КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2007                                                                                           № 22/308

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Сотнікова С.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Гранов С.М.

від відповідача -Небилиця Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державне підприємство "Національна туристична організація"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.12.2006

у справі № 22/308

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "3-Т"

до                                                   Державне підприємство "Національна туристична організація"

про                                                  стягнення 221449,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.12.20006 р. по справі №22/308 було задоволено позов повністю: стягнуто з Державного підприємства “Національна туристична організація” на корись ТОВ “Фірма “3-Т” 140 812,10 грн. суми основного боргу, 25 346,17 грн. пені, 98596,84 грн. штрафу, 8 992,68 грн. суми трьох відсотків річних, 36 442,17 грн. суми збитків від інфляції, 2 214,15 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державне підприємство “Національна туристична організація” звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю і залишити позов без розгляду. Вважає, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення було невірно застосовано норми матеріального права та неповно з’ясував обставини справи.

Представник Відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційні вимоги в повному обсязі.

ТОВ “Фірма “3-Т” надано відзив на апеляційну скаргу, в якому воно просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду м.Києва від 18.12.2006р. у справі № 22/308 - без змін.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються апеляційні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановила, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін із наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Господарським судом м. Києва 05.05.1999 року між позивачем і Державним підприємством “Інформаційно-видавничий центр “Держінфотур” (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір № 10/99-П (надалі договір) із додатковою угодою № 1 від 5 травня 1999 року до договору, за якими позивач зобов’язався виготовити та поставити Державному підприємству “Інформаційно-видавничий центр “Держінфотур” документи суворої звітності, а відповідач прийняти документи та оплатити їх вартість.

Відповідно до пункту 5.1. договору ДП “Інформаційно-видавничий центр “Держінфотур” зобов’язалось сплатити виготовлену продукцію на протязі 90 днів з моменту отримання продукції.

Відповідно до пояснень, які підтверджуються матеріалами справи, Позивач на виконання своїх зобов’язань за договором, поставив відповідачу за період з 21 травня 1999 року по 24 травня 2002 року документів суворої звітності на суму 385 676,10 грн., що підтверджується накладними на відвантаження, підписаними уповноваженими представниками сторін. В свою чергу, Відповідач частково сплатив поставлену продукцію, перерахувавши кошти в розмірі 244 864,00 грн.

З апеляційної скарги вбачається, що Відповідач вважає договір №10/99-П від 05.05.1999 р. та додаткова угода до договору є діючими дотепер. Дане тверджень Відповідач аргументує тим що п.п.2.1 п.2 та п.п. 4.1, 4.2 п.4 Договору передбачено строк виконання замовлення, поставки продукції – ІІ квартал 1999 року, в кількості відповідно до специфікації №№1, 2 на загальну суму 2 577 000,0 грн. однією поставкою. Згідно п.п.5.1 п.5 Договору після одноразової поставки Відповідач протягом 90 днів, з моменту отримання, зобов’язувався сплатити виготовлену продукцію. Однак, Позивачем на сьогоднішній день частково поставлено продукцію на суму 385 676,10 грн., отже, не виконано зобов’язання в повному обсязі, а розрахунки між сторонами за Договором, відповідно до п.п.8.1 п.8, здійснюються після повних взаєморозрахунків.

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким твердженням Відповідача та не приймає його до уваги, оскільки в договорі чітко не передбачено, що виготовлена продукція повинна була бути поставлена однією партією, після отримання якої Відповідач повинен був сплатити вартість всієї продукції, до того ж Відповідач приймав товар, що поставлявся партіями Позивачем, і не заперечував проти цього. Тому, на думку суду апеляційної інстанції, кожна партія поставленої продукції повинна була оплачуватись Відповідачем в порядку передбаченому п.п.5.1 п.5 Договору, а саме протягом 90 днів, з моменту отримання виготовленої продукції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач свої зобов’язання по оплаті в повному розмірі отриманих документів суворої звітності не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 140 812,10 грн., дана сума підтверджується актом звірки від 01.09.2004 р. по договору №10/99-П від 05.05.1999 р., який підписаний повноважними представниками двох сторін, дані підписи скріплені печатками підприємств.

Відповідно до апеляційної скарги та пояснень до неї Відповідач вважає, що судом першої інстанції в порушення діючого законодавства не було застосовано ст.ст. 529, 530, 610, 612, 613 ЦК України. Дане твердження не враховується апеляційною судовою інстанцією при прийнятті постанови з наступних підстав. Предметом розгляду є стягнення заборгованості за договором у зв’язку з порушенням Відповідачем своїх договірних зобов’язань, а тому застосовуючи приписи ст.83 ГПК України, господарський суд не вповноважений виходити за межі позовних, якщо це не передбачає захист прав і законних інтересів позивача.

Додатково, апеляційна судова інстанція зазначає, що Відповідач, відповідно до матеріалів справи та пояснень наданих представником у судовому засіданні, не звертався до суду з заявою про стягнення штрафу за недопоставлену продукцію, а отже не скористався своїм правом на захист власних прав і законних інтересів.

З вищезазначеного, апеляційний суд робить висновок, що Відповідач в апеляційній скарзі та в поясненнях у судовому засіданні апеляційного суду доводи та висновки суду першої інстанції не спростував, не довів наявність порушень норм матеріального права судом першої інстанції.

Враховуючи, що обов’язок Відповідача сплатити заборгованість за одержані документи суворої звітності існує і після 1 січня 2004 року, тому до відносин між сторонами з приводу сплати заборгованості апеляційний суд застосовує положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України (п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, п.4 Прикінцевих положень ГК України).

Апеляційний суд аналізуючи норми чинного законодавства, а саме ст.ст. 525, 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України, приходить до висновку про те що суд першої інстанції застосовуючи вищенаведені норми Законів, вірно встановив, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості в сумі 140812,10 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення штрафних санкцій, апеляційний суд вважає, що місцевим господарським судом на підставі ч.2 ст.193, ч.2 ст.217, ч.6 ст.230, ч.2 ст.231 ГК України вірно встановлено, що вимоги Позивача про застосування до Відповідача штрафних санкцій в розмірі 25 346,17 грн. у вигляді пені в розмірі 0,1% від неоплаченої суми, а також вимоги про стягнення штрафу в розмірі 9 856,84 грн. (7 % від суми боргу) є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням даної норми, місцевий господарський правомірно задовольнив Позивачу вимогу про стягнення з Відповідача за період з 01.09.2004 р. по 16.10.2006 р. включно суми 3% річних в розмірі 8 992,68 грн. та збитків від інфляції в розмірі 36442,17 грн.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи Державного підприємства “Національна туристична організація”, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Апеляційний суд вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому рішення залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.99,  101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна туристична організація” на рішення Господарського суду м. Києва від 18.12.2006 р. по справі №22/308 залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 18.12.2006 р. по справі №22/308 за позовом ТОВ “Фірма “3-Т” до Державного підприємства “Національна туристична організація” про стягнення 221 449,96 грн. залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 22/308 повернути Господарському м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до ВГС України протягом одного місяця з дня набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги до апеляційного суду, який прийняв оскаржувану постанову.

Головуючий суддя

Судді

27.06.07 (відправлено)