СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

19 листопада 2007 року
Справа № 2-25/14286-2005

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Дугаренко О.В.,

суддів                                                                      Заплава Л.М.,

Лисенко В.А.,

секретар судового засідання                                        Макарова Г.О.

без участі представників сторін,

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Бахчисарайське мисливсько-рибальське господарство" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Маргарітов М.В.) від 07 листопада 2005 року по справі № 2-25/14286-2005

за позовом           Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пр. Кірова, 51-52/10-а,Сімферополь,95017)

до           Дочірнього підприємства "Бахчисарайське мисливсько-рибальське господарство" (вул. Леніна, 1,Бахчисарай,Автономна Республіка Крим,98405)

про стягнення 3384,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні  2005 року Кримське республіканське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства Бахчисарайське мисливьско-рибальське господарство 3 384 грн. штрафних санкцій за нестворення в 2004 році робочих місць для працевлаштування інвалідів на підставі статей 19, 20 Закону України “Про  основи  соціальної  захищеності  інвалідів  в  Україні”.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 07.11.2005 (суддя Маргарітов М.В.) позов задоволено: на користь відділення Фонду стягнуто 3 384 грн. штрафних санкцій; на відповідача віднесено судові витрати зі справи. Судове рішення мотивовано невиконанням Підприємством покладеного на нього Законом України “Про  основи  соціальної  захищеності  інвалідів  в  Україні” обов’язку зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2004 році.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.12.2005 первісну апеляційну скаргу  на  рішення місцевого господарського суду зі справи повернуто Підприємству з посиланням на пункт 2 частини першої статті 97 Господарського процесуального кодексу України.

Підприємство повторно звернулося до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 14.12.2005 б/н, яку ухвалою названого господарського суду від 09.02.2006  повернуто заявникові відповідно до пункту 4 частини першої статті 97  Господарського процесуального кодексу України в зв’язку з пропуском строку, встановленого для подання апеляційної скарги, без клопотання про відновлення цього строку.

Підприємство звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд. Своє прохання скаржник мотивує тим, що апеляційним господарським судом у винесенні ухвали порушено вимоги  Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.04.2006 касаційну скаргу  відділення Фонду разом з матеріалами даної справи передано для розгляду до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2007 касаційне провадження у справі закрито, а касаційну скаргу передано до Вищого господарського суду України для вирішення питання про її прийняття з посиланням на відсутність у Вищого адміністративного суду України повноважень з перегляду в касаційному порядку рішень, прийнятих не за Кодексом адміністративного судочинства України.

Справу було повернуто до Вищого господарського суду України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 09.07.2007 касаційна скарга прийнята до касаційного провадження.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.10.2007 у справі № 2-25/14286-2005 касаційну скаргу відповідача по справі задоволено частково. Ухвалу Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.12.2005 скасовано. Постановлено справу передати до Севастопольського апеляційного господарського суду для розгляду за правилами адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 2 Кодексу Адміністративного судочинства України оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень віднесено до компетенції адміністративних судів.

Апеляційна інстанція зазначає, що до адміністративної юрисдикції, в розумінні приписів статей 2, 3 Кодексу адміністративного судочинства України, відноситься публічно-правовий спір, в якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 6 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних  судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, судовий розгляд здійснювався за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

У судове засідання, призначене на 19 листопада 2007 року сторони не з’явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. 09 вересня 2007 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено судовою колегією, відповідач не виконав встановлений норматив по  працевлаштуванню інвалідів та не створив 1 робоче місце для інваліда. Такі відомості вбачаються зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2003 рік. Також, колегією суддів встановлено, що середньорічна зарплата працівника відповідача у 2004 році складала 3384,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Частиною першою ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»визначено, що підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів, сплачують штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (далі - Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314 визначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднані), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (пункт 1); робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (пункт 3); підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів (пункт 5).

Пунктом 14 Положення встановлено, що підприємства: у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 01 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»і пунктом 10 Положення передбачено працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України,   Міністерства соціального       захисту       населення       України,       місцевими радами, громадськими   організаціями   інвалідів   з   урахуванням   побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі не виконав норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Відповідно до статистичної звітності відповідача за 2004 рік фонд оплати праці склав 84,6 тис. грн.., кількість робочих місць 36, середньорічна зарплата 3 384 грн.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту статей 19 та 20 Закону  „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  вбачається, що штраф має компенсаційну форму за невиконання нормативу, оскільки згідно ч. 5 ст. 20 вищевказаного Закону, суми штрафних санкцій використовуються Фондом для фінансування соціальних витрать на професійне навчання непрацюючих інвалідів, видачі підприємствам цільових кредитів на створення робочих місць для інвалідів,  надання фінансової допомоги  на здійснення заходів з соціальної, трудової, фізкультурно-оздоровчої та професійної реабілітації інвалідів.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а відтак рішення господарського суду Автономної Республіки Крим має бути залишено без змін.                    Керуючись статтями 24, 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Бахчисарайське мисливсько-рибальське господарство" залишити без задоволення.

Рішення  господарського суду Автономної Республіки Крим від 07 листопада 2005 року у справі № 2-25/14286-2005 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                        О.В. Дугаренко

Судді                                                                      Л.М. Заплава

В.А. Лисенко