ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 р.

№ 36/628

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Козир Т.П.

суддів :

Грека Б.М., Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ТОВ "Ельдорадо-2"

на постанову

від 04.07.2007 р. Київського  апеляційного господарського суду

у справі

№ 36/628

за позовом

СПД-ФО ОСОБА_1  (надалі - Підприємець)

до

ТОВ "Ельдорадо-2"
(надалі -Товариство)

про

стягнення 912916 грн.

за участю представників:

від позивача

-
ОСОБА_2

від відповідача

-
Васютович О.В.

В С Т А Н О В
И В:

В жовтні 2006 р. Підприємець
звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства 865792 грн.
заборгованості по орендній платі та 47124 грн. неустойки за несвоєчасне
внесення орендних платежів за договором оренди нежитлового приміщення від
25.12.2003 р.

За наслідком уточнення позовних
вимог в порядку ст. 22 ГПК України, позивач
просив  суд стягнути з відповідача
1298688 грн. основного боргу та 79970,12 грн. неустойки.

Відповідач проти позову заперечував
посилаючись на те, що між сторонами відбулась новація відносин за договором
оренди нежитлового приміщення від 25.12.2003 р. за наслідками домовленості
сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням, а саме -сплату
орендної плати у розмірі 108224 грн. щомісячно замінено на сплату орендної
плати у розмірі 31832,40 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх тверджень
відповідач посилався на судове рішення у справі № 30/214.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.05.2007 р. (суддя Качан Н.І.) позов задоволено частково: стягнуто
з  Товариства на користь Підприємця
974016 грн. основного боргу, 39985 грн. неустойки, 10140 грн. державного мита
та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в
іншій частині позову відмовлено.

Постановою  Київського апеляційного господарського суду
від 04.07.2007р. (судді: Кондес Л.О., Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) рішення
господарського суду міста Києва від 07.05.2007 р. змінено із викладенням його
резолютивної частини у редакції, відповідно до якої позов задоволено частково:
стягнуто з  Товариства на користь
Підприємця 1298688 грн. основного боргу, 48958,73 грн. неустойки, 13476,46 грн.
державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою,
Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення
про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням
судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 25.12.2003 р. між Підприємцем та Товариством укладено
договір оренди нежитлового приміщення (надалі -Договір), відповідно до п.1.1
якого Підприємець (Орендодавець) передав, а Товариство (Орендар) прийняло у
користування на умовах оренди  нежилі
приміщення, які належать позивачу на праві власності. Згідно  п. 4.1 Договору строк його дії визначено до
31.12.2010 р. Порядок взаєморозрахунків встановлювався Розділами 2, 3 Договору,
які передбачали, що орендна плата виплачується згідно Додатку № 1 до Договору
та вноситься щомісячно до п'ятого числа поточного місяця (п. п. 3.2, 3.4
Договору). За несвоєчасне внесення орендної плати або неповне її внесення,
орендар сплачує неустойку у розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно  внесеного платежу  за
кожен  день  прострочення (п. 3.6 Договору). Згідно
Додатку № 1 орендна плата встановлена в розмірі 2185 грн.

Сторонами 01.01.2005 р. було
внесено зміни та доповнення до Додатку №1 до Договору, відповідно до яких
орендна плата встановлюється в розмірі 31832,40 грн.

Також, 01.01.2005 р. сторонами
внесено зміни до попереднього доповнення до Додатку №1 до Договору, відповідно
до яких додатково до орендної плати, встановленій відповідно до Додатку № 1 від
01.01.2005 р. до Договору, додається орендна плата у розмірі 108224 грн.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР
між сторонами на підставі Договору виникли зобов'язальні відносини.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України
(ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР) одностороння відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно
до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачем зобов'язання за Договором виконано належним чином. В
свою чергу, відповідач зобов'язання за Договором виконував неналежним чином, а
саме -з березня 2006р. ним сплачувалась орендна плата в меншому розмірі, ніж
було встановлено Договором з урахуванням внесених сторонами змін та доповнень.

Приймаючи постанову, суд
апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем
умов Договору та правомірно задовольнив позов позивача в частині стягнення
основного боргу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України у
разі порушення взятого на себе зобов'язання, боржник повинен сплатити
кредиторові неустойку (штраф, пеню).

Апеляційний господарський суд
мотивовано спростував помилково встановлений місцевим господарським судом
розмір неустойки, що підлягала до стягнення, вірно розрахував її розмір та
обґрунтовано змінив редакцію
резолютивної частини рішення.

Також, приймаючи постанову,
апеляційний суд підставно не прийняв до уваги твердження відповідача про
необхідність застосування ст. 35 ГПК України з посиланням на судове рішення у
справі № 30/214.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК
України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї
справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті
самі сторони.

При розгляді даної справи судами не
допущена помилка у застосуванні положень статті 35 ГПК України щодо підстав
звільнення від доказування, оскільки господарські суди правомірно не надали
преюдиціального значення оціночним судженням, зробленими судами при вирішенні
іншої справи, та мотивовано не ототожнили факти, встановлені судом, з їх
юридичною оцінкою.

При цьому, судом апеляційної
інстанції вірно враховано, що питання визначення розміру орендної плати за
Договором не відносилось до предмету доказування у справі № 30/214.

Крім цього, сам факт наявності
рішень господарських судів у справі №30/214 не може бути беззаперечною
підставою для відмови в позові у даній справі, позаяк відповідно до статті 129
Конституції України та статті 4 ГПК України рішення суду повинно ухвалюватись
виключно на підставі закону.

Відповідно до п. 1 ст. 1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду
прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2
ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів
дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд в порядку ст. ст. 43,
47, 33, 34, 43, 99, 101, 104 ГПК України всебічно, повно і
об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності;
дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази;
належним чином проаналізував відносини сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, апеляційний господарський суд повно з'ясував обставини, які мали
значення для правильного розгляду справи. Висновки апеляційного суду
ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням
чинного законодавства. На підставі встановлених фактичних обставин судом
апеляційної інстанції з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно
застосовано матеріальний закон, що регулює спірні відносини, підставно змінено
рішення місцевого господарського суду, обґрунтовано задоволено позов частково.
Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає
положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами
та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115
ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна
інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє
судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів.
Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші
обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117
ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення
і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального
та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження,
в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого
судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ “Ельдорадо-2”
залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 04.07.2007 р.  у
справі № 36/628 залишити без змін.

Головуючий, суддя
Т. Козир

С у д д і:
Б. Грек

О.
Подоляк