ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2007 р.                                                            Справа № 33/196-07

вх. № 7089/3-33

Суддя господарського суду Савченко А.А.

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

розглянувши справу за позовом Холодногірська виправна колонія № 18, м. Х-в

до  КП ВТП "Вода", м. Х-в

про зобов'язання укласти угоду

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд зобов’язати КП ВТП "Вода" укласти з Холодногірською виправною колонією № 18 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області Додаткову угоду №3  від 29.01.07р.  до Договору на відпуск і споживання води №1120 від 01.12.04р. в редакції позивача та постановити, що Додаткова угода №3 від 29.01.07р. до Договору на відпуск і споживання води №1120 від 01.12.04р. набирає чинності з 08.12.06р. - дня  звернення позивача до відповідача з пропозицією укласти договір.      Свої позовні вимоги  обґрунтовує тим, що      01.12.2004р.   між  позивачем та відповідачем  був укладений Договір на відпуск і споживання води № 1120.  Позивач є  стороною  цього договору як  бюджетна  установа, яка споживає  воду для  задоволення  власних потреб.

Як вказує позивач, у нього на балансі знаходиться відомчий житловий фонд – гуртожитки, в яких постійно проживають засуджені до позбавлення волі особи. Гуртожитки розташовані на території житлової зони позивача. Постійно проживаючи в гуртожитках, засуджені користуються там комунальними послугами для задоволення своїх побутових потреб, і сплачують за ці послуги із власних зарплат та пенсій, в порядку і за тарифами, встановленими законодавством для населення України. Договором, що діє між позивачем та відповідачем, не передбачено окремого порядку постачання води до гуртожитків позивача з використанням відповідних тарифів. Однак протягом періоду з 01.12.2004р. – дати укладення Договору № 1120 до 15.11.2006р. відповідач постачав воду позивачу з дотриманням порядку використання тарифів, встановлених Листом Управління економіки Харківської обласної державної адміністрації від 20.05.1996р. № 03-9/790 : для потреб позивача за тарифами, встановленими для категорії споживачів „бюджетні установи” – 4,50 грн./м3, а до гуртожитків за тарифами, що встановлені для категорії споживачів „населення”, тобто по 0,95 грн./м3. З 15.11.2006р. тариф на водопостачання для „населення” був збільшений органами місцевого самоврядування, і склав 1,65 грн./м3. При цьому відповідач з цієї ж дати почав проводити нарахування вартості води, поставленої ним до гуртожитків, за тарифами 4,50 грн./м3 – тобто як для „бюджетних установ”, а не 1,65 грн./м3 – як було встановлено органами місцевого самоврядування для „населення”. Зважаючи на неврегульованість зазначеного питання діючим договором, позивач Заявою від 08.12.2006р. звернувся до відповідача з вимогою надати проект Договору на надання житлово-комунальних послуг для потреб засуджених в порядку, передбаченому Прикінцевими положеннями Закону України „Про житлово-комунальні послуги”. Відповідач Листом від 20.12.2006р. № 3400 відмовив позивачу з посиланням на наявність діючого між ними Договору від 01.12.2004р., який вже регулює постачання води до позивача в порядку, передбаченому Закону України „Про житлово-комунальні послуги”. Підстав для укладення іншого або ще одного договору немає. За таких обставин позивачем була самостійно укладена Додаткова угода до діючого Договору № 3 від 29.01.2007р., яка направлена відповідачу 01.02.2007р. для підписання. Зазначеною Додатковою угодою передбачено зобов’язати  відповідача постачати воду до житлових гуртожитків, що знаходяться на балансі  позивача, для забезпечення комунально-побутових потреб засуджених за тарифами, встановленими законодавством для їх категорії споживачів - „населення”. Але відповідач Листом від 06.02.2007р. № 401 відмовився  від підписання цієї Додаткової угоди з посиланням, що він взагалі відмовляється постачати воду засудженим особам (п.1 Додаткової угоди).

Відповідач  проти позову заперечує, посилаючись на те, що внесення до договору змін  стосовно порядку розрахунків за спожиті  послуги з водозабезпечення можливо лише за умови законодавчого  врегулювання цього питання, а тому  просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Також відповідач наполягав на тому, що КП ВТП "Вода" є лише виконавцем локальних нормативних актів органів місцевого самоврядування, якими затверджені тарифи на послуги водозабезпечення, які в свою чергу підтверджують відсутність у відповідача можливості застосовувати в розрахунках з позивачем подвійні тарифи та запропоновану позивачем норму водоспоживання у розмірі 85 л на добу, а  тому КП ВТП "Вода" не має повноважень щодо внесення  змін або відхилення  від  виконання рішень органів  місцевого самоврядування і вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені.  Крім того, відповідач   зазначає,  що   він в своїй діяльності застосовує тарифи, які з 15.11.2006р. встановлені органами місцевого самоврядування. Позивач є  бюджетною установою, при цьому на вимогу відповідача не надав документів, які свідчать про наявність у нього на балансі житлових гуртожитків. Відсутні дані про реєстрацію гуртожитків позивача у встановленому порядку. Засуджені не відносяться до населення України, а мають свій спеціальний статус. За таких обставин немає підстав вносити запропоновані позивачем зміни до Договору.

В судовому засіданні  оголошено перерву  з 09.08.2007 р. до 14.20 год. 20.08.2007р. для  виготовлення  повного  тексту  рішення.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне.

Взаємовідносини   між  позивачем та  відповідачем  щодо водопостачання  регулюються  Договором на  відпуск і споживання води № 1120 від 01.12.2004р. Відповідач є виконавцем  послуг з водопостачання, а позивач є стороною цього договору  як бюджетна установа.

Відповідно п.4.1. Договору „всі розрахунки за воду здійснюються „Абонентом” на підставі діючих тарифів за обсяги водоспоживання, які визначені  за показниками приладів обліку або нормам водоспоживання”.  Відповідно п.4.2. Договору „тарифи на воду на момент укладення договору складають з урахуванням ПДВ – 4,50 грн./м3”. Використання  тарифів для категорії споживачів „населення” договором не передбачено.

Позивач є юридичною особою, яка діє на підставі „Положення про Холодногірську виправну колонію № 18 УДДУ з ПВП в Харківській області”. Відповідно п.1 Положення позивач є територіальним підрозділом Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області, який проводить у життя державну політику у сфері виконання покарань. Відповідно п.4.10. Положення позивач здійснює в межах повноважень функції управління майном. Відповідно п. 4.18. Положення позивач вживає заходів щодо приведення житлово-побутових умов для засуджених у відповідність міжнародним стандартам. Таким чином вбачається, що позивач не  є виконавцем житлово-комунальних послуг, а майно, яке враховується на балансі  позивача передано йому в управління.

Відповідно  до  „Правил внутрішнього розпорядку Установ виконання покарань”, затверджених Наказом ДДУ з ПВП від 25.12.2003р. № 275 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 31.12.2003р. за № 1277/8598. : „У виправних колоніях виділяються дві ізольовані зони: житлова – для мешкання засуджених; виробнича – для роботи засуджених. У житловій зоні розміщаються гуртожитки”. Наявність гуртожитків у позивача підтверджує  Листом від 04.12.2006р. Голова Державного департаменту України з питань виконання покарань Кощинець В.В.

Представником позивача в судовому засіданні були надані для огляду суду засвідчені  копії технічної документації, для  підтвердження наявності гуртожитків на його  житловій зоні, а саме :

1. Засвідчена копія сторінки „Виробничо-технічного паспорту Установи ЮЖ 313/18 ОИТУ УВД Харківського облвиконкому” на 1976-1980 роки Частина I ” „Відомості про житлову площу (в обсягу гуртожитків)”, в якій перелічені гуртожитки позивача і зазначено наявність в них водопроводу та каналізації. Гуртожитки в кількості 6 /шести/ з роком  побудови  1890 рік – 1965 рік.

Із  огляду зазначених документів  судом встановлено наявність на балансі позивача гуртожитків для проживання засуджених в кількості – 6 /шести/ з роком побудови 1890 рік – 1965 рік. Гуртожитки обладнані водопроводом, каналізацією.

Згідно Довідки БТІ від 12.02.2007р. № 504 гуртожитки позивача в органах БТІ не зареєстровані. Однак як роз’яснив Листом від 23.11.06р. № 22/9323 орган управління позивача : гуртожитки позивача в органах БТІ не зареєстровані, так як плани та розташування їх  є інформацією, яка не підлягає розповсюдженню.

Відповідно п.4.2.2. „Зводу відомостей, що становлять державну таємницю”, затверджених Наказом СБУ від 12.08.2005р. № 440 складають державну таємницю : „відомості про факт (незалежно від часу) або плани використання житлового приміщення, що дають змогу його ідентифікувати... в цілому щодо органів ДДВП”.

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним відмітити, що вимога відповідача надати йому довідку БТІ про реєстрацію гуртожитків позивача суперечить вимогам Закону про нерозголошення державної таємниці. Крім того суд зазначає, що згідно п.5 ст.3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” від 01.07.2004р. право  власності на нерухоме майно, набуте до  набрання чинності цим Законом, визнається  державою і потребує державної реєстрації лише у випадку вчинення правочину щодо такого майна або за заявою власника цього майна.

Враховуючи, що гуртожитки позивачем збудовані в 1890 – 1965 роках, а тому право власності на них визнано державою, то вимога відповідача про обов’язковість проведення позивачем  державної реєстрації речового права на гуртожитки в органах БТІ, судом не приймається    до уваги.

Відповідно до „Основних положень Державних Будівельних Норм В.2.2-15-2005” від 18.05.2005 № 80 житлові кімнати гуртожитків відносяться до житла II категорії (соціальне).

В Рішенні Конституційного суду за Справою № 1-2/2004 від 02.03.2004р. зазначено, що до відомчого житлового фонду відносяться житлові будинки, які знаходяться у віданні органів виконавчої влади. Згідно п. 1 „Положення про Державний департамент України з питань виконання покарань”, він є центральним органом виконавчої влади, а позивач є його територіальним підрозділом.

За таких обставин суд доходить до  висновку, що гуртожитки, які знаходяться на балансі позивача, відносяться до відомчого житлового фонду Державного департаменту України з питань виконання покарань.

Відповідно до ч.3 п.1 ст.1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” балансоутримувач будинку, споруди... (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка  за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Таким чином позивач є  балансоутримувачем відомчих гуртожитків.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання” послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд.

Відповідно п.п.1, 2 ст.29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між квартиронаймачем та балансоутримувачем. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим  виконавцем.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” виконавець – це суб’єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної  послуги споживачу відповідно  до умов договору.

Відповідно до п.п.3 п.2 ст.21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” виконавець послуг зобов’язаний  підготувати і укласти із споживачем договір на надання  житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.3 ст.179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов’язковим для сторін ...у випадках, передбачених законом, або існує  пряма вказівка закону щодо обов’язковості  укладення договору для певних категорій суб’єктів господарювання...

Як вбачається із Договору № 1120 від 01.12.2004р. об’єктом  споживання води за цим Договором є бюджетна установа – позивач, який споживає воду на питтєві, господарсько-побутові та протипожежні  цілі. Зазначеним договором не передбачено умов постачання води до житлових гуртожитків для забезпечення житлово-комунальними послугами засуджених, що там мешкають. Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що відмова відповідача від врегулювання договірних відносин з позивачем, як балансоутримувачем гуртожитків, про  порядок постачання води   до  них, є  незаконною.

Щодо розміру тарифів на водопостачання, запропонованих позивачем в п.4.2.2. Додаткової угоди,  слід відмітити наступне :

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи  та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ...місцем проживання... або іншими ознаками.

Відповідно до п.1 ст.9 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені зобов’язані  виконувати встановлені законодавством обов’язки  громадян України.

Відповідно до п.1 ст.121 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, що відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують вартість ... комунально-побутових та інших наданих послуг.

Відповідно п.3 ст.121 Кримінально-виконавчого кодексу у разі відсутності у засудженого коштів на особовому рахунку виправна колонія має право пред’явити йому позов через суд.

Листом Голови Державного департаменту України з питань  виконання покарань від  04.12.2006р.  надане  роз’яснення, в  якому зазначено про те,  що засуджені, які  цілодобово проживають на території виправної колонії,  є населенням України. Листом Управління ДДУ з ПВП в Харківській області  від 26.03.2007р. роз’яснено, що проводити утримання із заробітку та пенсій засуджених вартості спожитої ними  води слід проводити за нормами та  тарифами, що встановлені для населення. При цьому Постановою Кабінету Міністрів України  від 17.05.2002р. № 659 Державний департамент з питань  виконання покарань віднесений до складу центральних органів влади, що відповідають за підготовку переліків послуг, які можуть надаватись  бюджетними  установами.

З матеріалів справи вбачається, що  засуджені не є найманими працівниками позивача.

Відповідно п.22 ст.1 Закону України „Про захист прав споживачів” споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Суд вважає, що засуджені,  які проживають в гуртожитках на території житлової зони позивача і споживають воду на задоволення власних житлово-побутових потреб, є відокремленими від позивача споживачами послуг, наданих відповідачем, так як не є найманими працівниками позивача, мають встановлене законом зобов’язання компенсувати вартість цих послуг із власних доходів, а також несуть особисту  відповідальність за порушення зазначеного зобов’язання.

Позивачем надана копія Особового рахунку по заробітній платі № 02543 засудженого Беда П.С. за 2007р. та Довідка до нього,  з яких  вбачається, що із його заробітку позивачем проведено утримання спожитої води за тарифами, що встановлені для „населення”. Перевіркою  Державної Інспекції з контролю за цінами від 23.03.2007р.  підтверджено, що із  зарплати засуджених  позивачем проводяться утримання вартості спожитої ними води, а також підтверджено правильність використання позивачем тарифів для „населення” при проведенні зазначених утримань.

В п.2.2. „Методичних рекомендацій по інспектуванню повноти надходження та правильності використання коштів спеціального фонду кошторису бюджетної установи (заклади охорони здоров’я та соціального захисту населення)”, затверджених Наказом ГоловКРУ від 31.03.2006р. № 115 зазначено, що громадяни, які живуть у кімнатах гуртожитку, що знаходиться в їхньому відокремленому користуванні, сплачують за житлову площу та комунальні послуги в порядку, встановленому для будинків  державного і громадського  житлового  фонду.

Судом досліджений  Висновок документальної ревізії  фінансово-господарської діяльності ОВК №25 від 01.04.2007р., проведеної Харківським територіальним Контрольно-ревізійним відділом Держдепартаменту, в якому зазначено, що з 15.11.2006р. відповідачем допущено порушення порядку застосування тарифів до  житлової зони Олексіївської виправної колонії № 25, до якої повинні використовуватись тарифи на воду в розмірі  1,65грн. – тобто для категорії споживачів „населення”. Це порушення призвело до необґрунтованого завищення кредиторської заборгованості за послуги водопостачання, яка враховується за витратами спеціального фонду кошторису установи. Зазначений висновок ревізії  узгоджується з вимогами щодо проведення відповідних перевірок, встановленими Головним Контрольно-ревізійним управлінням України. Враховуючи, що Олексіївська виправна колонія № 25 і позивач є аналогічними бюджетними установами з одним  органом управління, аналогічною структурою і функціями, судом приймається в якості  доказу за цією справою висновок ревізії  діяльності ОВК №25.

Враховуючи наведене, суд доходить  до  висновку, що згідно чинного на час виникнення спірних відносин законодавства засуджені визначаються  як населення України, яке постійно проживає в гуртожитках на території позивача, користується водою для забезпечення власних житлово-побутових потреб, вартість якої зобов’язано компенсувати позивачу із власних доходів за тарифами, встановленими для „населення”. Суд не приймає посилання відповідача на наявність спеціального статусу для засуджених, при якому до них повинні використовуватись тарифи, встановлені для „бюджетних установ”, так як  спеціальний статус для засуджених не встановлений жодним  законом  України.

Відповідно п.2.4. „Методичних рекомендацій по застосуванню Порядку формування тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення”, затвердженими Наказом Держжитлокомунгоспу України від 02.02.2004р. №20, принципами розподілу на групи споживачів за типами  приміщень, до яких постачається вода, визначено: населення, що проживає в індивідуальних, або багатоквартирних жилих будинках;  організації та підприємства, які знаходяться в офісних приміщеннях або багатоквартирних жилих будинках; і споживачі, що займають індустріальні приміщення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що водопостачання до гуртожитків позивача повинно здійснюватись за тарифами, встановленими населенню України, яке проживає в будинках житлового фонду. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Діючим законодавством допускається за рішенням суду внесення змін до умов Договору за вимогою однієї зі сторін в зв’язку із істотною зміною обставин, з яких сторони виходили при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли в результаті заподіяної цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір, або укладали б його на інших умовах. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні Договору на відпуск і споживання води № 1120 від 01.12.2004р. сторонами не вносились до нього положення, які б регулювали окремий порядок постачання води до гуртожитків позивача за тарифами, встановленими для „населення”.  Але протягом строку дії  цього договору з 01.12.2004р. до 15.11.2006р. за   згодою сторін таке   постачання води  відповідачем позивачу проводилось з дотриманням вимог, встановлених Листом Управління економіки Харківської обласної державної адміністрації від 20.05.1996р. № 03-9/790 – тобто за тарифами „населення”. Як зазначив  представник позивача в судовому засіданні постачання води до його житлової зони за тарифами „населення” з 1996 року здійснювалось всіма постачальниками води  (як і постачальниками послуг з водовідведення, електричної енергії та тепла) у відповідності вимог вищезазначеного Листа Облдержадміністрації, а тому позивач при укладенні договорів не пропонував вносити в Договори певні положення. З 15.11.2006р. відповідач в односторонньому порядку відмовився від дотримання порядку використання тарифів до позивача, встановленому вищезазначеним Листом Облдержадміністрації. В результаті  вартість послуг з водопостачання з 15.11.2006р. стала завищеною до 13000,00 грн.  щомісячно. Якби  позивач при укладенні договору міг  передбачити таку зміну вартості послуг відповідача, він уклав би договір    на  інших умовах, які він пропонує в цьому позові. Враховуючи істотність зміни вартості послуг, які  надавав відповідач позивачу до 15.11.2006р. та  після цієї дати, та те,  що вони виникли в результаті односторонньої відмови відповідача від порядку використання тарифів по відношенню до позивача, які він використовував протягом дії Договору, дотримуючись вимог Харківської Облдержадміністрації, суд вважає законною і обґрунтованою вимогу позивача про внесення  змін до Договору шляхом укладення  Додаткової угоди.

Щодо  п.5  додаткової угоди,  суд не   вбачає підстав щодо  внесення до п.4.5.  договору  запропонованих  змін,  оскільки  встановлення    сторонами   в договорі   в  якості   забезпечення   виконання  зобов’язань      відповідальності  у   вигляді   пені,  є   правом   сторін  договору,  тому    у    суду   відсутні   підстави  щодо   внесення   до договору   змін, запропонованих  позивачем.

Відповідно  п.3 ст.653 ЦК України   якщо договір  змінюється  у судовому порядку, зобов’язання   змінюється  з  моменту    набрання рішенням  суду  про  зміну договору  законної сили.  Аналогічна норма  встановлена  ч.5 ст.188 ГК України,  в якій зазначено, що  якщо судовим рішенням договір змінено або  розірвано, договір вважається зміненим або розірваним  з дня набрання чинності даним рішенням, якщо  іншого строку  набрання  чинності не  встановлено за  рішенням  суду.

Позовні вимоги в частині набрання чинності  Додатковою угодою з 08.12.2006р. –  дня звернення позивача до відповідача з  пропозицією укласти договір,  суд вважає  безпідставними і такими, що не  підлягають задоволенню, оскільки  позивачем не  обґрунтовано  належними доказами   дату   набрання чинності   угодою - 08.12.2006р. і   цей  строк  суперечить  вимогам  ст.640 ЦК  України.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи приписи ст.653 ЦК України та ст.188 ГК України   суд вважає, що з  п.9   договору  мають   бути  виключені  наступні слова „....набирає  чинності  з  дати  її  підписання...”  За таких обставин, п.9 додаткової угоди  має  бути викладений в наступній редакції „ Ця додаткова угода  має для сторін юридичну силу Договору і діє протягом строку дії  договору”.

У відповідності із ст.49 ГПК України суд вважає  необхідним  витрати по сплаті державного мита у сумі 85  грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу  у сумі 118 грн. покласти на відповідача.

Керуючись п.2 ст.29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги”, ч. 4, 5 ст.188 ГК України, ст. ст. 33, 43, 49, 69, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов Холодногірської виправної колонії №18 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області задовольнити  частково.

Визнати  Додаткову  угоду № 3 від 29.01.2007р. до  Договору на відпуск і споживання води № 1120 від 01.12.2004р.  укладеною  в  редакції, запропонованій позивачем,  за    винятком  п.5.   та  п.9  додаткової угоди;

-  з тексту  додаткової угоди  виключити  п.5;

- з  тексту п.9.  додаткової  угоди   виключити  наступні слова „....набирає  чинності  з  дати  її  підписання...”  Викласти п.9  додаткової угоди в наступній редакції „ Ця додаткова угода  має для сторін юридичну силу  Договору і  діє протягом  строку  дії  договору”.

Стягнути з Комунального підприємства „Виробничо-технологічне підприємство ”Вода” ( 61052, м. Харків, вул.Червоножовтнева,90, )на  користь Холодногірської виправної колонії №18 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області  ( 61064, м. Харків, вул. Рубанівська,4, )  85,00 грн. державного мита та 118,00 грн.   витрат    на   інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання  судовим   рішенням законної сили.

В іншій  частині  позову  відмовити.

Суддя                                                                                            Савченко А.А.

Повний текст рішення оголошено в судовому засіданні 20.08.2007р. по закінченні розгляду справи.