ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"06" липня 2007 р.
Справа №  16/179

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Коротченко Л.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 16/179

за позовом: прокурора Новомиргородського району в інтересах держави в особі якої виступає Новомиргородська міська рада, м. Новомиргород, Кіровоградська область

до відповідача: приватного підприємства "Високий Фермерський Замок",              м. Новомиргород, Кіровоградська область

про стягнення 346 186,80 грн.

за участю представників сторін:

від прокуратури - Гребенюк Т.Г., посвідчення № 457;

від позивача - Конончук О.М., довіреність № 302 від 04.04.07;

від відповідача - Депутатов В.В., довіреність № 12-07 від 12.06.07;

від відповідача - Феоктістов О.В., довіреність № 12-07 від 12.06.07.

Прокурор Новомиргородського району в інтересах держави в особі якої виступає Новомиргородська міська рада звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з приватного підприємства "Високий Фермерський Замок" про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 346 186,80 грн.

Позовну заяву прокурор обгрунтовув тим, що на підставі укладеного між сторонами договору оренди від 12.07.1999 р. відповідач зобов'язаний сплатити орендну плату за період починаючи з дня встановлення розміру орендної плати -  01.11.2000 р. по день продажу майна -  03.04.2006 р. , однак з урахуванням строку позовної давності сума боргу становить 346 186, 80 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

В наданих до суду письмових поясненнях Новомиргородська міська рада підтримала позов прокурора та надала додаткові пояснення в обґрунтування позову прокурора, вказуючи на те, що після закінчення строку договору оренди приміщення відповідачем не було повернуто міській раді, саме тому міською радою продовжувалось нарахування орендної плати до 31.03.2006 р. та було припинено нарахування в квітні 2006 р.,  в зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу даних приміщень.

Відповідач пред'явлений прокурором позов не визнав повністю, посилаючись на те, що укладений договір оренди, на який посилається в позові прокурор після набрання чинності Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, не був приведений у відповідність із змінами у чинному законодавстві, а тому необхідно вважати такий договір недійсним.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступне.

12.07.1999 року між Новомиргородською міською радою (далі - Орендодавець або позивач) та приватним підприємством "Високий Замок"  (далі - Орендар або відповідач) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 10 (далі - договір оренди).

Згідно п. 1 договору оренди Орендодавець передає, а Орендар бере у тимчасове володіння нежитлові приміщення загальною площею 4 406 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Новомиргород для розміщення виробничо-торгівельного комплексу.

Зі змісту договору оренди вбачається, що в момент його укладення сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, передбачених для договорів даного виду.

Враховуючи те, що нерухоме майно, відносно якого сторонами підписано договір оренди, перебувало у комунальній власності, дані правовідносини підпадають під дію Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон).

Отже, відповідно до ст. 10 Закону в редакції діючої станом на 12.07.1999 р., до істотних умов договору оренди належали: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахування її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна.

Однак сторонами під час укладення вказаного договору не було визначено ані об'єкту оренди, тобто складу і вартості цього майна, ані орендної плати. Не визначено також в договорі сторонами і порядку використання амортизаційних відрахувань та страхування орендарем взятого ним в оренду майна.

Невизначеність сторонами в договорі об'єкту оренди, а саме його складу, підтверджується наданою до суду додатковою угодою до договору оренди нежитлового приміщення від 18.10.1999 року, якою п. 1 договору оренди було змінено та викладено в новій редакції, з переліком складу об'єкту, який передається в оренду (а.с. 7).

Що ж стосується вартості майна, дана умова в договорі оренди взагалі відсутня.

Орендна плата за умовами договору оренди сторонами також не визначена, замість цього в договорі є лише посилання на те, що розмір орендної плати за 1 кв.м.  орендної площі встановлює своїм рішенням Новомиргородська міська рада (пункт 16 договору оренди).

З матеріалів справи вбачається, що рішення про встановлення розміру орендної плати прийнято Новомиргородською міською радою 06.11.2001 р., тобто лише через два роки після укладення договору оренди, що не відповідає ст. 10 Закону.

Наведені вище обставини дають підстави господарському суду зробити висновок про те, що під час підписання тексту договору оренди, сторонами не було досягнуто домовленості з усіх істотних умов, передбачених Законом для договорів оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до змісту ст. 153 Цивільного кодексу УРСР, чинного на час підписання сторонами договору оренди, договір вважається укладеним, коли між сторонами у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах; істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Зміст ст. 153 ЦК УРСР (1963 р.) кореспондується зі змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.2004 р., відповідно до якої, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, на момент підписання договору оренди сторонами договору не було досягнуто домовленості з усіх істотних умов, що передбачені ст. 10 Закону.

Враховуючи вище наведене, підписаний сторонами 12.07.1999 року договір оренди № 10, є неукладеним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Прокурор і позивач не довели суду тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості по орендній платі на підставі договору оренди.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що договів оренди є недійсним, оскільки недійсним може визнаватись лише укладений сторонами договір. Договір оренди, підписаний сторонами 12.07.1999 р., таким не є.

З урахуванням наведено, позовні вимоги прокурора та позивача є безпідставними, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача та не стягуються.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 04.07.2007 р. оголошувалась перерва до 15 год. 06.07.2007 р.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно ч. 3 ст. 85 ГПК України рішення  господарського суду  набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні  було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, з дня   підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

До набрання рішенням законної сили воно може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду  у порядку встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя