ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.09.07 р.                                                                               Справа № 11/246

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Л.Ф.Чернота

при секретарі судового засідання Острополець В.С.

За участю представників:

від позивача: Ігнатова Н.О. – за довіреністю

від відповідача: Мірошниченко І.В. – за довіреністю

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Державного підприємства “Донецька залізниця” м.Донецьк

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Донецький металургійний завод” м.Донецьк

про стягнення  938,76грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Державне підприємство “Донецька залізниця” м.Донецьк, звернувся до господарського суду з вимогою стягнути з відповідача, Відкритого акціонерного товариства “Донецький металургійний завод”  м.Донецьк, суму заборгованості в розмірі  687,84грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на копії договору № 401/13110 від 26.12.06р., копії накопичувальних карток із зауваженнями, розрахунок ціни позову та інше.

Відповідач у судовому засіданні надав відзив № 17/4в від 07.09.2007р. на позовну заяву та  визнав позовні вимоги в сумі 687грн.84коп., витрати по сплаті державного мита та інформаційно-технічних послуг просить покласти на позивача, у зв’язку з недодержанням претензійно-позовного порядку врегулювання спору, передбаченого п.6.1 договору № 400/13110 від 26.12.2006р.

Через канцелярію суду надійшла заява від 27.08.07р. № 101/1532 про збільшення розміру позовних вимог, в якому він просить стягнути з відповідача збір за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу у сумі 938,76грн. Суд розглянув уточнення позивача та прийняв до розгляду, згідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем також надані додаткові пояснення від 19.09.07р. № 279.

Представників сторін було ознайомлено з правами та обов’язками у відповідності із ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Справа слуханням була відкладена, згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив, що 26.12.2006р. між сторонами  був укладений договір за № 400/13110 від 26.12.06р. (надалі – Договір), згідно п.1.1. якого визначено, що предметом Договору є надання Залізницею Вантажовласнику послуг, пов’язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

За вказаним Договором (п.2.2., п.2.3.) Залізниця зобов’язується приймати до перевезення вантажі – Вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери), згідно із затвердженими планами і заявками Вантажовласника та надати Вантажовласнику додаткові  послуги, пов’язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку до цього договору. Залізниця зобов’язується здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з Вантажовласником за перевезення вантажів і надані додаткові послуги, згідно з діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати Вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станцію Донецьк.

Між сторонами були підписані Додаткові угоди № 1 від 26.12.2006р. та № 2 та № 4  з протоколами  розбіжностей та додаткові угоди відповідно  №№ 3,  3/7.

У додатковій угоді № 4  визначено перелік послуг за виконання експедиторських операцій, які надаються згідно „Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України.” В пункті 3 таблиці  додаткової угоди сторони узгодили послугу з отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу та ставку тарифу на даний вид послуг.

Згідно ст.23 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. № 457, відправники повинні подати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Відповідно до п.1.6 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України  від 21.11.2000р.  № 644, оформлені  відправником перевізні документи перевіряються і візуються начальником станції або уповноваженим ним працівником станції.  Перевіркою встановлюються: наявність плану (дозволу) на перевезення, відсутність заборон і обмежень у даному напрямку перевезення, платоспроможність вантажовідправника, правильність заповнення бланків перевізних документів відповідно до цих Правил, наявність необхідних додаткових супровідних документів та дозволів на відправлення вантажу (митних, карантинних, санітарних та інших контролюючих органів). Візування здійснюється після зазначеної перевірки і передує укладанню договору перевезення.

Згідно з накопичувальними картками №№ 29030176, 03040186, 12040209, 24040239, 04050262, 110502279, 22050297, 05060323, 11060351, 22060386, 03070402, 12070422, 24070442, 02080470, 14080496  за  період з березня по серпень 2007р. позивач  нарахував відповідачу збір за виконання експедиторської операції у вигляді отримання від станції дозволу (візи) на ввіз та навантаження вантажу на суму 938,76грн., в т.ч. ПДВ 156,46грн. На зазначених накопичувальних картках є зауваження відповідача “заперечує проти нарахування та стягнення плати за візування, оскільки Угодою про міжнародне дорожнє вантажне сполучення (СМГС)” не передбачене візування залізничних накладних”. Застережень щодо кількості завізованих залізницею накладних в накопичувальних картках нема.

Стаття 307 Господарського кодексу України встановлює, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб’єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, порядок укладання яких встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або Правилами перевезень.

Пункт 62 Статуту залізниць України,  який трансформується з Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, встановив, що належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситись готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць.

Пункт 2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів (розділ 11 Правил перевезень вантажів) встановив, що отримані гроші ТехПД залізниця заносить на особовий рахунок платника і списує їх з рахунку в міру надходження розрахункових документів за здійснені перевезення і надані послуги.

Списування грошей з рахунку проводиться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами і контейнерами.

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і платника.

Тарифи на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) встановлюються у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України.

Розмір плати за додаткові послуги, для яких відсутні тарифні ставки, визначається за домовленістю сторін і зазначається в доповненні до договору про організацію перевезень вантажів (Додаткові угоди № 1, № 3, № 3/7, № 4 від 26.12.2006р.).

У відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1996р. № 1548  “Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)” з наступними змінами і доповненнями Наказом Міністерства транспорту України від 15.11.1999р. № 551 затверджено Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України (Тарифне керівництво № 1), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.12.1999р. за № 828/4121. Тарифи на перевезення, розмір зборів і штрафів, наведені в Тарифному керівництві № 1, застосовуються на всіх лініях залізниць широкої та вузької колій загальної мережі залізниць України, що включені в постійну експлуатацію, для всіх відправників і одержувачів вантажів. Тарифне керівництво № 1 визначає, що за виконання експедиторських операцій, які надаються залізницями, зокрема, отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу, стягується збір 0,6грн. за документ.

Крім встановлених регульованих тарифів розділ 1 Тарифного керівництва № 1 передбачає перелік видів перевезень, робіт і послуг, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів і які виконуються залізничним транспортом за вільними тарифами на підставі окремих договорів (таблиця № 3).

Розділ 2 Тарифного керівництва № 1 встановлює регульовані тарифи – збори за додаткові операції, пов’язані з перевезенням вантажів, до яких віднесено і збори за виконання експедиторських операцій, в тому числі отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу (таблиця № 4).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2005р. № 91-р затверджено підвищуючі коефіцієнти до ставок тарифів та зборів Тарифного керівництва № 1, в т. ч. і до збору  за отримання від станції дозволу (візи) на ввезення і завантаження вантажу.

Пункт 3.1 Правил оформлення перевізних документів, чинний на час існування спірних відносин, встановлював, що візування накладної заповнюється у разі надання дозволу на навантаження на місцях загального і незагального користування, таким чином, візування є обов’язковою додатковою операцією, пов’язаною з перевезенням, яка передує укладанню договору перевезення.  Порядок візування накладних установлюється начальником станції. Без процедури візування залізничної накладної перевезення взагалі не може бути здійснено, незалежно від того, яка це відправка – внутрішньодержавна чи міжнародна.

Ст.8  „Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення” від 01.11.51р. (СМГС), яка визначає правила прийому вантажу до перевезення при міжнародних перевезеннях, у параграфі 7 зазначає, що в іншому прийом та відправлення вантажів здійснюється у відповідності   з внутрішніми правилами, що діють на залізниці відправлення.

Крім того, укладений між сторонами договір № 400/13110 від 26.12.06р. не містить положень щодо надання зазначеної послуги лише при внутрішньодержавних перевезеннях.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.193 ГК України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Пункт 17 Статуту залізниць України встановлює, що перевезення вантажів залізничним транспортом організовуються на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами.

Додатком № 1 до Правил розрахунків за перевезення вантажів (розділ 11 Правил перевезення вантажів) затверджено Договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, пункт 2.4 якого покладає на вантажовласника обов’язок здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги. Саме на таких умовах і укладено Договір між сторонами.

Тарифним керівництвом № 1 встановлено ставку збору, виходячи з чого збір за візування накладної не є вільним тарифом, який потребує погодження сторін.

Згідно пункту 6 Статуту залізниць України накладна є обов’язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь одержувача. Тобто, належним чином оформлена залізнична накладна є угодою на перевезення вантажів залізничним транспортом, і на надання послуг по її візуванню  укладення окремого договору не потрібно.

Додані до матеріалів справи накопичувальні картки підтверджують факт надання вказаних послуг залізницею.

Відповідно до пункту 3.2 Договору у міру виконання перевезень та надання послуг відповідач має право списувати відповідні суми (перевізну плату, додаткові збори, штрафи) з особового рахунку позивача на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами, контейнерами і т. ін.

Зі змісту зазначеного пункту вбачається, що Договір встановлює тільки підстави списання  коштів, але не передбачає порядку списання.

Тому, суд враховує, що відповідно до пункту 2.6 Правил списання коштів з рахунку платника здійснюється, зокрема, на підставі накопичувальних карток, складених станціями в трьох примірниках, із зазначенням в них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівників станції і платника, а в разі їх непогодження представник вантажовласника зобов'язаний підписати їх із застереженнями. В такому разі спірні питання повинні вирішуватися у претензійно-позовному порядку.

Однак відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.02р.  № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов’язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб’єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином заперечення відповідача стосовно того, що позивачем не додержано порядку досудового врегулювання спору судом до уваги не приймаються.

Право Міністерства транспорту України встановлювати порядок розрахунків за перевезення вантажів не суперечить положенням пунктів 5, 62 Статуту залізниць України.

За вказаних обставин, позовні вимоги щодо стягнення суми в сумі 938,76грн. підлягають задоволенню.

Господарські витрати підлягають розподілу в порядку, що передбачений ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.5, 11, 629 Цивільного кодексу України, Статутом залізниць України, Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, Правилами  оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.02р. № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, на підставі ст.ст.42, 43, 22, 33, 36, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський  суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги – задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Донецький металургійний завод” м.Донецьк (вул.Ткаченка, 122, м.Донецьк, 83062, , р/р 0922 у Донбаській філії ВАТ ”Кредит промбанк”, МФО 335593) на користь Державного підприємства “Донецька залізниця” м.Донецьк (вул.Артема, 68, м.Донецьк, 83000, ,                   р/р 19 в Донецькій філії АБ „Експрес-Банк”, МФО 335838) заборгованість в сумі  938,76грн.; витрати по сплаті державного мита в сумі 102,00грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00грн.

Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                         Чернота Л.Ф.

Надруковано 3 примірники:

Позивачу 1

Відповідачу 1

У справу 1

Вик. Острополець В.С.