передано за підсудністю до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою
Верховного Суду України від 21.05.2007 р. відмовлено у відкритті провадження за
касаційною скаргою ВГО Товариства «Знання»з перегляду ухвали Апеляційного суду
м. Києва від 20.04.2007 р., яка була подана з підстав невірного застосування
Апеляційним судом м. Києва положень ст. 12 ГПК України.

Постановою
Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2007 р. рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 05.09.2007 р. та ухвалу Голосіївського районного
суду м. Києва від 05.09.2007 р. скасовано. Первісний позов ВГО Товариства
«Знання»задоволено в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ТОВ
«Заріччя-буд»відмовлено.

Постанова
мотивована тим, що право власності до КП Готель «Знання»ніколи не переходило, а
відтак останнє не мало права розпоряджатися таким майном. Рішення КП Готель
«Знання»про входження до складу учасників ТОВ «Готельні інновації»прийнято із
перевищенням наданих директору повноважень, а підстава набуття ТОВ «Готельні
інновації»права власності на майно -рішення Шевченківського районного суду м.
Києва від 06.06.2006 р. скасоване ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
05.12.2006 р. Судом не прийняті до уваги судові рішення Дніпровського районного
суду м. Києва, Дарницького районного суду м. Києва, Сихівського районного суду
м. Львова, ухвали Чугуївського міського суду Харківської області та
Малиновського районного суду м. Одеси, оскільки відповідно до висновків КНІСЕ
№1411, 2090 позови та заяви по цих справах підготовлені одним і тим самим
автором.

Не
погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернулася до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову
Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2006 р. скасувати, а
рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. залишити в
силі. Вимоги скарги мотивовані посиланням на невідповідність прийнятих у справі
рішень нормам матеріального права.

В уточненні
до касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на неправильне застосуванням судом
апеляційної інстанції положень ст.ст. 15, 16, 216, 330, 388, 658 Цивільного
кодексу України, ст. 106 Господарського процесуального кодексу України та
просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2006 р.
та ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. скасувати,
рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. залишити в
силі, в частині вимог за зустрічним позовом справу направити на новий розгляд,
оскільки вимоги за зустрічним позовом не були предметом розгляду суду першої
інстанції.

За
розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від
02.10.2007 р. справа розглядається Вищим господарським судом України у складі
колегії суддів Кравчука Г.А. -головуючого, суддів Мачульського Г.М. та Шаргала
В.І.

За
розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від
24.10.2007 р. у зв'язку із відпусткою судді Мачульського Г.М. справа
розглядається Вищим господарським судом України у складі колегії суддів
Кравчука Г.А. - головуючого, суддів Швеця В.О. та Шаргала В.І.

Представник
скаржника в повному обсязі підтримав вимоги за касаційною скаргою з урахуванням
уточнень.

ТОВ
«Заріччя-буд», ТОВ «Готельні інновації», ОСОБА_2 касаційну скаргу також
підтримали, просили її задовольнити.

ВГО
Товариства «Знання»та КП Готель «Знання»проти задоволення касаційної скарги
заперечують з огляду на законність постанови Київського апеляційного
господарського суду від 31.05.2007 р. та неспроможність доводів касаційної
скарги.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні матеріали справи та доводи, викладені у
касаційній скарзі, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених
фактичних обставини справи, застосування судами попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права при прийнятті ними рішення та постанови,
колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Судами
під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до рішень Київської
міської ради народних депутатів № 972 від 07.06.1971 р. та № 1379 від
31.12.1975 р. вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1099,7 кв.м.,
розташовані на перших трьох поверхах житлового будинку у АДРЕСА_1 збудовані за
рахунок Товариства «Знання»УРСР.

27.02.1997
р. рішенням Товариства «Знання» України, яке є правонаступником Товариства
«Знання»УРСР, було затверджено статут КП Готель «Знання»та вирішено передати КП
Готель «Знання»спірні вбудовано-прибудовані приміщення у володіння та
користування. Відповідно до п.3 Статуту КП Готель «Знання»майно, що передано
підприємству засновником належить йому на праві повного господарського відання.

09.03.2006
р. рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Готельні інновації»(протокол №2) КП
Готель «Знання»прийнято до складу учасників товариства, збільшено розмір
статутного капіталу ТОВ «Готельні інновації» до 1 529 410 грн., з яких частка
КП Готель «Знання»становить 50% (764 705 грн.), які останнє мало внести за
рахунок грошових коштів.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2006 р. у справі №2-4772/06 з
огляду на невиконання грошових зобов'язань звернуто стягнення на спірні
вбудовано-прибудовані приміщення та визнано право власності на це майно за ТОВ
«Готельні інновації».

Актом
приймання-передачі №1 від 20.06.2006 р. КП Готель «Знання»за власної волі
передало, а ТОВ «Готельні інновації»прийняло нерухоме майно -
вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1 099,7 кв.м., розташовані на
перших трьох поверхах житлового будинку у АДРЕСА_1.

КП
«Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна»здійснено первісну реєстрації права власності
нерухомого майна -вбудовано-прибудованих приміщень загальною площею 1099,7
кв.м., що розташовані на перших трьох поверхах житлового будинку у АДРЕСА_1 за
ТОВ «Готельні інновації».

Представник
ВГО Товариства «Знання»в судовому засіданні підтвердив те, що право власності
за позивачем КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації
права власності на об'єкти нерухомого майна»ніколи не реєструвалося.

Рішенням
загальних зборів учасників ТОВ «Готельні інновації»від 07.08.2006 р. (протокол
№5) вирішено продати вбудовано-прибудовані приміщення по АДРЕСА_1.

11.08.2006
р. між ТОВ «Готельні інновації» та ТОВ «Заріччя-буд» укладено договір
купівлі-продажу спірного майна, за яким ТОВ «Готельні інновації»продало, а ТОВ
«Заріччя-буд»придбало вбудовано-прибудовані приміщення по АДРЕСА_1. Продаж здійснено
за 726 400 грн.

Задовольняючи
вимоги за первісним позовом, господарський суд апеляційної інстанції виходив із
того, що право власності на спірне майно ніколи не переходило до КП Готель
«Знання», яке не могло ним розпоряджатися, а тому порушене право власності
позивача підлягає захисту. Крім цього, Київський апеляційний господарський суд
виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не брали участь у справі
Чугуївського міського суду Харківської області, то ухвала цього суду від
27.02.2006 р. безпідставно була прийнята в якості доказу судом першої
інстанції, а тому будь-які договори, укладені директором КП Готель «Знання»на
суму, що перевищують 50000 грн. підлягали затвердженню засновником.

Відповідно
до ч. 3 ст. 216 Цивільного кодексу України правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Згідно
ч. 1. ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває
право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Наведеною
статтею передбачено інші наслідки недійсності угоди, тому право особи, яка
вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.216
Цивільним кодексом України.

Такий
захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст.388 Цивільного кодексу України.

Як
вірно було вставлено судом першої інстанції, станом на момент укладання
договору між ТОВ «Заріччя-буд» та ТОВ «Готельні інновації», останнє згідно
довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»значилося власником такого майна, а майно
набуте ТОВ «Заріччя-буд»за договором від 11.08.2006 р. за плату.

Водночас,
згідно ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього
тільки, якщо таке майно згідно із ст. 388 Цивільного кодексу України не може
бути витребуване у нього. Приписи ст. 330 та ст. 338 Цивільного кодексу України
не пов'язують право власника на витребування майна від добросовісного набувача
із визнанням недійсним договору, на підставі якого спірне майно вибуло із
володіння власника, в тому числі і договорів про відчуження, які укладалися
його подальшими набувачами.

Відповідно
до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і
не міг знати (добросовісний набувач), власник, або особа, яка має право
користуватися тими ж засобами захисту, що і власник, має право витребувати це
майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)
було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)
було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)
вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Судами
було вірно встановлено проте надано невірну правову оцінку тому факту, що
спірне майно було передано позивачем у володіння КП «Готель «Знання»та те, що
таке майно вибуло із володіння КП Готель «Знання»за його волею -згідно з актом
приймання-передачі від №1 від 20.06.2006 р.

Отже,
вбудовано-прибудовані приміщення загальною площею 1099,7 кв.м., розташовані на
перших трьох поверхах житлового будинку у АДРЕСА_1 вибули із володіння ВГО
Товариства «Знання»за волею особи (КП Готель «Знання»), якій власник передав
майно у повне господарське відання (п. 3 Статуту КП Готель «Знання»); були
придбані ТОВ «Заріччя-буд»оплатно, а ТОВ «Заріччя-буд»не знало та не могло
знати про те, що ТОВ «Готельні інновації»не мало право його відчужувати.

За
таких обставин, ТОВ «Заріччя-буд»є добросовісним набувачем такого майна.

Суди
при розгляді справи на дані вимоги закону уваги не звернули, що потягло за
собою ухвалення судових рішень, які не відповідають закону.

Твердження
суду апеляційної інстанції про безпідставність прийняття до уваги ухвали
Чугуївського міського суду Харківської області від 27.02.2006 р. зроблено із
порушення ст. 124 Конституції України, оскільки судові рішення (в т.ч. ухвали)
є обов'язковими до виконання на всій території України.

Вимоги
позивача в частині зобов'язання відповідачів припинити будь-які дії щодо звернення
стягнення на майно носять загальний характер, а тому неправомірно були
задоволені судом апеляційної інстанції.

Закриваючи
провадження у справі за зустрічним позовом, суд першої інстанції з посиланням
на ч. 2 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України виходив із того, що
рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2006 р. вирішено спір,
який є предметом зустрічного позову.

В той
же час, приписи ч. 2 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України
передбачають закриття провадження у справі у випадку, якщо набрали законної
сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з
відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або
постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і
з тих самих підстав.

Суб'єктний
склад осіб, які брали участь у справі, на рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 07.09.2006 р. у якій послався суд, не є тотожним особам, які
беруть участь у даній справі, а тому провадження закрито незаконно.

Скасовуючи
ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. та відмовляючи
в задоволенні зустрічного позову суд апеляційної інстанції порушив положення ч.
4 ст. 106 ГПК України, відповідно до якої у випадках скасування апеляційною
інстанцією ухвал, зокрема про припинення провадження у справі, справа
передається на розгляд місцевого господарського суду.

Згідно
з положеннями ст. 60 ГПК України рішення у справі з первісним та зустрічним
позовами приймається за результатами спільного розгляду позовів.

Таким
чином, суд першої інстанції неправомірно закрив провадження у справі, а суд
апеляційної інстанції розглянув по суті вимоги за зустрічним позовом, які не
були предметом розгляду суду першої інстанції, а тому існують підстави для
скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд для спільного
розгляду первісного та зустрічного позовів.

Суд
першої інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову
неправомірно залишив чинність заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від
11.10.2006р., а суд апеляційної інстанції на це порушення уваги не звернув.

Відповідно
до частини першої ст. 11110 ГПК України підставами для скасування
або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного
господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального
чи процесуального права.

Оскільки
передбачені процесуальним законом (ст. 1117 ГПК України) межі
перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти
докази, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова
Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2007 р., рішення
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. та ухвала
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. підлягають скасуванню,
а справа -передачі на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Під
час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини
справи, відповідність положенням закону обраних позивачами способів захисту
прав, з'ясувати наявність чи відсутність обставин із якими положення
законодавства передбачають можливість задоволення віндикаційного позову,
об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і
вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, за наслідками
спільного розгляду первісного та зустрічного позовів прийняти обґрунтоване і
законне судове рішення.

За
згодою сторін, відповідно до частини другої ст. 85 та частини першої ст. 1115
Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні оголошена
лише вступна та резолютивна частини постанови Вищого господарського суду
України.

Керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110,
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2007 р., рішення
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. та ухвалу
Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2007 р. скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Скасувати
заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Голосіївського районного суду м.
Києва від 11.10.2006р.

Головуючий
суддя
Г.А. Кравчук

Суддя
В.І.Шаргало

Суддя
В.О.Швець