ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.09.07                                                                                       Справа №2/110-пд-06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мірошниченко М.В. судді  Мірошниченко М.В.    , Зубкова Т.П.  , Хуторной В.М.

при секретарі Соколові А.А.

за участю представників:позивача:              не з’явився;

відповідача:         Харченко Д.М., довіреність № 3 від 17.09.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу      Приватного підприємства “Волток”, м. Нова Каховка

Херсонської області

на рішення                   господарського суду Херсонської області від 18.07.2007р.

у справі                         № 2/110-ПД-06

за позовом                    Приватного підприємства “Волток”, м. Нова Каховка

Херсонської області

до відповідача             Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий

дім “Термінал”, м. Херсон

про                                  визнання додаткових угод недійсними

ВСТАНОВИВ:

Приватним підприємством “Волток”, м. Нова Каховка Херсонської області було подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Термінал”, м. Херсон про визнання додаткових угод № 4 і № 5 до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз від 13.11.01р. недійсними, а також про визнання того, що правовідносини сторін по постачанню нафтопродуктів, зазначених в спірних додаткових угодах регулювались за умовами договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.2002р.

Розглянувши справу по суті, господарський суд Херсонської області своїм рішенням від 18.07.2007р. у справі № 2/110-ПД-06 (суддя Скобєлкін С.В.) у задоволені позову ПП “Волток” відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі ПП “Волток”, вказує на те, що оскаржуване рішення суду було прийнято внаслідок неповного встановлення обставин справи. Має місце порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого були зроблені невірні правові висновки, які не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, чим порушено вимоги ст. 43 ГПК України. Зазначає, по-перше, що відповідач стверджує, що при укладенні додаткових угод № 4 і № 5 до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз сторони встановили, що умови цих додаткових угод застосовуються до відносин між ними, які виникли внаслідок поставки нафтопродуктів до підписання цих додаткових угод. Умовами договору встановлено, що додаткова угода вступає в силу з моменту підписання її сторонами і, відповідно, з цього моменту постачальник повинен  поставити, а покупець прийняти та оплатити поставлену продукцію. Адже, в додаткових угодах значаться нафтопродукти, які нібито поставлені на адресу позивача до дати підписання цих угод. Вважає, що вказана непослідовність оспорюваних додаткових угод протирічить самій сутності правочину, і є доказом того, що зазначені угоди укладались без мети настання правових наслідків. По-друге, вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання позивача про залучення до матеріалів справи письмових пояснень колишнього директора Куркіна О.В. та бухгалтера Алексеєвой О.В., які надано до правоохоронних органів в порядку дослідчої перевірки. Вказані пояснення, на думку скаржника, підтверджують факт відношення спірних додаткових угод до іншого договору, (договір відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р.), і які укладено з метою приховування іншого правочину. По-третє, вважає, що вимога позивача – визнати, що відносини сторін по постачанню нафтопродуктів за додатковими угодами № 4 від 29.12.02р. та № 5 від 04.07.03р. регулювались за умовами договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р., випливає із норм ст.58 ЦК УРСР, ст. 235 ЦК України і вона не є взаємовиключною вимозі – про визнання Додаткових угод № 4, № 5 недійсними, а є додатковим способом захисту цивільного права. У зв’язку з викладеним просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 18.07.2007р. та прийняти нове рішення.

ТОВ “ТД “Термінал”, у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що позивач не надав до суду жодного доказу, що оспорювані ним додаткові угоди є удаваними угодами, тобто укладені з метою приховування іншого правочину, який сторони мали на увазі, а саме - договір відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р. Вважає, що господарський суд першої інстанції прийняв рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі всебічного дослідження зібраних по справі доказів і правильної їх оцінки, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними. Просить залишити рішення господарського суду від 18.07.2007р. без змін, а апеляційну скаргу ПП “Волток” – без задоволення.

10.09.2007р. від ПП “Волток” до суду надійшло клопотання щодо розгляду справи за відсутністю в судому засіданні представника позивача.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами у відповідності до ст.75 ГПК України за відсутності позивача.

Розпорядженням заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2598 від 18.09.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Зубкової Т.П., Хуторного В.М.

За клопотанням відповідача розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 13.11.2001р. між ТОВ “ТД “Термінал” (постачальник) і ПП “Волток” (покупець), був укладений договір № 14-1/Пз, згідно з п.1 якого постачальник зобов’язаний поставити, а покупець прийняти для реалізації в роздріб через АЗС та оплатити продукцію на умовах і у термін передбачений сторонами у договорі і додаткових угода.

Відповідно до п. 2.1, продукція по договору постачається партіями продукції. Загальна сума договору складає 250 000 00 грн.

У п. 3.1. договору сторони погодили, що покупець зобов’язується сплатити вартість партії продукції в строк, вказаний у відповідній додатковій угоді, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Підставою для сплати є відповідна додаткова угода і відповідна товарна накладна.

Датою оплати є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що підтверджується виписками з банку (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 4.2., поставка партії продукції вважається узгодженою, а заявка вважається прийнятою постачальником до виконання з дати підписання сторонами відповідної додаткової угоди.

На протязі з 21.11.01р. по 09.12.03р. між сторонами на виконання умов договору було укладено 16 додаткових угод, які є невід’ємними частинами договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз від 13.11.01р.

Суть спору в даному випадку полягає в тому, що позивач не погоджується з додатковими угодами до вказаного договору № 4 від 29.12.02р. та № 5 від 04.07.03р., і вважає їх вчиненими з метою приховування іншого правочину який сторони справді мали на увазі, а саме – договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р., який має іншу мету, передбачає інші юридичні дії. У зв’язку з цим в позові ставиться вимога про визнання додаткових угод № 4 від 29.12.02р. та № 5 від 04.07.03р. недійсними, як такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків і не породжують для сторін прав та обов’язків і є по суті удаваними угодами. В позові також ставиться вимога про визнання того, що правовідносини сторін по постачанню нафтопродуктів, зазначених в спірних додаткових угодах регулювались за умовами договору відповідального зберігання №12 від 01.04.2002р. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст. 203, 215, 235, 236 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що  у період з листопада 2001р. по грудень 2003р., сторонами укладались додаткові угоди до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз, які є невід’ємною його частиною, в яких обумовлювались: строки оплати партії продукції яка постачається, кількість, найменування та вартість поставлених нафтопродуктів.

Так, на протязі вказаного часу відповідач поставив позивачу нафтопродуктів на загальну суму 2195544,90 грн., а відповідач у свою чергу розрахувався частково з відповідачем за поставлену продукцію шляхом перерахування грошових коштів на рахунок відповідача на загальну суму 2031825,12 грн. Відповідно, заборгованість ПП “Волток” перед   ТОВ “ТД “Термінал” становить 163719,78 грн.

Як було вище зазначено позивач не погоджується з додатковими угодами № 4 від 29.12.02р. та № 5 від 04.07.03р., і ставить питання про визнання їх недійсними в контексті ст. 203 ЦК України, тобто у зв’язку з тим що вказані додаткові угоди до договору № 14-1/1Пз вчиненні без наміру на реальне настання наслідків обумовлених цими правочинами.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з Роз’ясненням ВАСУ №02-5/111 від 12.03.1999р. “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як стверджує позивач, спірні додаткові угоди слід визнати недійсними оскільки по своєї суті вони є удаваними угодами, так як не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для  приховання  іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються  правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В даному випадку, для вирішення питання стосовно визнання вказаних додаткових угод недійсними, суду слід з’ясувати факт відсутності у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювались у цьому правочині. Тобто, головною ознакою удаваного правочину є те, що у сторін, які імітують правочин відсутня спрямованість волевиявлення на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Як було вище вказано, умовами договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз сторони погодили, що додаткова угода – є невід’ємною частиною договору, яку сторони укладають для узгодження виду, кількість, строк оплати та ціна партії продукції. Відповідно, на виконання умов договору сторонами на протязі певного часу було укладено низку додаткових угод до договору № 14-1/Пз. В процесі виконання вказаного договору у позивача утворилась заборгованість перед  ТОВ “ТД “Термінал” по оплаті поставленої продукції в сумі 163 719,78 грн. З цього приводу в матеріалах справи міститься рішення господарського суду Херсонської області від 18.06.2004р. по справі № 14/143-04, за позовом ТОВ “ТД “Термінал” до ПП “Волток” про стягнення 163 719,78 грн. заборгованості за рахунок заставленого майна – АЗС, яким було забезпечено основне грошове зобов’язання за договором поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз. Відповідним рішенням господарський суд Херсонської області задовольнив позов ТОВ “ТД “Термінал”. Стягнув основну суму боргу за рахунок заставленого майна ПП “Волток”.

Таким чином, з викладеного можна зробити висновок, що господарський суд Херсонської області прийнявши рішення у справі № 14/143-04 про стягнення суми боргу у розмірі 163 719,78 грн. заборгованості за рахунок заставленого майна, встановив, що вказана заборгованість виникла саме на підставі додаткових угод, які сторони укладали на протязі періоду з листопада 2001року по грудень 2003 року. Таким чином, вказані додаткові угоди стосуються саме договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз. Вказане рішення набрало законної сили.

У відповідності з ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, з викладеного можна зробити висновок, що позивачем не доведено та не надано належних доказів у підтвердження факту належності спірних додаткових угод саме до договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р., а не до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз (як зазначено в самих додаткових угодах). За таких обставин, доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Що стосується доводів позивача стосовно пояснень колишнього директора Куркіна О.В. та Бухгалтера Алексеєвой О.В., які надано до правоохоронних органів в порядку дослідчої перевірки і клопотання про витребування яких судом залишено без задоволення спростовується наступним.

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України, вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Зі змісту наведеної статті випливає, що лише вирок суду є обов’язковим при вирішенні господарського спору. Пояснення колишніх бухгалтера та директора ПП “Волток”, які надані до правоохоронюваних органів, не є належним доказом у контексті ст. 35 ГПК України. Крім того, такі пояснення є односторонніми доказами з боку позивача у справі.

Крім того в матеріалах справи міститься постанова Новокаховського МВ УМВС України в Херсонській області про відмову в порушенні кримінальної справи щодо посадових осіб ПП “Волток”, стосовно кримінальної змови колишніх керівників ПП “Волток” та ТОВ “ТД “Термінал”. Вказаний факт спростовує доводи позивача стосовно того, що спірні додаткові угоди було укладено працівниками підприємств для приховування іншого правочину, який сторони справді мали на увазі.

У відповідності зі ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем в порушення вимог наведеної норми, не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме -  наявності підстав для визнання додаткових угод № 4 і № 5 до договору поставки нафтопродуктів № 14-1/Пз недійсними.

Крім того колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, стосовно того, що вимога позивача, визнати, що відносин сторін по постачання нафтопродуктів, зазначених в додаткових угодах № 4 від 29.12.02р. та № 5 від 04.07.03р. регулювались за умовами договору відповідального зберігання № 12 від 01.04.02р., не підлягає задоволенню, оскільки вказана вимога по суті є встановленням факту, а отже такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством.

Також слід зазначити, що недійсний правочин не породжує для його сторін взаємних прав та обов’язків передбачених цим правочином. Таким чином визнавши спірні додаткові угоди недійсними, не можна їх вважати такими, що відносяться до іншого договору.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, спростовуються вищевикладеним.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Волток”, м. Нова Каховка Херсонської області, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Херсонської області від 18.07.2007р. у справі № 2/110-ПД-06 – без змін.

Головуючий суддя Мірошниченко М.В.

судді  Мірошниченко М.В.

Зубкова Т.П.  Хуторной В.М.