донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

18.09.2007 р.                                                                           справа №39/110

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Діброви  Г.І.

суддів
Гези  Т.Д. , Стойка  О.В.

за участю представників сторін:

від позивача:
Тахтаров С.В. – директор, протокол № 7 збору засновників від 20.10.04р.,

від відповідача:
не з"явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Концерну «Тріон», м. Димитров Донецької області

на рішення господарського суду

Донецької області

від
11.06.2007 року

по справі
№39/110 (Морщагіна Н.С.)

за позовом
Концерну «Тріон», м. Димитров Донецької області

до
Державного підприємства «Красноармійськвугілля», м. Димитров Донецької області

про
Стягнення 151107 грн. 88 коп.

ВСТАНОВИВ:

У 2007 році позивач, Концерн «Тріон», м. Димитров Донецької області, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача – Державного підприємства «Красноармійськвугілля»,                              м. Димитров Донецької області про стягнення 151107 грн. 88 коп.

Рішенням від 11.06.2007р. позовні вимоги Концерну «Тріон»,                                  м. Димитров Донецької області були задоволені частково, з відповідача на користь позивача господарським судом Донецької області було присуджено до стягнення суму основного боргу в розмірі 87160 грн. 28 коп., індекс інфляції  в сумі 5360 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 1775 грн. 21 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач, Концерн «Тріон», м. Димитров Донецької області, з прийнятим рішенням не згоден, вважає, що висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи і судом неправильно застосовані норми матеріального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Донецької області від 11.06.2007р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, Державне підприємство «Красноармійськвугілля»,                             м. Димитров Донецької області,  до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення 27.07.07 р. ухвали про порушення апеляційного провадження, про поважність причин неявки до судового засідання суд не повідомив, явка сторін до судового засідання не була визнана обов»язковою ухвалою суду, тому справу розглянуто за наявними в ній матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з’ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи                    № 39/110, та наданих позивачем пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам,  виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 21.04.06 р. між позивачем, Концерном «Тріон», м. Димитров Донецької області та відповідачем,                                                   ДП «Красноармійськвугілля», м. Димитров Донецької області укладено договір постачання № 232, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Відповідно до умов зазначеного договору, позивач зобов»язався поставити відповідачу продукцію визначену специфікацією, що є його невід»ємною частиною, а відповідач зобов»язався прийняти та оплатити вартість поставленої продукції.

На виконання умов договору позивачем, на підставі накладних № 60601 від 06.06.06 р., № 130601 від 13.03.06 р., № 150601, № 197/11, від 15.06.06 р., № 170160 від  17.06.06 р., № 200603 від 20.06.06 р., № 260602, № 208/38 від 26.06.06 р.,                № 211/30, № 29062, № 211/31, № 290601 від 29.06.06 р., № 307/15 від 05.10.06 р.,          № 309/02 від 07.10.06 р., було поставлено відповідачеві обумовлену договором продукцію на загальну суму 98217 грн. 77 коп.

Підпунктом 4.1 договору передбачено, що оплата за договором здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту постачання.

Відповідач зобов»язання за договором виконував неналежним чином, у зв»язку з чим за ним утворилася заборгованість у розмірі 87160 грн. 28 коп.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вислухавши пояснення позивача, судова колегія дійшла висновку, що:

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України  у випадках, коли правовідносини не врегульовані ГК України.

Згідно ч. 2 п. 1ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 124 Конституції України –юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із рішенням Конституційного суду України №15-рп/2002 від 09.07.2002р. положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення передбачено право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, договором.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано відповідачем в добровільному порядку, що підтверджується доказами по справі та зафіксовано в акті звірки розрахунків станом на 01.12.06 р., підписаному та скріпленому печатками обох підприємств без зауважень та заперечень, у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі  87160 грн. 29 коп.

На момент прийняття господарським судом Донецької області рішення,  грошове зобов»язання відповідача перед позивачем на суму 87160 грн. 28 коп. залишилось невиконаним. Це є порушенням вимог ст. ст. 525 та 526 ЦК України, відповідно до яких, зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, при чому одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається.

Враховуючи підтвердження суми боргу матеріалами справи та відсутність з цього приводу заперечень відповідача, позовні вимоги в цій частині місцевим господарським судом задоволені правомірно.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції за весь час прострочення,  а також три проценти річних  від  простроченої  суми,  якщо  інший  розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, враховуючи наявність заборгованості та перевіривши  наданий позивачем розрахунок за період з червня 2006 р. по лютий 2007 р., правомірно задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1775 грн. 21 коп., як плати за користування грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов»язання та  суми інфляції у розмірі 5360 грн. 00 коп., як збільшення суми основного боргу відповідача перед позивачем в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлена до стягнення з відповідача також і пеня у розмірі 6798 грн. 59 коп. за несвоєчасне виконання договірного зобов»язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ  за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, в тексті укладеного сторонами договору відсутня умова про такий вид договірної відповідальності, як пеня, тобто сторонами не дотримано передбаченої ст. 547 ЦК України обов»язкової письмової форми для такого виду відповідальності, як пеня, яка є одночасно і забезпеченням договірних зобов»язань.  Недотримання письмової форми для неустойки у вигляді пені тягне за собою недійсність (нікчемність) такої угоди (правочину) за законом. Отже, сторони письмово не визначили пеню, як засіб забезпечення виконання угоди (правочину) та вид договірної відповідальності, тому місцевим господарським судом обґрунтовано відмовлено позивачу у задоволені позову в цій частині.

Позивачем також заявлено до суду першої інстанції позовні вимоги про стягнення затрат по виплаті суми претензії ПП «Вуглеобладнання»                          50022 грн. 95 коп.

Ці вимоги фактично є збитками позивача, понесеними ним, на його думку, внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов»язань щодо оплати поставленої продукції, які складаються зі сплачених штрафних санкцій в добровільному порядку іншій юридичній особі в зв»язку з пред»явленням йому претензії.

Ухвалою від 23.05.07 р. Господарським судом Донецької області позивача було зобов»язано викласти позовні вимоги відповідно ст. 22 ГПК України, але цього виконано не було. В судовому засіданні від 11.06.07 р. позивачем сплачену суму претензії у розмірі 50022 грн. 80 коп. було визначено як збитки.

На думку позивача, 04.04.2006 р., з метою виконання договору постачання              № 232 від 21.04.2006 р. з відповідачем, ним  укладено договір поставки  № 01/04-П з  ПП “Вуглеобладнання”, за яким позивач зобов’язався придбати у останнього товар.

Позивач вважає, що оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов’язання щодо оплати поставленої продукції, він, в свою чергу, не зміг виконати умови договору № 01/04-П від 04.04.2006 р. стосовно своєчасної оплати                                  ПП “Вуглеобладнання” зазначеної продукції, внаслідок чого за порушення взятих на себе за договором № 01/04-П від 04.04.2006 р. зобов’язань, позивач оплатив                 ПП “Вуглеобладнання” штрафні санкції в сумі 50 022 грн. 80 коп.

Частиною 1 ст. 623 ЦК України  та ст. 224 ГК України визначено, що боржник, який порушив зобов’язання, повинен відшкодувати кредитору у повному обсязі завдані порушенням збитки, включаючи реальні збитки та упущену вигоду.

Згідно приписів ст. 225 ГК України до складу збитків включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів  тощо), понесені   стороною,  яка  зазнала  збитків  а також  неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона,  яка зазнала   збитків,  мала  право  розраховувати  у  разі  належного виконання зобов'язання другою стороною.

Необхідними умовами цивільно-правової відповідальності щодо  відшкодування збитків  за загальними правилами є:

-          протиправність поведінки особи;

-          збитки, як результат протиправної поведінки;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

-          вина  особи, що заподіяла збитками;

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад  цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним  взятих на себе зобов’язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Пунктом 1.1 договору №01/04-П від 04.04.2006 р. зазначено, що предмет договору визначений специфікацією, що є його невід’ємною частиною. Але даної специфікації позивачем суду першої інстанції надано не було.

Отже, місцевий господарський суд правомірно  вважає, що позивачем не доведено тотожність кількості  та складу майна, що було придбане за договором поставки №01/04-П від 04.04.2006 р. кількості та складу майна, що поставив позивач відповідачеві за договором № 232 від 21.04.2006 р.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорі постачання № 232 від 21.04.2006 р. відсутнє посилання на вже укладений позивачем договір поставки № 01/04-П від 04.04.06 р. і вони ніяким чином письмово не пов»язані сторонами. Посилання позивача на той же самий товар (продукція) судовою колегією до уваги не прийнято, оскільки і сума договору не співпадає, і продукція («рудстойка, пиловочник») не має індивідуальних ознак, а має тільки родові ознаки.

Крім того, позивачем не було  представлено до суду першої інстанції  жодних доказів щодо попередження порушення прав та законних інтересів                                ПП “Вуглеобладнання”, тобто не доведено, що їм було вжито будь-які заходи щодо закупки та реалізації даної продукції будь-яким іншим контрагентам, окрім відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд  першої інстанції правомірно дійшов  висновку, що позивачем не доведено всіх умов цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків, а саме: наявності таких збитків, завданих порушенням договірних зобов’язань відповідачем, а також причинно-наслідкового зв’язку між діями відповідача та збитками, тобто не доведено у розумінні ст. 33 ГПК України тих обставин, на які він посилався  як на підставу своїх вимог,  у зв’язку з чим місцевим господарським судом правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування збитків у розмірі  50 022 грн. 80 коп.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 11.06.2007 року у справі №39/110 ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Тріон», м. Димитров Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 11.06.2007 року у справі                    № 39/110 залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 11.06.2007 року у справі № 39/110   –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний термін  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий          Г.І.  Діброва

Судді:          Т.Д.  Геза

О.В.  Стойка

Надр. 5 прим:

1 –у справу;

2 –позивачу;

3 –відповідачу;

4 –ДАГС;

5 –ГС Дон. обл.;

Ложка Н.Л.