ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"24" жовтня 2007 р.
Справа №  4/318

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря  Волоткевича  А.В. розглянув справу № 4/ 318

за позовом: Кіровоградського  обласного відділення Фонду соціального захисту  інвалідів м. Кіровоград

до відповідача: Комунального підприємства "Госпрозрахункове проектно-виробниче бюро", м. Олександрія Кіровоградської області

про стягнення 8353 грн. 09 коп.

Представники:

від позивача - Пилипенко О. І., довіреність № 04-04/21  від 11.01.07

від відповідача - Гробов Ю. М., начальник

час  прийняття постанови 15:40

Дослідивши матеріали справи, факти та  відповідні їм правовідносини  між сторонами  спору,  господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач  обгрунтовує свої вимоги  слідуючим:

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів  в Україні" із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року « Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив  в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року , підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно,  15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно до звіту „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 1  інвалід, але не було працевлаштовано жодного.

Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 1 робоче місце для працевлаштування  інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 8040 грн. 91 коп.,  сума штрафних санкцій складає :  8040 грн. 91 коп.

Відзив на позовні вимоги відповідач суду надав, позовні вимоги  заперечив посилаючись на ту обставину, що в 2006 році  ним було виконано всі  можливі  заходи для створення робочих місць для  працевлаштування інвалідів і фактично було прийнято на роботу особу, що має статус інваліда.

Дослідивши  письмові докази  по справі, проаналізувавши нормативні   документи, які регулюють спірні правовідносини та доводи сторін щодо обгрунтування  своєї позиції суд вважає, що  позовні вимоги не підлягають  до задоволення,  в позові  необхідно відмовити  повністю  з наступних  підстав:

Відповідач заперечив  позовні вимоги, оскільки на його  думку підставою для застосування господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин може бути лише вчинене ним правопорушення у  сфері господарювання. Оскільки позивачем не надано суду доказів порушення  відповідачем встановленого порядку у сфері господарювання, відповідач  просить суд відмовити позивачу в  задоволенні позовних вимог.

Провівши детальний аналіз  правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги не грунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Посилання позивача як на доказ погодження між сторонами  зобов'язання про сплату штрафних санкцій направленої у звіті про зайнятість та працевлаштування  інвалідів за  2006 рік  інформації не містить таких даних, оскільки при складанні та здачі вказаного звіту в відповідні графи “Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, осіб”, “Кількість інвалідів-штатних  працівників, які  повинні  працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні”  та  “Сума коштів  штрафних  санкцій за нестворені робочі  місця для  інвалідів”  не заповнено, тобто вказаний звіт  складено відповідачем  і  прийнято  позивачем  без визнання відповідачем  цих  трьох  показників  звіту (а.с.6). Про відсутність у відповідача намірів ухилитись від відповідальності  за скоєне правопорушення засвідчує також  своєчасна  здача вказаного звіту: 12.01.2007 року.

Господарський суд вважає, що визначальним для вирішення спору є   обставини, пов'язані з тим, що  відповідачем  вживались всі  можливі  заходи  до  виконання  вимог  законодавства   про створення робочих місць для  інвалідів.

Так, ним своєчасно надавались звіти форми № 3ПН до  Олександрійського МРЦЗ про наявність вакансії для працевлаштування інваліда, згідно до   умов колективного договору  на 2005-2006 роки   для осіб з  обмеженими  фізичними  можливостями  встановлюються  загальні  умови відповідно до ст.42  Кодексу законів про працю України,06.12.2005 року  видано наказ №62, яким в штатний розклад  відповідача  введено  посаду спеціаліста по обслуговуванню оргтехніки з метою працевлаштування інваліда та виконання  Закону України “Про основи  соціальної захищеності  інвалідів в Україні”, внесені зміни до штатного розкладу визначали працевлаштування на посаду спеціаліста по обслуговуванню оргтехніки саме інваліда. Крім того, відповідач  листом від  27.01.2006 року звертався до позивача з проханням надати можливість працевлаштувати  інвалідів, які проживають в м.Олександрії. На підприємстві розроблено та 06.12.2005 року затверджено Інструкцію про робоче місце інваліда під час  роботи на копіювальних апаратах.

На підприємстві  була  можливість працевлаштувати інвалідів, про що повідомлялось службі занятості та Фонду соціального захисту інвалідів,  інваліди для працевлаштування на посаду архітектора не направлялись, а  направлені  28.12.2006 року 4 особи на посаду  інженера з комп'ютерних систем  не відповідали вимогам роботодавця.

Поряд з цим, суд виходить з того, що обов'язок  підприємства зі  створення робочих місць для  інвалідів не супроводжується його  обов'язком займатись пошуком  інвалідів для  працевлаштування.  Такий  обов'язок згідно  зі ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  покладено на центральний орган виконавчої влади з питань  праці та  соціальної політики, органи  місцевого  самоврядування, громадські  організації  інвалідів.

Відповідно до ч.1 ст. 218  Господарського кодексу України підставою господарсько-правової  відповідальності учасника господарських відносин є  вчинене ним  правопорушення у  сфері  господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що  учасник господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи  порушення  правил  здійснення  господарської  діяльності, якщо не доведе, що ним вжито   усіх  залежних від нього  заходів для недопущення господарського  правопорушення.

Суд вважає, що відповідачем вжито всіх передбачених чинним  законодавством заходів  із забезпечення  працевлаштування  інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення  повноважними органами  необхідної  кількості інвалідів  для працевлаштування, відсутність  інвалідів, які  бажають  працевлаштуватись.

Господарським судом приймається до уваги, що  відповідно до Порядку  нарахування пені та її  сплати, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України №223 від 15.05.2007 року порушення строку сплати адміністративно - господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи із 120 відсотків   річних облікової ставки Національного банку України, що діє на момент подання позовної заяви. Таким,чином до стягнення позивачем нараховано  пеню  в розмірі 312 грн. 18 коп ( 8040 грн. 91 коп. Х 8%Х120:100 :365 Х129= 312 грн. 18 коп.)  за період з   16.04. по  28.08.2007 року.

Однак, враховуючи, що суд прийшов до переконання про необгрунтованість позовних вимог в частині  заявлених вимог про стягнення   штрафних санкцій за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів,  нарахована  пеня не підлягає до стягнення, оскільки у  відповдача не виникало  зобов'язання по сплаті  штрафних санкцій  до  14.04.2007 року.

За приписом  ст. 218  Господарського кодексу України підставою господарсько-правової  відповідальності учасника  господарських відносин є  вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник   господарських  відносин відповідає за невиконання  або  неналежне виконання господарського  зобов'язання чи  порушення  правил  здійснення   господарської  діяльності, якщо не  доведе,  що  ним вжито   усіх  залежних  від  нього заходів для  недопущення  господарського  правопорушення.

Враховуючи,  що  відповідачем   надано  докази  вжиття  ним  необхідних  заходів для недопущення правопорушення, фактично спростовано надані  позивачем докази  про наявність правопорушення, господарський суд дійшов  до висновку, що  позовні вимоги не підлягають до задоволення, в позов необхідно  відмовити.

Крім того, господарським судом   враховується, що в результаті вжитих заходів відповідачем працевлаштовано на вакантну посаду особу, яка має статус інваліда, тобто фактично виконано  припис  пункту першого Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів ( далі Положення) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 року № 314, зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.02 року № 19, робоче місце інваліда – це окреме робоче місце, або ділянка виробничої площі на підприємстві, в установі та організації, не залежно від форм власності та господарювання, де створенні необхідні умови для праці інваліда. Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3). Підприємства повинні розробляти заходи щодо створення робочих місць для інвалідів і включати їх до колективного договору ( п.5). Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон зобов'язує відповідача відповідно до встановленого нормативу, створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі і інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення, та відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.94,160, 162,163,167, 186, п.6 Прикінцевих та  перехідних  положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В  адміністративному  позові відмовити повністю.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову в   порядку і строки  відповідно до ст.  186 Кодексу адміністративного судочинства  України.  Про  апеляційне  оскарження рішення суду першої  інстанції спочатку   подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної  інстанції викладаються в   апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної  скарги одночасно надсилається особою,   яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне  оскарження постанови суду першої інстанції  подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному  обсязі відповідно до статті 160 цього Кодекс - з дня   складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга  подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду,   якщо суд апеляційної інстанції  за  заявою особи, яка  їх  подала,  не знайде   підстав  для  поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу   адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої  інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо  його  не  скасовано, набирає  законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного   оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова виготовлена в повному обсязі  24 жовтня 2007 року.

Суддя

Ю. І. Хилько