СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

22 жовтня 2007 року
Справа № 2-30/6889-2007А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

без участі представників сторін,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Ловягіна Ю.Ю.) від 20 липня 2007 року по справі № 2-30/6889-2007А

за позовом           Приватного підприємства "Тотем" (вул. Київська, 84а-22,Сімферополь,95000)

до           Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим (вул. М. Залки, 1/9,Сімферополь,95053)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 31.10.2006 № /0, від 31.10.2006 № /0 , від 01.12.2006 № /1, від 01.12.2006 № /1, від 15.02.2007 № /2, від 15.02.2007 № /2, від 25.04.2007 № /3, від 25.04.2007 № /3 та зобов'язання внести зміни в особовий рахунок по податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Ловягіна  Ю.Ю.) від 20 липня 2007 року у справі № 2-30/6889-2007А позов Приватного підприємства „Тотем” до Державної податкової інспекції в місті Сімферополі Автономної Республіки Крим про визнання нечинними податкових повідомлень–рішень Державної податкової інспекції від 31.10.2006 р. № /0, від 31.10.2006 р. № /0, від 01.12.2006 р. № /1, від 01.12.2006 р. № /1, від 15.02.2007 р. № /2, від 15.02.2007 р. № /2, від 25.04.2007 р. № /3, від 25.04.2007 р. № /3 та зобов’язання внести зміни в особовий рахунок по податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства,  задоволено частково.

Визнані нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополі від 31.10.2006 р. № /0, від 01.12.2006 р. № /1, від 15.02.2007 р. № /2, від 25.04.2007 р. № /3 про визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 76286,81 грн., в тому числі по основному платежу –50857,87 грн., за штрафними санкціями –25428,94 грн.

Визнані нечинними податкові повідомлення–рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополь від 31.10.2006 р. № /0, від 01.12.2006 р. № /1, від 15.02.2007 р. № /2, від 25.04.2007 р. № /3 про визначення податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі 89001,28 грн., в тому числі 63572,34 грн. по основному платежу, 25428,94 грн. по штрафним санкціям.

В інший частині позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду,  відповідач подав заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу, в якій просить  постанову господарського суду Автономної Республіки Крим в частині задоволених позовних вимог скасувати, та прийняти по справі нову постанову, якою апеляційну скаргу відповідача задовольнити, у позові відмовити.

Позивачем 17 жовтня 2007 року були надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишити без задоволення., тоді як постанову господарського суду Автономної Республіки Крим  залишити без змін.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах апеляційної скарги відповідно до статті 195 кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

Працівниками відповідача 30 жовтня 2006 року була проведена невиїзна документальна перевірка позивача з питання взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю „Ерматекс” за період з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2005 року. Результати перевірки були закріплені відповідним актом № 5789/23-1/32553398 від 30 жовтня 2006 року.

В акті перевірки відповідач зафіксувв наступні порушення , що були вчинені позивачем:  підпунктів 7.2.1, 7.2.4 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”. Порушення позивача виразилися у заниженні податкового зобов’язання з податку на додану вартість за 2005 рік на суму 50875,87 грн., в тому числі в жовтні 2005 року –23335,37 грн., в листопаді  - 27522,50 грн.  Також, перевіряючими встановлено порушення позивачем підпункту 5.3.9 пункту 5 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, що виразилося у заниженні податкового зобов’язання з податку на прибуток за 2005 рік на загальну суму –63572,34 грн.

На підставі встановлених порушень відповідачем було винесено податкове повідомлення–рішення від 31 жовтня 2006 року № /0 про визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість  в сумі 76286,81 грн., в тому числі по основному платежу –50857,87 грн., за штрафними санкціями –25428,94 грн., а також податкове повідомлення–рішення від 31 жовтня 2006 року № /0 про визначення податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі 89001,28 грн., в тому числі 63572,34 грн. по основному платежу, 25428,94 грн. по штрафним санкціям. Штрафні санкції застосовані до позивача на підставі підпункту  “б” підпункту  4.2.2. статті  4 та підпункту  17.1.3 пункту  17.1. статті  17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Прийняті  податкові повідомлення–рішення були оскаржені позивачем в апеляційному порядку.  Рішенням Державної податкової інспекції в м. Сімферополі від 28 листопада 2006 року  № 47347/-/25 –0 податкові повідомлення-рішення  залишені без змін, позивачу були направлені  податкові повідомлення - рішення від 01 грудня 2006 року № /1, від 01 грудня 2006 року № /1.

Рішенням Державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим від 02 лютого 2007 року № 210/10/25–021 податкові повідомлення рішення також були залишені без змін, а скарга без задоволення. Позивачу направлені податкові повідомлення-рішення від 15 лютого 2007 року № /2, від 15 лютого 2007 року  № /2.

За результатами процедури адміністративного оскарження позивачу були направлені  податкові повідомлення–рішення від 25 квітня 2007 року № /3, від 25 квітня 2007 року № /3.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з підпунктом   7.4.1 пункту  7.4 статті  7 Закону України “Про податок на додану вартість”  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг),але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду. Не підлягають включенню до складу податкового кредиту згідно з підпунктом  7.4.5 пунктом   7.4 статті   7 Закону України “Про податок на додану вартість” суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до  пункту 5.1. статті  5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу (далі –валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Вичерпний перелік витрат, що можуть бути включені до складу валових витрат перелічений в пунктах  5.1., 5.2. статті  5 вищевказаного закону. До них, зокрема відносяться витрати, пов’язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва, а так само витрати, зроблені як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), що придбаваються  для подальшого використання у власній господарській діяльності. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких, передбачена правилами ведення податкового обліку

З матеріалів справи вбачається, що  придбання товарно-матеріальних цінностей, які отримані від Товариства з обмеженою відповідальністю “Ерматекс” та включені до складу валових витрат у повному обсязі становить 254289,35 грн.

При проведенні перевірки, працівникам відповідача позивачем були надані податкові накладні, які не мали недоліків та порядок заповнення яких відповідав встановленому чинним законодавством. Державна податкова інспекція вважає, що позивач не мав права включати в склад валових витрат та податкового кредиту суми податку на додану вартість  по податковим накладним, які видані Товариством з обмеженою відповідальністю “Ерматекс”, оскільки згідно з рішенням Подольського районного суду м. Києва за № 2 –2196–2005 від 04 серпня 2005 року статут та установчій договір Товариства з обмеженою відповідальністю  “Ерматекс” визнані недійсними з моменту їх реєстрації, тобто з  01 серпня 2003 року, тоді як  свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість  № 37065837 визнано недійсним з 13 серпня 2003 року.

Однак, колегія суддів  не приймає вищенаведені доводи заявника апеляційної скарги  у зв’язку з наступним.

Визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляло правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних. Відповідно до  статті  18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних  осіб та фізичних осіб–підприємців”,  якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те,  що такі відомості є недостовірними.

Згідно з пунктом  1.3 статті  1 Закону України “Про податок на додану вартість” платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України. Платники податку, визначені у підпунктах  "а", "в", "г", "д" пункті 10.1 статті  10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до Закону України „Про податок на додану вартість”.

Отже, з вищевказаного випливає, що сама по собі несплата податку на додану вартість продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування. Визнання в судовому порядку недійсними статуту з 01 серпня 2003 року та свідоцтва платника податку на додану вартість з 13 серпня 2003 року товариства з обмеженою відповідальністю  “Ерматекс” не є підставою для визнання здійснених ним з іншими особами господарювання юридично значимих дій недійсними, оскільки їх контрагенти по договорам можуть нести відповідальність лише при наявності вини. Також, колегія суддів зазначає, що покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Статтею  19 Конституції встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З чого слідує, що  податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та на прибуток підприємства, та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, чи визнання недійсним статуту та установчих документів  контрагентів оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладення штрафних санкцій.

Колегія суддів зазначає, що  нарахування позивачу штрафних санкцій в сумі 50857,88 грн. є неправомірним, оскільки судом першої інстанції  встановлена неправомірність донарахування позивачу податку на додану вартість в сумі 50857,87 грн. та податку на прибуток підприємства в сумі 25428,94 грн.

Що стосується залишення без задоволення позовних заяв в частині по зобов’язанню відповідача внести зміни в особовий рахунок по податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства, то апеляційна інстанція погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині їх незадоволення виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства  України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не було надано суду першої інстанції жодного доказу, який підтверджує, що відповідачем по справі внесені зміни в особові рахунки позивача з  податку на додану вартість та податку на прибуток, та не доведено, що відповідач відмовляє позивачу внести зміни, якщо в цьому є така необхідність.

Колегія суддів, вважає, що постанова суду першої інстанції була прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін. В частині відмови позивачу у вимогах зобов’язанню відповідача внести зміни в особові рахунки по податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства  також слід залишити постанову господарського суду без змін, оскільки порушення прав позивача в цій частині не доведено.

Керуючись статтями 24, 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 20 липня 2007 року у справі № 2-30/6889-2007А  залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді