ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 листопада 2007 р.

№ 9/7-170

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді

Добролюбової Т.В.

суддів

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали  касаційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю
“Козова-цукор”

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду від 12.06.2007 року

у справі

№9/7-170

за позовом

Приватного підприємця ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою відповідальністю
“Козова-цукор”

про

стягнення  60 215,33 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не
з'явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від відповідача : Гукасян Н.П.-
за дов. від 30.10.07.

Приватним підприємцем ОСОБА_1 у
січні 2007 року заявлений позов про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю “Козова-цукор”      35 694,00 грн. - основного боргу, 23 201,10
грн. - пені, 190,69 грн. - річних та 1129,54 грн. - інфляційних втрат
через  неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за договором від 24.10.06 №2 щодо проведення розрахунків за
виконані роботи.  Позивач посилався на
приписи статей  525, 526, 530, 625

Доповідач: Добролюбова Т.В

Цивільного кодексу України, статті
193, частини 6 статті 231 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 14.03.07, ухваленим суддею Кропивною Л.В., позовні
вимоги задоволені частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача
35 694,00 грн. - боргу, 1080,59 грн. - пені, 1129,54 грн. - інфляційних втрат,
190,69 грн. -річних. Вмотивовуючи рішення в цій частині місцевий суд визнав
доведеним факт несплати  виконаної
позивачем роботи. Суд посилався на приписи статей 526, 625, 837, 854 Цивільного
кодексу України, статей 193, 230, 231, 232 Господарського кодексу України.  В частині стягнення пені на суму 22 120,51
грн.  судом першої інстанції відмовлено
через нарахування її без обмежень встановлених частиною 6 статті 231
Господарського кодексу України.

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії суддів:
Слуки М.Г.- головуючого, Онишкевича В.В., Скрутовського П.Д., постановою
від 12.06.07, перевірене рішення в частині відмови у задоволенні вимог про
стягнення 22 120, 51 грн. пені скасував. Позов у цій частині задовольнив.
Апеляційний суд посилаючись на приписи статті 551 Цивільного кодексу України,
якими передбачено можливість збільшення у договорі розміру неустойки,
встановленої законом, визнав правомірною суму пені нараховану позивачем
відповідно до пункту 5.3 спірного договору. В решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін з тих же підстав.

Товариство з обмеженою
відповідальністю “Козова-цукор” звернулось до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі в частині
стягнення 22 120, 51 грн. пені скасувати, як ухвалені з порушенням норм
матеріального права. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, заявник вказує на
порушення  судом апеляційної інстанції
вимог статті 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань”. Разом з цим, скаржник посилається на приписи частини 1
статті 230, статті 231 Господарського кодексу України.

Від Приватного підприємця ОСОБА_1
відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий
Господарський  суд  України
заслухавши  доповідь  судді
Добролюбової Т.В. і пояснення представника відповідача,
переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної
скарги, перевіривши
правильність  застосування  судом
приписів  чинного   законодавства,  відзначає
наступне.

Касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної
інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.  Постанова апеляційної інстанції
переглядається в межах доводів касаційної скарги.

Господарськими судами встановлено
та підтверджено матеріалами справи, що 24.10.06 між Приватним підприємцем
ОСОБА_1 -виконавцем  та Товариством з
обмеженою відповідальністю “Козова-цукор” -замовником укладено  договір №2 про виконання сільськогосподарських
робіт. За умовами цього договору виконавець зобов'язаний виконати сільськогосподарські
роботи, а саме зібрати цукровий буряк за ціною 900 грн. за 1 га. площі, а
замовник зобов'язується оплатити вартість робіт.  Загальна вартість робіт за договором
становить   35 694,00 грн.  Судами установлено, що позивач виконав свої
зобов'язання за спірним  договором в
повному обсязі, а відповідач вартість робіт не сплатив. В частині задоволення
позову про  стягнення  з
Товариства з обмеженою відповідальністю “Козова-цукор”           35 694,00 грн.- заборгованості,
1129,54 грн. - інфляційних втрат та 190,69 грн.- 3% річних, 1 080,59 грн.- пені
рішення і постанова у справі не оскаржені у касаційній інстанції.  Щодо посилань скаржника на неправомірне
задоволення  апеляційним судом вимог
Приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі  22 120,51 грн., колегія суддів зазначає
наступне.  Пунктом 5.3 договору сторони
узгодили, що при простроченні розрахунку за виконані роботи замовнику
нараховується пеня у розмірі 1% від суми договору за кожен день прострочення до
повного погашення заборгованості. Апеляційний суд скасовуючи рішення у справі в
частині відмови у стягненні 22 120,51 грн. - пені, помилково керувався приписам
статті 551 Цивільного кодексу України, якими передбачено можливість збільшення
у договорі розміру неустойки, встановленої законом. Застосувавши вказану статтю
Цивільного кодексу України, суд не проаналізував з достатньою повнотою
законодавство, що регулює застосування спеціального розміру пені у спірних
відносинах. Цивільний кодекс України, який є основним актом цивільного законодавства,
регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини) засновані
на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх
учасників. У тому числі цей Кодекс поширюється на господарські відносини, що
мають вказані ознаки. При вирішенні даного спору апеляційним судом не враховані
положення частини другої статті 9 Цивільного кодексу України, якою встановлено,
що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у
сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс
України  норми якого у регулюванні
майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними у відношенні до норм
Цивільного кодексу України. Статтею 230 Господарського кодексу України
встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.   Відповідно
до частини 1 статті 231 названого Кодексу законом щодо окремих видів
зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається. Приписами пункту 6 вказаної статті
унормовано, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено законодавством або договором.
Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань регулюються
Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань”.  Статями 1, 3 цього Закону встановлено, що
платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за
прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір
пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період,
за який сплачується пеня. Відтак посилання суду апеляційної інстанції на
приписи статті 551 Цивільного  кодексу
України та на право позивача вимагати стягнення з відповідача пені у
визначеному договором розмірі, є безпідставними, оскільки розмір неустойки,
встановлений законом, може бути стягнуто за договором з урахуванням обмежень
Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань”. За таких встановлених обставин та приймаючи до уваги викладені
вище норми законодавства,  постанова у
справі підлягає скасуванню, з залишенням без змін  рішення суду першої інстанції.

На підставі  викладеного та керуючись статтями  1115, 1117,  1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 12.06.07 у справі №9/7-170 скасувати.

Рішення господарського суду
Тернопільської області від 14.03.07 у справі
№9/7-170 залишити без змін.

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю “Козова-цукор” задовольнити.

Головуючий     суддя
Т. Добролюбова

С у д д і
Т.Гоголь

В. Швець