СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

05 листопада 2007 року
Справа № 2-27/10996-2007А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Черткової І.В.,

Плута В.М.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

позивача: Мітяєвської Світлани Анатоліївни, довіреність №001   від 03.01.2007,  комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна ділянка № 1"  ;

відповідача: Патраш Володимира Івановича, довіреність №3232/10   від 31.05.2007,  Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим;

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Воронцова Н.В.) від 11.09.2007 року у справі № 2-27/10996-2007А,

за позовом  комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна ділянка № 1" (вул. Таврійська, 2, Алушта, 98500)

до          Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим (вул. Леніна 22-а, Алушта, 98500)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 11.09.2007 (суддя Воронцова Н.В.) у справі №2-27/10996-2007А задоволено позов Комунального підприємства „Житлово-експлуатаційна ділянка № 1” до Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим та визнано нечинними податкові повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій за порушення граничних строків сплати податкових зобов’язань з ПДВ: №/0 від 28.08.2006 на суму 4791,14грн., №/0 від 19.10.2006 на суму 13982,03грн., №/0 від 21.11.2006 на суму 2552,51грн., №/0 від 27.12.2006 на суму 12177,02грн., №/0 від 22.01.2007 на суму 3880,00грн., №/0 від 07.02.2007 на суму 7299,52грн. та №/0 від 02.04.2007 на суму 3973,52грн., №/0 від 02.04.2007 на суму 3973,52грн., №/0 від 24.05.2007 на суму 15483,53грн., №/0 від 27.06.2007 на суму 4155,01грн. Постановлено також стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 3,40грн. судового збору та повернути позивачу зайво сплачену суму судового збору в розмірі 27,20грн.

В основу постанови покладені висновки суду про порушення відповідачем порядку проведення невиїзних документальних перевірок позивача, передбаченого Порядком оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 327 від 10.08.2005 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 925/11205 (далі –Порядок №327) та невідповідність викладених в актах перевірок висновків фактичним обставинам справи, що призвело до необґрунтованого нарахування та застосування спірними податковими повідомленнями-рішеннями штрафних санкцій.

Не погодившись з постановою суду, Державна податкова інспекція у місті Алушті Автономної Республіки Крим звернулась до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову господарського суду Автономної Республіки Крим та в позові відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу відповідач мотивує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповним з’ясуванням судом всіх обставин справи.

Зокрема, вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги пункт 7.7 статті 7 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” №2181-Ш від 21.12.2000, яким визначено, що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов’язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення. Вважає, що вказана норма закону підлягає виконанню як органами державної податкової служби, так і платниками податків.

Також вказує, що платник податку не має права здійснювати сплату поточного зобов’язання у тому разі, якщо він має несплачений податковий борг з того ж податку.

Крім того, посилаючись на певні платіжні доручення 2006-2007, вказує, що вони не містять чіткого зазначення тієї податкової декларації з ПДВ, за якою позивач мав намір сплатити відповідну суму податку, у зв’язку з чим ці кошти були спрямовані державною податковою інспекцією в рахунок погашення виниклої раніше заборгованості, зокрема, за грудень 2006, а тому твердження суду першої інстанції про те, що позивачем платіжними дорученнями за 2006-2007 сплачувались поточні зобов’язання, визначені у податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди 2006-2007 не відповідають дійсності.

Будь-які інші обґрунтування вимог апелянта про скасування рішення суду першої інстанції із зазначенням того, в чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права в апеляційній скарзі відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача проти скарги заперечував, постанову суду першої інстанції просив залишити без змін.

При розгляді справи в межах апеляційної скарги судова колегія встановила наступне.

В період з серпня 2006 по червень 2007 Державною податковою інспекцією у місті Алушті Автономної Республіки Крим проведені невиїзні документальні перевірки дотримання вимог податкового законодавства Комунальним підприємством „Житлово-експлуатаційна ділянка № 1” з питання своєчасності сплати податку на додану вартість, під час яких були встановлені порушення підпункту  5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” № 2181-Ш від 21.12.2000 з наступними змінами і доповненнями, що виразилося у порушенні граничних строків сплати узгоджених податкових зобов’язань з ПДВ протягом перевірених періодів, за що до позивача на підставі підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 вищевказаного Закону спірними податковими повідомленнями-рішеннями застосовані штрафні санкції.

Як вбачається з актів перевірок, Державною податковою інспекцією у місті Алушті Автономної Республіки Крим перевірялась своєчасність сплати податкових зобов’язань з ПДВ, визначених у податкових деклараціях за період з жовтня 2004 по червень 2006.

Судова колегія вважає апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим  необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Пункт 1.1 статті 1 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” №2181-Ш від 21.12.2000, з наступними змінами і доповненнями, визначає, що платники податків –це, в тому числі,  юридичні особи, на яких згідно з законами покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), пеню та штрафні санкції.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 статті 1 даного Закону податковим зобов'язанням є обов'язком платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України, а  податковим боргом (недоїмкою) - податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Як вбачається з пункту 3 частини 1 статті 9 Закону України „Про систему оподаткування” , зобов’язання сплачувати належні суми податків і зборів (обов’язкових платежів) у встановлені законами строки покладено саме на платників податків і зборів (обов’язкових платежів).

Згідно з підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 вищевказаного Закону джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна і немайнових цінностей, випуску цінних паперів, у тому числі корпоративних прав, отримані у позику (кредит), а також з інших джерел з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до положень чинних протягом спірного періоду (2004-2007) Інструкцій про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету №37 та №276, облік, контроль і складання звітності щодо платежів, що надходять до бюджету, проводяться органами державної податкової служби з використанням автоматизованої інформаційної системи (далі - АІС). При введенні первинних документів по кожній операції фіксується особистий номер працівника, дата та час введення інформації. При обробці розрахункових документів про сплату платежів до бюджету в автоматичному режимі з використанням даних електронного реєстру розрахункових документів відповідальною особою, яка проводить їх обробку, за зовнішніми ознаками перевіряються дані заповнення реквізиту "Призначення платежу" на відповідність необхідним вимогам та на його паперовій копії проставляється дата та підпис відповідальної особи.

З даних положень законодавства слідує, що операції в особових рахунках проводяться в хронологічному порядку, але на підставі первинних документів платника податків та визначених в них призначень платежів.

Таким чином, з огляду на те, що обов’язок сплачувати поточні податкові зобов’язання та погашати податковий борг покладено на платника податків, судова колегія доходить висновку, що дія пункту 7.7 статті 7 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” № 2181-Ш від 21.12.2000, відповідно до якого податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов’язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, розповсюджується саме на платника податків, а не на податкові органи.

Відповідач не навів суду жодної норми законодавства, яка б наділяла органи державної податкової служби повноваженням по самостійному розпорядженню коштами платника податків на свій розсуд та всупереч  волі платника.

При цьому, судова колегія також виходить з того, що відповідно до пункту 1.12 статті 1, а також пункту 2.2 статті 2 Закону, на контролюючий орган, до числа яких належать податкові органи, покладено обов’язок у межах своєї компетенції, визначеної законодавством, здійснювати тільки контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) та погашенням податкових зобов'язань чи податкового боргу, для чого наділяються правом здійснювати перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати лише стосовно тих податків і зборів (обов'язкових платежів), які віднесені до їх компетенції.

Крім того, підпункт 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України № 2181-Ш від 21.12.2000  визначає, що активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. В інших випадках платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобов'язань забезпечення боргу.

Викладене свідчить про те, що як податкове зобов’язання, так і податковий борг, сплачує платник податків, а тому доводи державної податкової інспекції про те, що платник податків не має права здійснювати сплату поточного зобов’язання, якщо він має несплачений податковий борг з того ж податку, є безпідставними.

При цьому, в разі, якщо платник податків самостійно не погашає податковий борг, пункт 11 статті 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” наділяє органи державної податкової служби, як органи стягнення, у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, правом стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах, встановлених законами України, але не наділяє їх при цьому правом самостійно розпоряджатись коштами платника податків на свій розсуд. Орган державної податкової служби має право лише вимагати від платника податків, діяльність яких перевіряється, усунення виявлених порушень податкового законодавства.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з позовом до комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна ділянка № 1" про стягнення податкового боргу з ПДВ за податковими деклараціями з ПДВ за період жовтень 2004-червень 2006 відповідач не звертався, а самостійно погашав його за рахунок поточних платежів позивача 2006-2007, внаслідок чого і дійшов висновку про порушення позивачем граничних строків сплати податкових зобов’язань за жовтень 2004-червень 2006.

Таким чином, судова колегія вважає, що самостійне розпорядження відповідача коштами позивача і направлення їх на погашення податкового боргу, всупереч волі платника податків та призначенню платежів, є недопустимим та суперечить частині 2 статті 19 Конституції України, яка зобов’язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти тільки з підстав, в межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Дослідивши зазначені відповідачем в апеляційній скарзі платіжні доручення 2006-2007, які містять призначення платежу „сплата заборгованості за 2006” та пояснення Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим, судова колегія встановила, що ці платежі спрямовувались відповідачем на погашення заборгованості по декларації з ПДВ за грудень 2006, яка  не охоплювалась спірними перевірками та будь-які штрафні санкції за невчасну сплату узгоджених в ній зобов’язань не є предметом спору по даній справі.

В той же час, співставивши надані позивачем декларації з ПДВ та платіжні доручення, з актами перевірок та розрахунками штрафних санкцій відповідача, судова колегія вбачає, що при перевірці відповідачем не були враховані платіжні доручення, якими позивач сплачував поточні зобов’язання з ПДВ, визначені у деклараціях за жовтень 2004-червень 2006.

Так, зокрема, з акту перевірки № 55/15-2/24410369 від 22.01.2007, предметом якої була своєчасність сплати ПДВ по декларації за вересень 2005 (7760грн.), вбачається, що це зобов’язання, на думку Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим, сплачувалось платіжними дорученнями № 442 від 20.12.2006, № 445 від 22.12.2006, № 457 від 27.12.2006 та № 459 від 28.12.2006, в той час як у вказаних платіжних дорученнях зазначено призначення платежів „за листопад 2006”. Саме ж податкове зобов’язання з ПДВ за вересень 2005, за даними первинних документів позивача, сплачувалось платіжними дорученнями № 358 від 26.10.2005, № 365 від 31.10.2005 № 360 від 26.10.2005, які під час перевірки, як слідує з акту, не були враховані відповідачем та не взяті ним до уваги.

Крім того, з акту перевірки № 176/15-2/24410369 від 07.02.2007,  предметом якої була своєчасність сплати ПДВ по декларації за жовтень 2005, також вбачається, що перевіряючими не враховані платіжні доручення № 21 від 27.01.2006, № 415 від 30.11.2005, № 408 від 29.11.2005, якими позивач сплачував саме податкові зобов’язання за жовтень 2005, а в основу висновків по акту перевірки покладені платіжні доручення позивача за зовсім інший період (зокрема, платіжне доручення № 459 від 28.12.2006, на яке посилається відповідач в акті перевірки –це сплата податкового зобов’язання з ПДВ за листопад 2006).

За таких обставин справи судова колегія вважає, що викладені в актах перевірок висновки, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, про порушення позивачем граничних строків сплати податкових зобов’язань, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються документально.

Відповідно до пункту 2.3.4 Порядку не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем було порушено порядок проведення перевірок позивача.

Згідно з пунктом 6.1.7 Інструкції про порядок  застосування та стягнення сум штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, податкове повідомлення про застосування штрафних санкцій за порушення граничних строків сплати узгоджених податкових зобов’язань складається за формою та згідно з вимогами, установленими Порядком направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001 N 253, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06.07.2001 за N 567/5758 (зі змінами та доповненнями).

З форми податкового повідомлення за порушення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання (форма "Ш") слідує, що в основу такого повідомлення може бути покладено виключно акт перевірки.

Так, відповідно до пункту 1.2 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 327 від 10.08.2005 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №925/11205 (далі-Порядок № 327), невиїзною документальною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів), незалежно від способу їх подачі.

Вказане свідчить про те, що за будь-яких яких обставин підставою для висновків про порушення граничних строків сплати зобов’язань можуть бути виключно первинні документи (податкові декларації та інші документи, пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів), зокрема платіжні доручення.

Проте, всупереч пунктам 1.2, 1.11, 4.1, 4.4 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 327 від 10.08.2005 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №925/11205 (далі - Порядок № 327), спірні перевірки позивача проведені без відповідного завчасного письмового запрошення посадових осіб підприємства позивача до їх проведення та без дослідження первинних документів позивача.

Належних доказів зворотного, всупереч статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем суду не надано.

Крім того, відповідно до пункту 2.3.7 Порядку № 327 результати невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок з питань дотримання вимог валютного та іншого законодавства оформляються аналогічно оформленню результатів перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства.

З урахуванням цього, відповідно до вимог пунктів 1.5 –1.7 Порядку акт повинен містити систематизований виклад виявлених у ході перевірки фактів порушень, зокрема норм податкового та валютного законодавства, всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового та валютного законодавства (далі - суттєві обставини). Крім того, факти виявлених порушень податкового та валютного законодавства повинні бути викладені в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Пункт 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Натомість, належних доказів того, що факти виявлених порушень підтверджуються первинними документами, суду не надано. Більше того, вказана обставина не заперечується і відповідачем по суті, оскільки ним зазначено, що спірні податкові-повідомлення-рішення про нарахування штрафних санкцій винесені в автоматичному режимі на підставі даних особового рахунку позивача та податкових декларацій з ПДВ.

В той же час, особовий рахунок, на підставі якого було здійснено нарахування штрафних санкцій, не є первинним документом платника податків та не може бути доказом порушення підприємством податкового законодавства. Нарахування штрафних санкцій в автоматичному режимі чинним законодавством також не передбачено.

Частина 2 статті 19 Конституції України зобов’язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти тільки з підстав, в межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених підпунктом 17.1.1 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" підстав для застосування до позивача штрафних санкцій та безпідставність винесення відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень та судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права. а отже, підстави для його скасування та прийняття нового рішення відсутні.

Керуючись статтями 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 11.09.2007 року у справі № 2-27/10996-2007А залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

3.Ухвалу може бути оскаржено до Вищого Адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя                                                            О.А. Щепанська

Судді                                                                                          І.В. Черткова

В.М. Плут