ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2007 р.
Справа  № 15/220-07-5086А

12 год. 30 хв.                                                                         м. Одеса

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді                        Петрова В.С.

При секретарі                                Стойковій М.Д.

За участю представників:

від позивача –       Кондраков В.В., Назаренко Д.Б.;

від відповідача –   Каранфілов О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою та доповненнями і уточненнями до неї про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Іллічівську:

-          від 18.04.2007 р. № /0 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування на загальну суму 100 208 грн.;

-          від 28.04.2007 р. № /0 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування на загальну суму 24064,00 грн.;

-          від 07.06.2007 р. № /0 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування на загальну суму 189 558,00 грн.,

посилаючись на те, що вказані повідомлення-рішення винесені податковим органом з порушенням норм діючого законодавства у зв'язку з відсутністю підстав для зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування та відсутністю порушень позивачем п.п. 7.4.1 п. 7.4  ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19 червня 2007 р. відкрито провадження в адміністративній справі № 15/220-07-5086А та призначено попереднє засідання.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05 липня 2007 р. у справі № 15/220-07-5086А закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в засіданні суду.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, зазначених у письмових запереченнях на адміністративний позов (т. 2), посилаючись при цьому на правомірність прийняття оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень у зв'язку з порушенням позивачем вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс”.

У зв’язку з набранням 01 вересня 2005 р. чинності Кодексом адміністративного судочинства України господарський суд Одеської області зазначає, що згідно п. 6 розділу VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд встановив наступне.

З 13.04.2007 р. по 18.04.2007 р. на підставі направлення № 01-045/1290 від 13.04.2007 р. старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу відшкодування ПДВ Управління аудиту юридичних осіб ДПІ у м. Іллічівську Тихомировою О.В. на підставі статті 11-1 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 р. № 509-ХП була проведена позапланова документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку по декларації за січень 2007 року. За результатами зазначеної перевірки ДПІ у м. Іллічівську складений акт № 930/23-0303 від 18.04.2007 р., на підставі якого 18.04.2007 р. ДПІ у м. Іллічівську прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 щодо зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість  в розмірі 100 208,00 грн. у зв’язку з порушенням позивачем п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Також з 25.04.2007 р. по 28.04.2007 р. на підставі направлення № 01-045/1345 від 25.04.2007 р. старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу відшкодування ПДВ Управління аудиту юридичних осіб ДПІ у м. Іллічівську Тихомировою О.В. на підставі статті 11-1 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 р. № 509-ХП була проведена позапланова документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку по декларації за лютий 2007 року. За результатами зазначеної перевірки ДПІ у м. Іллічівську складений акт № 1059/23-0304 від 28.04.2007 р., на підставі якого 28.04.2007 р. ДПІ у м. Іллічівську прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 щодо зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість  в розмірі 24 064,00 грн. у зв’язку з порушенням позивачем п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Крім того, з 30.05.2007 р. по 05.06.2007 р. на підставі направлення № 01-045/1422 від 30.05.2007 р. начальником відділу перевірок відшкодування ПДВ Управління аудиту юридичних осіб ДПІ у м. Іллічівську Жуковою І.В. на підставі статті 11-1 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 р. № 509-ХП була проведена виїзна позапланова документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість по деклараціях за березень та квітень 2007 року. За результатами вказаної перевірки був складений акт від 07.06.2007 року № 1367/23-0303, на підставі якого ДПІ у м. Іллічівську було прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.06.2007 р. № /0 щодо зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 189558,00 грн. (у т.ч. за березень 2007 року - 126 640,00 грн., за квітень 2007 року –62 918,00 грн. у зв’язку з порушенням позивачем п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.7.1, п.п. 7.7.2а п. 7.7 ст. 7 Закону України  „Про податок на додану вартість”.

Проте, на думку суду, оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті Державною податковою інспекцією у м. Іллічівську в порушення вимог чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як зазначено в акті перевірки від 18.04.2007 року № 930/23-0303, в порушення вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР „Про податок на додану вартість” позивачем включено до складу податкового кредиту згідно декларації за січень 2007 року (рядок 12.1) суму ПДВ в розмірі 2 858 939 грн., сплачену митним органам у січні 2007 р. При цьому відповідачем в акті перевірки зазначено, що згідно вказаного Закону сума ПДВ повинна розраховуватись, виходячи з контрактної вартості. Так, за даними перевірки (стор. 8 акту перевірки) така сума ПДВ складає 2 758 731 грн. Таким чином, відповідач дійшов висновку про завищення позивачем податкового кредиту по декларації за січень на 100208 грн. та. відповідно про завищення від’ємного значення по декларації за січень 2007 року на 100 208 грн.

Також, як зазначено в акті перевірки від 28.04.2007 року № 1059/23-0304, в порушення вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997р. № 168/97-ВР „Про податок на додану вартість” позивачем включено до складу до податкового кредиту згідно декларації за січень 2007 року (рядок 12.1) суму ПДВ в розмірі 3 710 486 грн., сплачену митним органам у лютому 2007 р. При цьому відповідачем в акті перевірки зазначено, що згідно вказаного Закону сума ПДВ повинна розраховуватись, виходячи з контрактної вартості. Так, за даними перевірки (стор. 8 акту перевірки) така сума ПДВ складає 3 559 782 грн. Таким чином, відповідач дійшов висновку про завищення позивачем податкового кредиту по декларації за лютий 2007року на 24 064 грн., оскільки за даними перевірки (стор. 8 акту перевірки) така сума складає 133 910 грн., а не заявлені позивачем 157 974 грн.

Крім того, як зазначено в акті перевірки від 07.06.2007 року № 1367/23-0303, в порушення вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1 та п.п. 7.7.2„а” п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” позивачем включено до складу податкового кредиту згідно декларації за березень 2007 року (рядок 12.1) суму ПДВ в розмірі 1 489 669 грн., сплачену митним органам у березні 2007 р., та згідно декларації за квітень 2007 року (рядок 12.1) суму ПДВ в розмірі 1 827 181 грн., сплачену митним органам у квітні 2007 року. При цьому відповідачем в акті перевірки зазначено, що згідно вказаного Закону сума ПДВ повинна розраховуватись, виходячи з контрактної вартості. Так, відповідач дійшов висновку про  завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з ПДВ за березень-квітень 2007 року на 189 558 грн.

При цьому у вищевказаних актах перевірок відповідач зазначає, що відповідно до п.п. 7.4.1 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР (зі змінами та доповненнями) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 % від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням товарів (у тому числі при їх імпорті) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Зі змісту названої норми вбачається, що основа визначення кредиту –договірна (контрактна) вартість, (до якої встановлена умова, що вона не повинна перевищувати більше ніж на 20% рівень звичайних цін (звичайну ціну)); а склад кредиту –суми нарахованого (сплаченого) ПДВ (до яких встановлена умова, суми ПДВ повинні бути сформовані за ставкою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 Закону України "Про податок на додану вартість" у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) для використання у господарській діяльності в оподаткованих операціях платника).

Між тим пунктом 1.15 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що терміни, які не визначені законом "використовуються у значеннях, визначених законами з питань оподаткування або іншими законами, у частині, що не суперечить цьому Закону та іншим законам з питань оподаткування".

Так, відповідно до п.п. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР (зі змінами та доповненнями) передбачено, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Разом з тим, у вищевказаних актах перевірок не відображено методу та процедури визначення податковим органом рівня звичайної ціни, не доведено, що договірна (контрактна) вартість товарів є вищою за рівень звичайних цін, або відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари. До того ж, як з’ясовано судом, запит з боку відповідача щодо обґрунтування рівня договірних цін до позивача не надавався.

Таким чином, на думку суду, визначення відповідачем розміру податкового кредиту позивача є необґрунтованим.

Крім того, ставка ПДВ відповідно до п.6.1.1 ст. 6 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97-ВР становить 20 відсотків бази оподаткування, визначеної статтею 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4.3 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість", який є спеціальною нормою, що визначає базу оподаткування ПДВ для товарів, які імпортуються на митну територію України, передбачено, що базою оподаткування для вказаних товарів є договірна (контрактна) вартість таких товарів, але не менша митної вартості, зазначеної у ввізній митній декларації з урахуванням витрат на транспортування, навантаження, розвантаження, перевантаження та страхування до пункту перетину митного кордону України, сплати брокерських, агентських, комісійних та інших видів винагород, пов'язаних з імпортом таких товарів, плати за використання об'єктів інтелектуальної власності, що належать до таких товарів, акцизних зборів, ввізного мита, а також інших податків, зборів (обов'язкових платежів), за винятком податку на додану вартість, що включаються у ціну товарів (робіт, послуг) згідно з законами України з питань оподаткування.

Згідно положень статті 261 Митного кодексу України відомості про митну вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України використовуються для нарахування податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до статті 262 Митного кодексу України митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості. При цьому порядок та умови декларування встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення декларацій митної вартості - спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 р. № 1766, якою затверджено Порядок декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, визначено умови та механізм декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, а також умови та механізм подання декларантом відомостей для її підтвердження.

Декларація митної вартості подається в усіх випадках митного оформлення товарів (п. 4 Порядку № 1766). Однією із головних вимог, що встановлюються п. 10 вищезазначеного Порядку № 1766 до митної вартості, є об'єктивність даних на яких вона базується, при цьому такі данні підлягають перевірці, а відповідно до ст. 256 Митного кодексу України саме митний орган має право перевіряти достовірність або точність будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей визначення митної вартості. Для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи (п. 11 Порядок №1766), перелік яких встановлено Порядком, а у разі їх неподання, пункт 14 встановлює, що митну вартість товарів визначає митний орган.

На підставі рішення митного органу про визначення митної вартості товарів зазначена вартість перераховується у гривні за офіційним курсом гривні до відповідної іноземної валюти, установленим Національним банком України на день прийняття вантажної митної декларації для оформлення (п. 16 Порядку №1677).

При цьому саме вантажна митна декларація, яка підтверджує сплату податку на додану вартість на митниці, оформлена відповідно до вимог законодавства, і є тим документом, що посвідчує право на отримання податкового кредиту (п. 7.2.7 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість"), а дата подання вантажної митної декларації із зазначенням у ній суми податку, що підлягає сплаті, є датою виникнення податкових зобов'язань при імпорті відповідно до п.п. 7.3.6 п. 7.3 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Таким чином, при імпорті дата оплати податку за податковими зобов'язаннями, вказаними у вантажній митній декларації, і є моментом виникнення права на податковий кредит.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду.

Крім того, відповідно до п.п. 1.20.5 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" у разі коли ціни на товари (роботи, послуги) підлягають держрегулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена згідно з принципами такого регулювання.

Таким чином, з вищевикладеного випливає, що оскільки ціна імпортованого товару з метою обчислення ПДВ регулюється нормами Закону України "Про податок на додану вартість" та митного законодавства, які застосовуються саме у випадку імпорту, то такі норми є нормами спеціального регулювання, а відтак, у відповідності до цих норм база оподаткування встановлюється в розмірі договірної (контрактної) вартості такого товару, але не менше митної вартості, з урахуванням зазначених вище витрат та податків, зборів (обов'язкових платежів), у тому числі акцизних зборів, ввізного мита, що включаються у ціну товарів згідно з законами України з питань оподаткування, то сплачена сума ПДВ при імпорті товарів, обчислена відповідно до вимог податкового і митного законодавства, включається до складу податкового кредиту платника податку за умови використання імпортованих товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

До того ж згідно пункту 14 Указу Президента „Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності” від 23 липня 1998 року № 817/98 індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. При цьому відповідно до п. 14 Указу Президента індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов'язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Так, як вірно зазначає позивач, відповідач не має права встановлювати звичайні ціни та використовувати їх для нарахування податку на додану вартість.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем безпідставно зменшено позивачу суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у січні 2007 року на 100 208,00 грн., у лютому 2007 року на 24 064,00 грн., у березні-квітні 2007 року на 189 558 грн. згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною  3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює  наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини,  що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх  представників, показань свідків, письмових  і речових  доказів,  висновків експертів.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює  докази,  які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відтак, оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду правомірність прийнятих ним оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 105 КАС України позивач має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача –суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, а також заявляти інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Враховуючи усе вищезазначене, господарський суд Одеської області вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” цілком обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства, у зв’язку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Укр-сервіс” до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

2.          Податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Іллічівську № /0 від 18.04.2007 р., № /0 від 28.04.2007 р., № /0 від 07.06.2007 р. визнати протиправними та скасувати.

Постанову суду може бути оскаржено в порядку передбаченому ст. 186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено 31.08.2007 р.

Суддя