ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.09.07                                                                                       Справа №4/114-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Антонік С.Г. судді  Колодій Н.А.    , Юхименко О.В.

при секретарі: Шернік О.В.

За участю представників:

позивача: - Мацула  Є.Б.- довіреність  № 467/03  від 20.03.2007р.

відповідача:   не  з’явився

розглянувши апеляційну скаргу Селянського (фермерського господарства) «Нові технології», м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 22.06.2007 р. у справі                № 4/114-07

за позовом  Селянського (фермерського господарства) «Нові технології», м. Херсон

до відповідача Управління комунальної власності м. Херсона

про стягнення суми.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 22.06.2007р. у справі                 № 4/114-07 в  задоволенні  позовних вимог Селянського (фермерського господарства) «Нові технології», м. Херсон  про  стягнення   4 739,14 грн незаконно отриманої  орендної  плати 835 грн, витрат, пов’язаних  з  укладанням  договору  оренди  та   34 757 грн  збитків  пов’язаних з проведенням ремонту  в орендованому   приміщенні    відмовлено.  Рішення  суду  вмотивовано тими  обставинами,  що  діючим  законодавством  не передбачено  звернення    до  суду   з позовом   про застосування   таких  наслідків  в  окремому   провадженні, тобто поза  межами  справи, за  результатами якої  угоду  визнано  недійсною. Крім того,  відмовляючи   в  задоволенні  вимог  в частині  стягнення  збитків, пов’язаних  з проведенням  ремонтних  робіт у орендованому  приміщенні,  суд послався  на   те, що він  не вбачає  в  діях відповідача протиправної поведінки, яка  могла б спричинити  збитки.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Селянське (фермерське господарство) «Нові технології», м. Херсон звернулося до суду з апеляційною скаргою. Вважає рішення суду таким, що винесене з порушенням норм матеріального  права. Зокрема, посилається  на   те, що суд першої  інстанції неправильно  застосував  норми  ст.ст. 216, 236 ЦК  України, та  дійшов до неправильних висновків,  відносно застосування  реституції, оскільки  застосування   наслідків   недійсності  нікчемного правочину   з власної  ініціативи  є  правом  суду,  а  не  його  обов’язком. Просить скасувати  рішення  та прийняти нове,  яким  задовольнити позовні  вимоги.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 24.07.2007р. апеляційна скарга позивача  на рішення господарського суду Херсонської  області від 22.06.2007р. у справі № 4/114-07  прийнята до розгляду та призначена до слухання в судовому засіданні 06.09.2007р.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2468 від 05.09.2007 р. справу призначено до розгляду у складі колегії суддів головуючого –  Антонік С.Г.,  суддів - Колодій Н.А. (доповідач),           Юхименко  О.В.

В  судове  засідання 06.09.2007р.  представник  відповідача не з’явився, телеграмою  та  клопотанням  від 03.09.2007р.  просить   відкласти  розгляд  справи у зв’язку з неможливістю  забезпечити  участь свого представника в  судовому засіданні.  Колегія  суддів, вважає за  можливе  розглянути доводи  апеляційної  скарги  без  участі представників  відповідача, у  зв’язку  з чим заявлене  клопотання  судом   відхиляється.

За клопотанням представника позивача судовий процес вівся без застосування засобів технічної фіксації.   За його згодою в  судовому  засіданні 06.09.2007р оголошені  вступна  та  резолютивні  частини рішення.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення встановила наступне.

01.09.2001р.   між сторонами по справі  був  укладений  договір  оренди комунального майна   територіальної  громади  за  № 354-с. ( далі  Договір).

Відповідно до умов зазначеного Договору,  відповідач  передав  в  у строкове платне користування   нежиле приміщення, що знаходиться  на  балансі   ТОВ «Наш  дім»  у будинку  № 15  по вул. Декабристів, загальною площею  117,9 кв. м..  Факт  передачі  майна  в оренду  підтверджується  Актом  приймання-передачі  нежитлового приміщення,  підписаним  у  двосторонньому  порядку.

Рішенням  апеляційного   суду Херсонської  області   від 03.03.2004р.  по  справі          № 22а-354 2004р.  договір  оренди   комунального майна   міської  територіальної громади  від 01.09.2001р. № 354-с, укладений  між  Управлінням  комунальної  власності м.Херсона та  Селянським (фермерським ) господарством «Нові   технології» на підставі  ст.. 48 ЦК  України (1963р.) визнаний  недійсним. Цим же  рішенням  суду  на  Селянське  (фермерське ) господарство «Нові   технології»  покладено  обов’язок  звільнити  нежиле приміщення площею 117,9 кв. м. в  будинку № 15  по вул.. Декабристів  в  м.Херсоні.

Рішення  апеляційного суду  вмотивовано тими  обставинами, що договір  оренди  комунального майна від  01.09.2001р. № 354-с  укладений  не власником  нежилого приміщення,  тому суперечить   вимогам  ст.ст. 4,5,9, Закону  України  «Про оренду  державного та   комунального майна», п. 2  ст. 10  Закону  України  «Про приватизацію  державного житлового фонду, ст.. 15. Закону  України «Про  власність».

02.03.2007р.  Селянським (фермерським ) господарством «Нові   технології»              м. Херсон  на  підставі  ст. ст. 216, 236 ЦК  України  заявлено позов  про стягнення  з   Управління  комунальної   власності   м. Херсона   4 739,14 грн,14 грн незаконно  отриманої  орендної плати, 835 грн.  витрат, понесених  на  укладання  договору оренди  та 3 4757 грн збитків, пов’язаних із проведенням   ремонту.

Вимоги  позивача  ґрунтуються  на  тих  обставинах,  що  за  час   фактичного  існування  орендних  відносин  між  сторонами ( 01.09.2001р. – момент  укладання  угоди,  по 03.03.2004р. – дата  коли угода судом  визнана  недійсною)  Управління   комунальної  власності  незаконно отримало орендну  плату  в  розмірі  4 739, 14  грн.

Крім того, СФГ «Нові  технології» понесло  затрати, які  спричинені  укладанням  договору оренди, а саме  оплата експертної оцінки  в  сумі  500,00 грн.

Також  на  виконання   п. 5.5 Договору оренди  позивач   поніс  затрати  на страхування  майна в сумі 335,00 грн.

У  зв’язку  з   тим, що  приміщення,  яке було передано   в  оренду перебувало в   у  незадовільному стані  і  не  могло використовуватися за призначенням, та  відповідно до           п. 5.3 Договору, позивач   здійснив   ремонт  орендованого приміщення, вартість  якого  складає 34 757,00 грн.  Свої  витрати  позивач  підтвердив  документально, копії платіжних  документів    залучені   до  матеріалів   справи.

Виходячи  з норм  ст.. 236 ЦК України,  позивач  зазначає, що  оскільки   нікчемний  правочин  або правочин, визнаний   судом  недійсним, є  недійсним  з моменту   його вчинення,  то   за весь час  фактичних орендних правовідносин  позивач   незаконно  отримував орендну плату,  вартість ремонтних робіт ( поліпшення   майна)   та  інші витрати, які поніс позивач. Тому посилаючись  на ст.. 216 ЦК  України, останній  вимагає  відшкодування всіх  понесених  ним  витрат  за  рахунок  відповідача.

Господарський  суд  Херсонської  області  рішенням по даній  справі  відмовив  у  задоволенні  вимог   позивача, мотивуючи зокрема тим, що  діючим  законодавством  не передбачено  звернення    до  суду   з позовом   про застосування     наслідків недійсності  правочину   в  окремому   провадженні, тобто поза  межами  справи, за  результатами якої  угоду  визнано  недійсною.

Колегія  суддів   не  погоджується  з таким  висновком  господарського суду, вважає його  помилковим.

Відповідно  до  п. 5  ст.. 216  ЦК  України,   вимога  про застосування    наслідків   недійсності   нікчемного правочину  може  бути  пред’явлена  будь-якою заінтересованою  особою.  Суд  може  застосувати  наслідки  недійсності   нікчемного   правочину  з власної ініціативи.

Тобто,  закон  надає  право   будь-якій   заінтересованій  особі   звернутися  до  суду  з позовом  про застосування  наслідків  недійсного  правочину.

Що  стосується    можливості  розгляду  таких  вимог   лише  одночасно з  розглядом   спору  про визнання  угоди недійсною, то  слід  зазначити,  що   застосування  наслідків  нікчемного правочину за  власною ініціативою, відповідно до вищеназваної  норми, є  правом    суду, а  не  його  обов’язком.  Не  застосування  судом  реституції при винесенні  ним  рішення  про визнання     угоди   недійсною  не  виключає  в подальшому право особи    звернутися до  суду  з відповідними вимогами.

Разом з тим, колегія  суддів  зазначає,  що на час  укладання  спірної угоди  сторонами ( 01.09.2001р.),  правовідносини  сторін    регулювалися  Цивільним  кодексом УРСР  1963р.

Статтею  59 ЦК УРСР  визначався   момент, з якого  угода вважається  недійсною.   Зазначеною  нормою  було передбачено, що  якщо з   самого  змісту  угоди  випливає ,що   вона може бути   припинена   лише  на  майбутнє, дія   угоди  визнається  недійсною  і припиняється  на  майбутнє.

Аналогічну  норму   містить ст.207 Господарського  кодексу  України, чинного на  момент розгляду  спору. Відповідно до зазначеної норми, виконання  господарського  зобов’язання,   визнаного судом   недійсним повністю  або  в частині   припиняється     повністю  або  в частині  з дня  набрання   рішенням   суду  законної   сили  як   таке, що   вважається   недійсним  з моменту  його виконання. У  разі   якщо  за  змістом   зобов’язання    воно   може  бути  припинено   лише на майбутнє, таке  зобов’язання   визнається   недійсним   і припиняється  на майбутнє.

Крім  того, ч. 3 ст. 216 ЦК  України, на підставі якої заявлені  позивачем вимоги про реституцію та  відшкодування  збитків, встановлює, що правові  наслідки,  передбачені  ч.1,2 цієї  статті застосовуються, якщо   законом  не встановлені  особливі  умови  їх  застосування або  особливі  правові наслідки  окремих  видів  недійсних правочинів.

Укладена  між  сторонами  угода   передбачає  платне  строкове  користування   позивачем   нежитловим  приміщенням.  Угода  виконана   сторонами у повному  обсязі,   позивач  фактично  користувався   приміщенням  до визнання  угоди недійсною за що  сплачував  орендну  плату.

Оскільки  користування  майном  можливо  припинити   лише  на   майбутнє,  то і припинення  зобов’язань   за Договором  оренди комунального майна   територіальної  громади  від 01.09.2001р.  № 354-с., визнаного у  судовому  порядку недійсним, можливе  лише     на  майбутнє.  Тому  сплачена  за  час користування  майном  орендна плата, та  інші фактичні витрати позивача за цим договором,  не  підлягають  поверненню на підставі  ст.. 216 ЦК  України.

Крім  того,    заявлені  до  стягнення  витрати, позивач  вважає    збитками, понесеними  з вини  відповідача.

Колегія  суддів   не  погоджується  з такими  доводами  заявника  апеляційної  скарги,  виходячи  з  наступного.

Згідно ст. 224 ГК  України,  учасник  господарських  відносин, який  порушив господарське  зобов’язання  або   установлені   вимоги   щодо   здійснення   господарської   діяльності, повинен   відшкодувати  завдані  цим  збитки суб’єкту,  права  або  законні  інтереси  якого порушені.

Під  збитками  ч.2 ст.224 ГК України  розуміє  витрати, зроблені  управленою  стороною, втрата або  пошкодження  її  майна, а також  не  одержані  нею  доходи, які  управнена  сторона  одержала б  у  разі  належного виконання зобов’язання або додержання  правил  здійснення  господарської  діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової  відповідальності  учасника  господарських  відносин  є вчинене ним правопорушення  у  сфері  господарювання.

Відшкодування шкоди – один з видів цивільно-правової (майнової)  відповідальності.

Як і будь - яка інша юридична відповідальність, цивільно-правова відповідальність ґрунтується на певних правових засадах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність суб’єктів цивільних (господарських)  відносин. По-друге, це правосуб’єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин можуть бути лише  суб’єкти господарювання.

Третя підстава – це наявність  складу  цивільно-правового порушення. Зазначена  підстава складається з чотирьох елементів, які є обов’язковими умовами цивільно-правової відповідальності, до них відносяться:

-          наявність факту спричинення збитків ( розмір збитків)

-          протиправність поведінки  правопорушника, тобто порушення норми закону (умов договору), внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі) ;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками;

-              вина  правопорушника.

Виходячи з норм цивільного (господарського) законодавства, позивач має  довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки правопорушника,  причинний зв'язок; відповідач - відсутність його вини, якщо заперечує проти завдання позивачу шкоди.

Притягнення до господарсько – правової відповідальності  можливе лише при наявності  всіх передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад господарського правопорушення, який є підставою  для господарсько – правової відповідальності.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад господарського правопорушення, звільняє боржника від відповідальності  у  вигляді  відшкодування збитків .

Проаналізувавши  обставини  справи,  колегія  суддів   дійшла  висновку,  що   понесені   позивачем   витрати   фактично не  є  збитками .

Як  зазначалося  вище,  між  сторонами    по  справі   було укладено  договір  оренди.  На  підставі  цього  договору  позивач користувався   нежитловим  приміщенням  за  що  сплачував  певну плату.  Тобто  сплачена  ним  за  договором орендна  плата  фактично  компенсована  іншим  матеріальним благом - користуванням нежитловим  приміщенням.

Статтею   10  Закону  України  «Про  оренду  державного  та комунального  майна», яким  сторони керувалися при укладанні  договору  оренди,    до  істотних умов  договору  оренди, наряду з іншими умовами,  віднесено визначення вартості  майна   з урахуванням її  індексації та  страхування  орендарем  взятого  ним в оренду  майна. Вартість  майна  визначається  на  підставі   експертної оцінки, яка  згідно  ч.2 ст. 11 зазначеного Закону, передує  укладенню  договору  оренди.

Таким  чином,  витрати  позивача по оплаті  експертної  оцінки  об’єкту  оренди   в  сумі   500 грн   та 335грн. на  страхування  майна,     були  понесені  ним не  внаслідок  протиправних  дій  відповідача,  а  на  підставі  вимог  Закону  та  з метою   реалізації   свого наміру  отримати   в   користування   нежитлове  приміщення.

Аналогічним  чином колегія  суддів  оцінює  витрати   позивача, понесені   у  зв’язку  проведенням  ремонтних робіт.

Як  зазначає  позивач в  позовній  заяві,   передане   йому  в оренду  нежитлове приміщення   перебувало  у  незадовільному   стані  і  не могло використовуватися за призначенням, тому СФГ «Нові   технології»  виконуючи   вимоги п. 5.3. Договору оренди  від 01.09.2001р. №  354-с  здійснило  ремонт  орендованого  приміщення, вартість  якого склала 34  757,00 грн.

Пунктом 5.3  Договору  передбачено  обов’язок   орендаря   своєчасно  здійснювати  капітальний  та поточний   ремонти   орендованих  основних  фондів.   Обсяги  вартості капітального ремонту орендованого приміщення позивач  визначав  на  свій  розсуд, виходячи з  власних потреб  та доцільності.   Укладений   сторонами   договір  оренди   не передбачав  можливості  повернення   вартості  капітального  ремонту  орендарю  або  його  компенсації будь-яким  чином.   Тому  навіть  якщо б  Договір   оренди не був  визнаний  недійсним,  позивач у  будь-якому  разі   поніс  ці  витрати.  До визнання  угоди недійсною позивач користувався  майном   2,5  роки ( 3 роки –термін  за договором). Дату  фактичного звільнення  приміщення позивач документально не підтвердив. Виходячи  з зазначеного, колегія  суддів  дійшла   висновку, що    витрати на ремонт приміщення позивача  не   пов’язані  з протиправною поведінкою відповідача,  і були викликані  необхідністю  користуватися переданим в оренду майном за призначенням.

Враховуючи  викладене, колегія  суддів   не  вбачає   підстав   для покладення  на   Управління   комунальної власності   м. Херсона    відповідальності  у  вигляді  відшкодування  збитків, у  зв’язку з чим  в  задоволенні  позовних вимог    слід  відмовити.

Приймаючи до уваги ту  обставину, що  суд першої інстанції при розгляді  даного спору  також дійшов  висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія   суддів  не вбачає  підстав  для   скасування  прийнятого рішення.

Судові  витрати за  подання апеляційної  скарги відносяться   на позивача по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105  Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Селянського  (фермерського) господарства  «Нові  технології»  залишити без задоволення,  рішення господарського суду Херсонської області від 22.06.2007 р. у справі    № 4/114-07 – без змін

Головуючий суддя Антонік С.Г.

судді  Колодій Н.А.

Юхименко О.В.