ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  47/36

18.05.07

За позовом     Фермерське господарство "Деметра"

до                     Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВС"

про                    стягнення 137 092,97 грн.

Суддя

Представники:
Від позивача:
Від відповідача:

Покуленко А.П. –голова правління.;
Туліголовець А.Л. –представник.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Деметра" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС" про (згідно доповнення до позову, яке було долучено до матеріалів позовної заяви) стягнення з останнього –58386,93 грн. основного боргу за Договором №103 від 25.09.2003 року, 35000,00 грн. –завданих збитків, інфляційних втрат та моральної шкоди, 13660,94 грн. –пені по подвійній обліковій ставці НБУ, 30045,10 грн. –пені по Закону №543/96 –ВР від 22.11.1996 року, а всього сума позовних вимог (сумарно) склала –137092,97 грн.

Ухвалою від 05.03.2007 року було порушено провадження у справі №47/36 та розгляд справи було призначено на 28.03.2007 року.

Представник позивача в судовому засіданні 28.03.2007 року надав суду детальні розрахунки позовних вимог, згідно яких, зокрема, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС" –58386,93 грн. основного боргу за Договором №103 від 25.09.2003 року, 30036,27 грн. –пені по подвійній обліковій ставці НБУ, 19968,32 грн. –інфляційних втрат, 63992,08 грн. –пені по Закону №543/96 –ВР від 22.11.1996 року, а також 35000,00 грн. –збитків спричинених в результаті порушення технологій вирощування сільсько –господарських культур за 2004 рік, а всього сума позовних вимог (сумарно) склала –207383,60 грн.

Повноважний представник позивача у ході судового засідання 28.03.2007 року суму основного боргу за Договором №103 від 25.09.2003 року визнав у повному обсязі, але подав суду заяву (а.с. 62) про застосування позовної давності стосовно названої заборгованості відповідача за Договором купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року в загальному розмірі –58386,93 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2007 року розгляд справи було відкладено до 18.04.2007 року.

Натомість, судове засідання щодо розгляду справи №47/36 –18.04.2007 року не відбулося, зважаючи, що заявником через канцелярію господарського суду міста Києва у день слухання 18.04.2007 року була подана заява про відвід судді Станіка С.Р.

Ухвалою від 23.04.2007 року Заступником голови господарського суду міста Києва заяву відповідача про відвід судді Станіка С.Р. було залишено без задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2007 року розгляд справи було відкладено до 18.05.2007 року.

В судовому засіданні 18.05.2007 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав суд позов задовольнити.

Відповідач вимог суду, викладених в ухвалі суду від 25.04.2007 року не виконав і в судове засідання 18.05.2007 року представник відповідача не з’явився.

Справа розглядається в порядку ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи за позовом  Фермерського господарства "Деметра" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС", заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Селянським (фермерським) господарством «Деметра», в якості постачальника з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮВС", в якості покупця, з – другої, було укладено Договір купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року (далі Договір), згідно п. 1.1 якого, продавець (позивач) зобов’язався продати, а покупець (відповідач) купити у продавця (позивача) цукрові буряки (далі продукція), що будуть вирощені у 2003 році, за ціною (п. 5.2 Договору) по –174,00 грн. за одну тонну продукції.

У пункті 3.1 Договору сторони погодили, що продукція постачатиметься позивачем на при заводський бурякопункт відповідача (покупця) за адресою: Сумська область, Білопільський р-н, смт. Жовтневе, вул. Заводська, 26 і зобов’язання продавця (частина 2-га цього ж пункту Договору) вважаються виконаними в момент передачі продукції, про що складається відповідний акт приймання –передачі, або –Накладна на передачу продукції, з урахуванням аналізу лабораторії.

Згідно п. 5.3 та 5.4 Договору сторони погодили, що остаточна сума Договору визначається на підставі актів прийому –передачі або названих вище видаткових накладних на передачу продукції, які є невід’ємною частиною Договору, а продукція покупцем (відповідачем) оплачується по факту поставки шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця (позивача).

Також, сторони у п. 7.3 Договору узгодили, що за неналежне виконання своїх зобов’язань сторони несуть відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних зобов’язань за кожен день такого невиконання.

Так, на виконання вище перелічених умов Договору позивачем –Селянським (фермерським) господарством «Деметра» було здійснено поставку продукції відповідачу (що підтверджується, в тому числі, долученими до матеріалів справи –Товарно –транспортними накладними на відправку (приймання) цукрового буряку) за накладними: №16 від 31.10.2003 року на суму –73336,99 грн. (426,982 тонни цукрового буряку) і №17 від 26.11.2003 року на суму –36372,06 грн. (поставлено відповідачу –213,143 тонни цукрового буряку), які були підписані повноважними представниками сторін та прийняті, зокрема відповідачем без будь яких зауважень чи заперечень щодо якості, кількості поставленої продукції на загальну суму –109709,05 грн.

Відповідач, як покупець по Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року частково оплатив позивачу вартість поставленої продукції (як було зазначено у описовій частині рішення відповідач у першому судовому засіданні 28.03.2007 року суму основного боргу по Договору визнав у повному обсязі) у розмірі –25000,00 грн., що підтверджується долученими до справи платіжними дорученнями та банківськими виписками з особового рахунку позивача, в наступній черговості:

1.          15.03.2004 року –сплачено 10000,00 грн. позивачу (з призначенням платежу «Оплата за цукрові буряки згідно договору №103 від 25.09.2003 року»);

2.          31.03.2004 року –сплачено 7500,00 грн. позивачу (з призначенням платежу «Оплата за цукрові буряки згідно договору №103 від 25.09.2003 року»);

3.          08.07.2004 року –сплачено 2500,00 грн. позивачу (з призначенням платежу «Оплата за цукрові буряки згідно договору №103 від 25.09.2003 року»);

4.          19.10.2004 року –сплачено 5000,00 грн. позивачу (з призначенням платежу «Оплата за цукрові буряки згідно договору №103 від 25.09.2003 року»);

Позивачем 23.02.2005 року було надіслано відповідачу (покупцю) претензію від 23.02.2005 року (одержана відповідачем згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції –28.02.2005 року), згідно якої позивач вимагав від відповідача повної сплати останнім суми основного боргу за поставлені цукрові буряки, яка відповідачем була залишена без відповіді та належного реагування у відповідності до статті 222 ГК України.

На день розгляду справи у суді (18.05.2007 року), відповідно до розрахунку позовних вимог Селянського (фермерського) господарства «Деметра», згідно Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року, накладних №16 від 31.10.2003 року на суму – 73336,99 грн. (426,982 тонни цукрового буряку) і №17 від 26.11.2003 року на суму –36372,06 грн. (поставлено відповідачу –213,143 тонни цукрового буряку) та Товарно – транспортних накладних на відправку (приймання) цукрового буряку позивач просив суд стягнути з відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС") суму заборгованості за поставлений цукровий буряк по Договору у розмірі лише –58386,93 грн., а також 19968,32 грн. – інфляційних втрат, 30036,27 грн. –пені по подвійній обліковій ставці НБУ, 35000,00 грн. –збитків в результаті порушення технології вирощування сільськогосподарських культур (згідно довідки Сумського інституту агропромислового виробництва) та 63992,08 грн. –пені згідно Закону України  “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР (за ставкою 0,1% за кожен день прострочення).

Відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення договірних правовідносин між сторонами, а саме Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) статті 71 загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно статті 74 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно статті 75 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) позовна  давність  застосовується  судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно статті 76 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого  права.  Винятки  з цього правила, а також  підстави  зупинення  і  перериву  перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу  РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно статті 79 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) перебіг строку позовної давності переривається  пред'явленням позову в установленому порядку. По спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу.

Згідно статті 80 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI (зі змінами та доповненнями) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Однак, якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення договірних правовідносин між сторонами, а саме  Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI статті 161 зобов'язання повинні  виконуватися  належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 162 ЦК УРСР  одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно до статті 203 Цивільного кодексу Української РСР у разі невиконання  або неналежного виконання  зобов'язання боржником він зобов'язаний відшкодувати  кредиторові  завдані цим збитки, під якими розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов'язання було виконано боржником.

Відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення договірних правовідносин між сторонами, а саме  Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.63 №1540-VI статтею 224 визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 223 ГК України (зі змінами та доповненнями) при  реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 232 визначено, що якщо покупець  на  порушення  договору  відмовиться  прийняти куплену річ або  заплатити  за  неї  встановлену  ціну,  продавець вправі вимагати прийняття речі покупцем і  оплати  ціни,  а  також відшкодування збитків, завданих затримкою виконання, або, з  своєї сторони,  відмовитись  від  договору  і  вимагати    відшкодування збитків.

Статтею 245 визначено, що за договором  поставки  організація-поставщик  зобов'язується передати  у  певні  строки   або    строк    організації-покупцеві (замовникові)  у  власність  (в  оперативне   управління)    певну продукцію згідно з  обов'язковим  для  обох  організацій  плановим актом  розподілу  продукції;  організація-покупець  зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

Статтею 252 встановлено, що договори поставки укладаються  і  виконуються  відповідно  до Положень про поставки,  затверджуваних  Радою  Міністрів  СРСР,  і Особливих умов поставки окремих видів продукції, затверджуваних  у порядку, встановленому Радою Міністрів СРСР, а в передбачених  нею випадках - Радою Міністрів Української РСР.

Статтею 253 передбачено, що відповідно  до  Положень  про  поставки  і  Особливих    умов поставки,  зазначених  в  статті  252  цього  Кодексу,  стягуються неустойка (штраф,  пеня)  і  збитки  за  порушення  обов'язків  за договором поставки.

Відповідно до вищенаведеного та Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України від 16.01.03 №436-VI, а саме п. 4. Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин,  які виникли  після  набрання  чинності його положеннями відповідно до розділу 4, а до господарських  відносин,  що  виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені

положення   застосовуються   щодо   тих  прав  і  обов'язків,  які продовжують існувати або  виникли  після  набрання  чинності  цими положеннями.

Статтею 265 Господарського кодексу України від 16.01.03 № 436-IV встановлено, що за   договором   поставки   одна  сторона  -  постачальник зобов'язується передати (поставити)  у  зумовлені  строки  (строк) другій стороні –покупцеві товар (товари), а  покупець зобов'язується прийняти вказаний  товар  (товари)  і  сплатити  за нього певну грошову суму, а умови договорів  поставки  повинні  викладатися  сторонами відповідно  до  вимог  Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс".

Цією ж статтею визначено, що реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами  про  договори купівлі-продажу, а до  відносин  поставки,  не  врегульованих  ГК України, застосовуються відповідні положення Цивільного  кодексу України про договір купівлі-продажу.

Стаття 266 визначено, що предметом   поставки   є   визначені   родовими   ознаками продукція,  вироби  з  найменуванням,  зазначеним  у   стандартах, технічних    умовах,    документації    до   зразків   (еталонів), прейскурантах  чи  товарознавчих  довідниках.

Предметом  поставки можуть  бути  також продукція,  вироби,  визначені індивідуальними ознаками, а загальна кількість товарів,  що  підлягають  поставці,  їх часткове співвідношення (асортимент,  сортамент,  номенклатура) за сортами,  групами,  підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються   специфікацією   за  згодою  сторін,  якщо  інше  не передбачено законом.

Стаття 267 передбачено, що договір поставки може бути укладений на один рік, на строк більше  одного року (довгостроковий договір) або на  інший  строк, визначений  угодою  сторін.  Якщо в договорі  строк  його  дії  не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Статтею 175 частиною 1 Господарського кодексу України від 16.01.03 № 436-IV встановлено, що майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом  України.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до вищенаведеного абзацу та Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.03 №435-VI, а саме п.4 Цивільний   кодекс  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 256 ЦК України (зі змінами та доповненнями), позовна давність - це строк,  у  межах  якого  особа  може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України (зі змінами та доповненнями) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у  три роки.

Згідно статті 261 ЦК України (зі змінами та доповненнями) частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня,  коли особа довідалася  або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком  виконання  перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно статті 264 ЦК України (зі змінами та доповненнями) частини 1 та 3 перебіг  позовної  давності переривається вчиненням особою дії,  що  свідчить  про  визнання  нею  свого  боргу  або   іншого обов'язку та після  переривання  перебіг  позовної давності починається заново.

Згідно статті 267 ЦК України (зі змінами та доповненнями) частини 2, 3, 4, 5  заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а позовна  давність  застосовується  судом  лише  за  заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив  позовної  давності,  про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно до вищевикладеного, статтею 664 Цивільного кодексу України від 16.01.03 № 435-VI встановлено, що якщо з  договору  купівлі-продажу  не  випливає  обов'язок продавця    доставити    товар   або   передати   товар   у   його місцезнаходженні,  обов'язок  продавця  передати  товар  покупцеві вважається  виконаним  у  момент  здачі  товару  перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Стаття 691 Цивільного кодексу України передбачає, що Покупець зобов'язаний    оплатити   товар   за   ціною, встановленою  у  договорі  купівлі-продажу,  або,  якщо  вона   не встановлена  у  договорі  і не може бути визначена виходячи з його умов,  - за ціною,  що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу,  а  також вчинити за свій рахунок дії,  які відповідно до договору,  актів цивільного законодавства або вимог,  що  звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Стаття 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець  зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або  прийняття  товаророзпорядчих  документів   на   нього,   якщо договором  або  актами  цивільного  законодавства  не встановлений інший строк оплати товару та покупець  зобов'язаний  сплатити  продавцеві  повну   ціну переданого товару. У разі прострочення  оплати  товару  продавець  має  право вимагати  оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України від 16.01.03 № 435-VI, статтею 664 Цивільного кодексу України від 16.01.03 № 435-VI за   договором  поставки  продавець  (постачальник),  який здійснює  підприємницьку  діяльність,  зобов'язується  передати  у встановлений   строк   (строки)  товар  у  власність  покупця  для використання його у підприємницькій діяльності або в інших  цілях,  не пов'язаних з особистим,  сімейним,  домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму та до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Стаття 530 ЦК України у частині другій регламентує, якщо  строк  (термін)  виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від  дня  пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно статті 509 ЦК України від 16.01.03 №435-VI зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ЦК України) та зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 22 ЦК України від 16.01.03 №435-VI встановлює, що збитки це витрати,  які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та відшкодовуються у повному обсязі,  якщо договором або законом не передбачено відшкодування у  меншому  або  більшому розмірі.

Згідно статті 623 розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором та визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно статті 621 у разі невиконання боржником для кредитора певної роботи чи ненадання йому послуги кредитор має право  виконати  цю  роботу власними  силами  або  доручити  її  виконання  чи надання послуги третій особі і вимагати від боржника відшкодування  збитків,  якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання.

Згідно статті 612 боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом і якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Згідно статті 617 особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно статті 599 зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 525 одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням   умов,   визначених  змістом  зобов'язання  (неналежне виконання), а боржник  вважається  таким,  що  прострочив,  якщо  він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його  у  строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора,  він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 623 частиною 1 встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу  України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу  України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи все вищевикладене, суд (не виходячи за межі позовних вимог) прийшов до висновку, що позивач –Селянське (фермерське) господарство «Деметра»–умови Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року, внаслідок поставки цукрових буряків відповідачу згідно Товарно –транспортних накладних на відправку (приймання) цукрового буряку та  накладних №16 від 31.10.2003 року на суму –73336,99 грн. (426,982 тонни цукрового буряку) і №17 від 26.11.2003 року на суму – 36372,06 грн. (213,143 тонни цукрового буряку) виконало, а відповідач –Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВС" свої обов’язки за зазначеним Договором по оплаті поставленої йому позивачем продукції –виконало лише частково, сплативши відповідачу згідно долучених до справи платіжних доручень та банківських виписок з особового рахунку позивача лише – 25000,00 грн. (остання часткова оплата по Договору згідно платіжного доручення №875 здійснена відповідачем –19.10.2004 року), внаслідок чого відповідачем, на переконання суду, було перервано перебіг  позовної  давності в силу статті 264 ЦК України щодо заборгованості (основного боргу) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС" перед Селянським (фермерським) господарством «Деметра»по Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року, що у контексті з тим, що наведені дії відповідача, свідчать про  безумовне визнання ним свого боргу (адже в Графі «Призначенні платежу»усіх названих платіжних документів, якими відповідач частково оплачував борг за Договором позивачу ТОВ «ЮВС»зазначав саме –«Оплата за цукрові буряки згідно договору №103 від 25.09.2003 року») та з боку відповідача не було висунуто позивачу будь яких зауважень щодо якості, кількості та обсягів поставленої позивачем продукції, що в свою чергу вказує на належне виконання Селянським (фермерським) господарством «Деметра»умов названого Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року –підтверджує необґрунтованість заяви відповідача про застосування позовної давності стосовно заборгованості відповідача за Договором купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року в загальному розмірі –58386,93 грн. (сума заявлена позивачем до стягнення та визнана відповідачем у судовому засіданні –28.03.2007 року), у зв’язку з чим порушене цивільне право Селянського (фермерського) господарства «Деметра» на одержання відповідно до названого Договору винагороди (грошової вартості поставленої відповідачу продукції) підлягає захисту у судовому порядку, через що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за Договором купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року у розмірі –58386,93 грн. визнається судом законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Однак, не визнаються обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 35000,00 грн. –збитків (неодержаних доходів) в результаті порушення технології вирощування сільськогосподарських культур (позивач обґрунтовує наведені збитки довідкою Сумського інституту агропромислового виробництва), адже в силу імперативних вимог статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором (в даному випадку позивачем) щодо їх одержання, належних доказів чого, зокрема укладення договорів чи інших правочинів, які б були спрямовані на купівлю цукрового буряку, у конкретно-визначений період (2005 чи 2006 роки) господарюючими суб’єктами у позивача (Селянського (фермерського) господарства «Деметра»), як і доказів проведення заходів названих у розрахунку втраченого прибутку (а.с. 32) стосовно здійснення позивачем глибокої оранки під цукровий буряк, напів –парові обробітки ґрунту та подальші закупівлі замість буряку –ячменю (в об’ємах зазначених в названому розрахунку втраченого прибутку –неодержаних доходів), внаслідок відсутності обігових коштів у господарства позивача, суду, не дивлячись на не одноразові відкладення розгляду справи останнім –не надано.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV, а саме п.4  Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин,  які виникли  після  набрання  чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських  відносин,  що  виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення   застосовуються   щодо   тих  прав  і  обов'язків,  які продовжують існувати або  виникли  після  набрання  чинності  цими положеннями.

Відповідно до вищенаведеного та Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.03 №435-VI, а саме п.4 Цивільний   кодекс  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності.

Також, згідно Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.03 №435-VI, а саме п.10 Цивільного   кодексу  України правила Цивільного кодексу України  про  відповідальність за порушення   договору  застосовуються  в  тих  випадках,  коли відповідні порушення були допущені  після  набрання  чинності  цим Кодексом,  крім випадків,  коли в договорах,  укладених до 1 січня 2004  року,  була  встановлена  інша  відповідальність за   такі порушення.

Стаття 547 Цивільного кодексу України 2004 року від 16.01.03 № 435-VI встановлює, що правочин   щодо   забезпечення   виконання    зобов'язання вчиняється у письмовій формі, а правочин щодо забезпечення   виконання   зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Стаття 549 Цивільного кодексу України від 16.01.03 №435-VI встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають  правові  наслідки, встановлені договором або законом, а саме як сплата неустойки так і відшкодування збитків.

Стаття 230 ГК України від 16.01.03 № 436-IV встановлює, що штрафні санкції це господарські санкції у вигляді грошової  суми  (неустойка,  штраф, пеня),  яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним  правил  здійснення  господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 551 ЦК України визначає, що якщо   предметом  неустойки  є  грошова  сума,  її  розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства та розмір неустойки,  встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Згідно статі 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР платники  грошових коштів  сплачують  на  користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню  в  розмірі,  що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статі 3 Закону України  “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вищенаведеного абзацу та Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV, а саме п.5  Господарського кодексу України Положення     Господарського    кодексу    України    щодо відповідальності  за  порушення  правил  здійснення  господарської діяльності, а також за  порушення  господарських  зобов'язань застосовуються у  разі,  якщо  ці  порушення  були  вчинені  після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення  господарських   зобов'язань   була   встановлена   інша відповідальність  договором,  укладеним  до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Тим же 5-тим пунктом Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV в частині другій визначено, що Положення Господарського кодексу України  щодо відповідальності  за  порушення,  зазначені в абзаці першому цього пункту,  вчинені до  набрання  чинності  відповідними  положеннями цього  Кодексу  стосовно  відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються   у   разі   якщо   вони    пом’якшують відповідальність за вказані порушення.

Статтею 232 ч.6 ГК України встановлено порядок застосування штрафних санкцій, відповідно до якого нарахування штрафних  санкцій  за  прострочення  виконання зобов'язання,  якщо  інше  не  встановлено  законом або договором, припиняється через шість місяців від дня,  коли зобов'язання  мало бути виконано.

Враховуючи викладене, судом також не визнаються обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 63992,08 грн. –пені згідно Закону України  “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР (за ставкою 0,1% за кожен день прострочення), адже вищенаведеної ставки пені названим нормативно –правовим актом –не передбачено, але визнається такою, що підлягає частковому задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача 30036,27 грн. –пені по подвійній обліковій ставці НБУ та п. 7.3 Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року у розмірі (за розрахунком суду, здійсненим з урахуванням статті 232 ГК України в межах 6-ти місячного строку від дня коли зобов’язання щодо оплати мало бути виконане відповідачем після одержання останнім претензії позивача 28.02.2005 року –тобто з 08.03.2005 року, як наступний день після проходження 7-ми денного строку визначеного для оплати статтею 530 ЦК України, так як строку проведення оплати за поставлену продукцію Договір не містить) – 5284,58 грн. (розрахунок проведене судом в межах піврічного терміну з 08.03.2005 року по 07.09.2005 року), яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача у судовому порядку, за не належне виконання останнім умов Договору купівлі –продажу цукрових буряків №103 від 25.09.2003 року щодо своєчасної оплати вартості поставленої позивачем продукції.

Стаття 625 Цивільного кодексу України 16.01.03 №435-VI встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції  за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також зважаючи на вищенаведене підлягає частковому задоволенню вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі –19968,32 грн., адже за розрахунком суду, який здійснений з урахуванням вищенаведеної дати виникнення у відповідача обов’язку сплатити суму заборгованості позивачу за поставлений буряк на наступний день після проходження 7-ми днів після отримання відповідачем претензії позивача від 23.02.2005 року (згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення –претензії позивача ТОВ «ЮВС»одержав останню –28.02.2005 року, отже обов’язок оплатити вартість продукції виник у відповідача –08.03.2005 року) інфляційні втрати, які підлягають стягненню з ТОВ «ЮВС»на користь позивача за період з березня 2005 року по грудень 2006 року включно складають –10976,71 грн.

Крім того, позивач, при подачі позову, заявив вимогу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову.

Однак, суд відхиляє заяву позивача щодо забезпечення позову у зв’язку з тим, що останнім крім самої заяви зробленої у резолютивній частині позову не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні статті 34 ГПК України, що невжиття  таких  заходів  може  утруднити  чи  зробити  неможливим виконання даного рішення господарського суду міста Києва.

Згідно п. 4.2 Роз’яснення ВАСУ “Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України” від 04.03.98 р. N 02-5/78 (із змінами та доповненнями) у разі якщо позивач на підставі частини четвертої статті 22 ГПК до прийняття рішення зі справи збільшив розмір позовних вимог і не сплатив державне мито зі збільшеної суми, господарський суд повинен стягнути з позивача суму недоплаченого державного мита в доход державного бюджету, у зв’язку з чим з позивача підлягає стягненню –9,00 грн. в дохід державного бюджету, враховуючи, що позовні вимоги у судовому засіданні 28.03.2007 року були збільшені останнім до –207383,60 грн., але було сплачено сумарно державного мита за розгляд справи у суді в розмірі –2064,83 грн.

Державне мито і судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу  України, підлягають стягненню з сторін відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу  України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1.          Позов Фермерського господарства "Деметра" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС" –задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВС" (Код 0, місцезнаходження: 01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 18а, р/р №7 в РЦ КБ «Приватбанк», МФО 320649;), а у випадку відсутності коштів –з будь-якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Фермерського господарства "Деметра" (Код 21128081, місцезнаходження: 24530, с. Сад, Сумського р-у, Сумської обл. , вул. Войти, 7, кв. 27, р/р №5 в Сумському відділенні ощадбанку  «Україна», МФО 337568) суму заборгованості в розмірі 58386 (п’ятдесят вісім тисяч триста вісімдесят шість) грн. 93 коп.,  інфляційних втрат в сумі –10976 (десять тисяч дев’ятсот сімдесят шість) грн. 71 коп., пені в розмірі –5284 (п’ять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн. 58 коп., а також 251 (двісті п’ятдесят одну) грн. 50 коп. витрат по сплаті державного мита та 42 (сорок дві) грн. 46 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3. В іншій частині позову –відмовити.

4.          Стягнути з Фермерського господарства "Деметра" (Код 21128081, місцезнаходження: 24530, с. Сад, Сумського р-у, Сумської обл. , вул. Войти, 7, кв. 27, р/р №5 в Сумському відділенні ощадбанку  «Україна», МФО 337568) в доход державного бюджету України суму недоплаченого державного мита в розмірі 09 (дев’ять) грн. 00 коп. за подачу заяви (загального розрахунку) про збільшення розміру позовних вимог від 23.03.2007 року.

5.          Видати накази відповідно до ст. 116 ГПК України.

6.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                       Станік С.Р.