СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

30 серпня 2007 року
Справа № 2-4/11047-2005

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Маслової З.Д.,

суддів                                                                      Котлярової О.Л.,

Ткаченка М.І.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Анна-Стиль" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Бєлоглазова І.К.) від 23 серпня 2005 року у справі №2-4/11047-2005

за позовом           Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пр. Кірова, 51-52/10-а, Сімферополь, 95017)

до           Товариства з обмеженою відповідальністю "Анна-Стиль" (вул. Марш. Єрьоменка, 30, Керч, 98300)

про стягнення 3354,55 грн. за нестворення у 2004 році робочого місця для працевлаштування інвалідів

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який введено в дію з 01 вересня 2005 року до початку діяльності  окружних та апеляційних адміністративних   судів   адміністративні   справи, підвідомчі господарським  судам  відповідно  до Господарського процесуального кодексу України 1991 року,  вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні   місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу   адміністративного судочинства України.

16 червня 2005 року Кримське республіканське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” міста Керчі Автономної Республіки Крим на підставі статей 19-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” №875-11 від 21 березня 1991 року в редакції від 05 липня 2001 року №2660-111 про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 3354,55 грн. за нестворення у 2004 році відповідачем одного робочого місця для працевлаштування інвалідів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2004 році відповідач робоче місце не створив, добровільно до 15 квітня 2005 року суму штрафних санкцій не сплатив.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 23 серпня 2005 року (суддя Бєлоглазова І.К.) позовні вимоги задоволені в повному обсязі (а.с. 15-17).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 15 листопада 2005 року рішення залишено без змін.

Позов заявлено і розглянуто вказаними вище судами за нормами Господарського процесуального кодексу України (а.с. 58-66).

За касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” від 16 січня 2006 року Постановою Вищого господарського суду України від 07 серпня 2007 року постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 16 листопада 2005 року скасована за порушення процесуального закону, так як підлягає розгляду за нормами Кодексу адміністративного судочинства України, і направлена на повторний апеляційний розгляд, але вже за нормами адміністративного судочинства (а.с. 75-78, 86-88, 94-97).

Ухвалою від 16 серпня 2007 року відкрито апеляційне провадження у справі за нормами Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою від 20 серпня 2007 року справу призначено до слухання на 30 серпня 2007 року.

Апеляційна скарга товариства  з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” мотивована тим, що підприємство з 2001 року працює за єдиним податком, у тому числі і у 2004 році, тому на нього не розповсюджуються вимоги статей 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Крім того, у 2004 році підприємство не мало прибутку, в касаційній скарзі посилається на відсутність права у Фонду звертатися до суду з позовами про стягнення штрафних санкцій (а.с. 44-46).

В засідання судової колегії 30 серпня 2007 року представник позивача не з’явився, клопотанням від 23 серпня 2007 року №04-4/1316 Кримське республіканське відділення Фонду соціального захисту інвалідів просить розглянути справу у відсутність його представника, у зв’язку з відсутністю коштів на відрядження, також просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання не з’явився представник апелянта, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, повідомлення про вручення поштового відправлення у матеріалах справи.

Відповідно до пункту 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб,  які беруть участь у справі,  належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду,  не перешкоджає  судовому  розгляду справи.

Судова колегія вважає  можливим розглянути справу у відсутності не з’явившогося представника апелянта.

Обговоривши відповідно до вимог статті 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Предметом заявленого спору є правомірність стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” міста Керчі 3354,55 грн. штрафних санкцій за не створення у 2004 році 1 робочого місця для працевлаштування інвалідів.

23 серпня 2005 року, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив  з того, що підприємством не виконані вимоги статей 19-20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” штрафні санкції підлягають сплаті.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовими підставами, які регулюють спірні правовідносини, є статті 19, 20 Закону України № 875 від 21 березня 1991 року в редакції Закону України №2606-111 від 05 липня 2001 року.

Відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991 року, в редакції Закону України від 05 липня 2001 року, що діяв на момент спірних правовідносин, для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від середньооблікової чисельності працівників де кількість працюючих 25 і більше чоловік.

Згідно з частиною 1 статті 18 вказаного вище Закону, працевлаштування інвалідів здійснюється центральним  органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування,  громадськими організаціями інвалідів.

Відповідач не надав звіту за формою 10-ПІ за 2004 рік у зв'язку з чим 09 лютого 2005 року Кримським республіканським відділенням Фонду соціального захисту інвалідів проведено перевірку.

Із змісту розрахунку суми позову по товариству  з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” за 2004 рік, який здійснено відповідно до Інструкції з заповнення форми 10-П1 (а.с. 6), затвердженої наказом Міністра Міністерства праці України №338 від 29 грудня 2004 року "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2004 рік" та акту звірки середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу склала у 2004 році 33 особи, кількість інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, відповідно до Закону України №785 від 21 березня 1991 року склала 1 робоче місце, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0, фонд оплати праці штатних працівників складає 110700,00 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника склала 3354,55 грн., сума коштів штрафних санкцій на нестворене робоче місце для інвалідів становить 3354,55 грн. (аркуші справи 5-6).

Таким чином, відповідач погодив з позивачем зобов`язання зі штрафних санкцій у сумі 3354,55  грн. Даний документ підписано керівниками юридичної  особи та скріплено печаткою.

Відповідно до пункту 5 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №314 від 03 травня 1995 року, яка діяла до 31 січня 2007 року, підприємства розробляють  заходи  щодо  створення  робочих місць  для  працевлаштування інвалідів,  включають  їх  до  колективного  договору, інформують центри зайнятості,  місцеві органи соціального  захисту населення  та  відділення  Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування)  робочих  місць  для  працевлаштування  інвалідів.

У пункті 14 Положення №314 від 03 травня 1995 року зазначено, що підприємства щорічно до 1 лютого року,  що настає за звітним  інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Пунктом 3 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, передбачено, що робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Таким чином, необхідною ознакою факту створення робочого місця для інваліда є наявність саме працевлаштування його на такому місці. Судова колегія вважає, що в іншому випадку робоче місце для інваліда вважається нествореним, так як органам, визначеним у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” невідомо, чи створені на конкретному підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів.

При цьому частиною першою статті 18 Закону № 875 і пунктом 10 Положення передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Наказом   Державного   комітету статистики України від 06 липня 1998 року № 244, зареєстрованим   в   Міністерстві   юстиції   України   17 липня 1998 року № 464/2904, затверджено Інструкцію щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках” і № 4-ПН “Звіт про вивільнення працівників”, відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 якої:

- звіт за формою № 3-ПН подається підприємствами, незалежно від форм власності і господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно;

- у разі потреби термінового заміщення наявних вільних робочих місць, що виникли у міжзвітний період у зв'язку зі звільненням працівників, дані про ці місця подаються додатково, в міру їх виникнення;

- в графі 4 звіту за  формою № 3-ПН проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями, для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів, учнів, студентів, інвалідів. Наявність вільних робочих місць (вакантних посад) зазначається щодо кожної категорії громадян окремо під встановленими шифрами (інваліди мають шифр “14”).

Щомісячних звітів  за формою З-ПН за 2004 рік апелянт не надав, незважаючи на вимогу суду (а.с.1, 19-20) та апеляційної інстанції від 16 серпня 2007 року.

У постановах від 20 липня 2004 року у справі №2-23/9789-03, від 29 березня 2005 року у справі №13/403 та від 29 березня 2005 року у справі №3/118 Верховний Суд України виклав правову позицію, згідно з якою суди мають з`ясовувати, чи повідомляло підприємство органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; якщо названі органи були повідомлені, то чи направлялись інваліди для працевлаштування, з чиєї вини направлені не були працевлаштовані або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади.

Отже, працевлаштування інвалідів може здійснюватися органами працевлаштування інвалідів, визначеними у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, лише за наявності отриманої від підприємства інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Згідно з повідомленням Керченського міського центру зайнятості від 08 квітня 2005 року за вих. №09-1153 вбачається, що у 2004 році товариство з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” відомості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів на яких може застосовуватись праця інвалідів за формою 3-ПН, не надавало (аркуш справи 9).

Керченська міська рада листом від 04 травня 2005 року вих. № 22.011/401 також повідомила, що товариство з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” з питань направлення інвалідів на працевлаштування у 2004 році за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року не зверталося, інформацію про вільні робочі місця, на яких може застосовуватись праця інвалідів, не надавало (аркуш справи 10).

Союз організацій інвалідів України в особі Керченського міського товариства інвалідів листом за вих. №45 від 12 квітня 2005 року також повідомило, що товариство з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” відомості з питань направлення інвалідів на працевлаштування у 2004 році не надавало (а.с. 11).

Даних про виконання відповідачем вимоги пунктів, 3, 5, та 14 товариство з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” з питань направлення інвалідів на працевлаштування у 2004 році не надало жодній судовій інстанції, незважаючи на те, що згідно пункту 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, відповідачем не виконано обов`язків, покладених на нього Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та Положеннями „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів” щодо створення робочого місця для працевлаштування інвалідів, у зв’язку з чим, настають правові наслідки у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991 року, в редакції Закону України від 05 липня 2001 року .

Згідно з частиною 1 статті 20 вищезгаданого Закону та відповідно до пункту 3 „Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж встановлена нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 вказаного Закону, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів, не пізніше 15 квітня року, який наступає за звітним, штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати штатного працівника на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Посилання відповідача на відсутність прибутку у 2004 році не приймається до уваги, так як згідно частини 3 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України” за відсутністю прибутку  штрафні санкції у примусовому порядку стягуються шляхом звернення на майно підприємства.

Згідно статті 250 Господарського кодексу України, що розповсюджувалася на спірні правовідносини до 01 січня 2006 року, адміністративно-господарські     санкції    можуть    бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом  шести  місяців  з дня  виявлення  порушення,  але  не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом.

Законом України від 06 жовтня 2005 року № 2960-IV "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів", внесено зміни до частини 4 статті 20, згідно якої  адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами,  установами,  організаціями,  у  тому числі  підприємствами,  організаціями   громадських   організацій інвалідів,  фізичними  особами,  зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в  якому  відбулося  порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього  Закону.  При  цьому,  до  правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій,  передбачених цим Законом, з 01 січня 2006 року  не  застосовуються   строки,   визначені   статтею   250 Господарського кодексу України.

Так як на 2004 рік діяли вимоги статті 250 Господарського кодексу України, суд повинен перевірити строки звернення до суду. Позовна заява поступила  до суду 01 липня 2005 року, тобто в 6-місячний термін.

На підставі Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” №875-11 від 21 березня 1991 року в редакції від 05 липня 2001 року №2660-111 спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону,  вирішуються  Фондом  соціального  захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту  інвалідів,  його  відділення  мають право  захищати  свої  права  та законні інтереси,  у тому числі в суді.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду прийнято без порушень і при правильному застосуванні норм матеріального права, викладені в рішенні суду висновки відповідають обставинам справи, інших підстав для скасування (зміни) рішення місцевого господарського суду також немає.

Керуючись статтями 24, 195, пунктом 1 частини 1 статті 199, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Анна-Стиль” залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 23 серпня 2005 року у справі № 2-4/11047-2005 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду апеляційної за наслідками перегляду, набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                    підпис                    З.Д. Маслова

Судді                                                  підпис                    О.Л. Котлярова

підпис                    М.І. Ткаченко