донецький апеляційний господарський суд
УХВАЛА

Іменем
України

09.01.2007 р.
справа №37/66пд

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого:

Калантай М.В.

суддів

Волкова Р.В.

при секретарі:

Запорощенка М.Д.  Абдулазізовій О.Д.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Макіївської  об'єднаної державної податкової
інспекції           м. Макіївка

на постанову господарського суду

Донецької області

від

19.10.2006 року

у справі

37/66пд

за позовом

Макіївської об'єднаної державної
податкової інспекції         м. м.
Макіївка

до  до

Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1м. Шахтарськ
Товариства з обмеженою відповідальністю  “Міська промислова компанія “Донецьке
промислово-сировинне забезпечення” м. Макіївка

про

Визнання недійсним господарського
зобов'язання, що виникло за договором №91 від 19.11.04.; стягнення з другого
відповідача на користь держави суми, отриманої від продажу кабелю марки
КШВЕПбШв 3х120=1*35 у кількості 0,525 км, в розмірі 125175 грн.; стягнення з
першого відповідача на користь держави суми, отриманої від продажу  кабелю марки КШВЕПбШв 3х120=1*35 у
кількості 0,525 км, в розмірі 125175 грн.

За участю  представників сторін :

Від позивача :

Ганушевич В.О. -дов. від
03.10.06.

Від відповідача:
Від відповідача:

не з'явився не з'явився

Постановою господарського суду
Донецької області від 19.10.2006 року у справі       №37/66пд (суддя Яманко В.Г.) відмовлено
у задоволенні позову Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції м.
Макіївка до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1м.
Шахтарськ та Товариства з обмеженою відповідальністю “Міська промислова
компанія “Донецьке промислово-сировинне забезпечення” м. Макіївка в частині
визнання недійсним господарського зобов'язання, яке виникло за договором №91
від 19.11.2004 року між відповідачами, що складений та виконаний на суму 125175
грн. та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Міська промислова
компанія “Донецьке промислово-сировинне забезпечення”, м. Макіївка суму, яку
отримано від продажу кабелю марки КШВЕПбШв 3х120=1*35 у кількості   0,525 км., у розмірі 125175 грн. в доход
держави.

Закрито провадження у даній справі
в частині стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1, м. Шахтарськ суми, яку отримано від продажу кабелю марки КШВЕПбШв
3х120=1*35 у кількості 0,525 км., у розмірі
125175 грн. в доход держави, на підставі пункту 5 частини 1 статті 157
Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з тим, що відповідно
до довідки Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців 05.07.2006 року була проведена державна реєстрація припинення
підприємницької діяльності першого відповідача, Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Шахтарськ за його рішенням.

Постанова суду мотивована
недоведеністю заявлених позовних вимог.

Позивач, Макіївська об'єднана
державна податкова інспекція м. Макіївка, не погоджуючись з постановою
господарського суду, звернувся з апеляційною скаргою про її скасування, так як
вважає, що постанова прийнята з
порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить прийняти
нову постанову, якою позов задовольнити. В своїй апеляційній скарзі заявник
наполягає на тому, що відповідачі мали умисел на здійснення господарських
операцій з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.

Відповідачі, Суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична особа ОСОБА_1м. Шахтарськ та Товариство з
обмеженою відповідальністю “Міська промислова компанія “Донецьке промислово-сировинне
забезпечення” м. Макіївка,  наданим їм
правом не скористалися, представників в судове засідання не направили, відзивів
не надали. Про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представника заявника апеляційної скарги, судова колегія встановила
наступне.

Між відповідачами 19.11.2004 року
був укладений договір купівлі-продажу №91 (т. 1 арк.24-26), відповідно до умов
якого СПД ОСОБА_1 М. Шахтарськ поставив ТОВ МПК “Донецьке промислово-сировинне
забезпечення” м. Макіївка кабель марки КШВЄПбШв 3х120=1*35 в кількості 0,525
км. на загальну суму 125175 грн., у тому числі податок на додану вартість
20862,50 грн., відповідно до специфікації №1 до зазначеного договору (т.1
арк.27). Факт передачі зазначеного товару першим відповідачем та отримання і
оплати другим відповідачем підтверджується копіями накладної №4 від 01.12.2004
року (т.1 арк.79), рахунку №4 від 01.12.2004 року (т.1 арк. 78), сертифікату
якості №123-вх. від 30.11.2004 року (т.1 арк.80), податкової накладної №4 від
01.12.2004 року (т.1 арк.28). Оплата ТОВ МПК “Донецьке промислово-сировинне
забезпечення” отриманого кабелю на загальну суму 125175 грн., в тому числі
податок на додану вартість у розмірі 20862,50 грн., відбулася згідно виписки з
рахунку другого відповідача у філії Центрально-міського відділення ПІБ м.
Макіївки (т.1 арк.99) 10.12.2004 року.

Суд першої інстанції правомірно не
прийняв до уваги посилання податкового органу на безтоварність та
невідповідність вимогам законодавства господарського зобов'язання за
відсутністю товарно-транспортної накладної або акту про приймання матеріалів,
оскільки вимоги наказу Міністерства статистики України №3 від 21.06.1996 року
та листа Державного комітету статистики України “Щодо використання первинної
транспортної документації” №05/1-2-8/6 від 06.11.2005 року, які не є
обов'язковими для дотримання суб'єктами підприємницької діяльності, оскільки не
мають силу нормативних актів (не зареєстровані в Міністерстві юстиції України).
Крім того, наказ Міністерства статистики України, Міністерства транспорту
України “Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, зберігання,
застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення
вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи”  №228/253 від 07.08.1996 року, на який
посилається заявник апеляційної скарги, виключено з Державного реєстру
нормативно-правових актів 31.05.2006 року згідно з висновком Міністерства
юстиції України від 15.05.2006 року №10/68.

Судова колегія зазначає, що нормами
цивільного та господарського законодавства не встановлено, що відсутність
товарно-транспортної накладної або іншого перевізного документу може бути
підставою для визнання господарського зобов'язання недійсним.

З огляду на наведене, судова
колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірний
договір відповідає  вимогам статей 638,
712 Цивільного кодексу України та
виконаний обома сторонами повністю на загальну суму 125175 грн. з
дотриманням вимог статей 662, 664 Цивільного кодексу України. Податковим
органом протилежне не доведено.

Як вбачається із наданих до
матеріалів справи доказів товар, отриманий
за спірним договором, був придбаний другим відповідачем для використання
при проведенні робіт за договором №54-1 від 20.08.2004 року (т.2 арк.23-68),
укладеним з Державним підприємством “Укршахтогідрозахист”.

Згідно умов зазначеного договору
№54-1 другий відповідач виступив підрядником та був зобов'язаний виконати
роботи по ремонту вертикального стволу водозливного комплексу шахти “Красний
Октябрь”, серед яких роботи по прокладенню кабелю марки  КШВЕПбШв 3х120=1*35. Пунктом 6.1 договору
№54-1 передбачено, що другий відповідач самостійно купував матеріали, а
замовник, ДП “Укршахтогідрозахист”, щомісяця приймав виконані роботи, оплачував
послуги підряду та придбані матеріали по вартості, визначеній в кошторисі та
рахунках, які є невід'ємною частиною договору №54-1 від 20.08.2004 року (т. 2
арк.73, 88).

Факт прокладки кабелю
підтверджується актом прийомки виконаних підрядних робіт за грудень 2004 року
№1  та кошторисною документацією (т.1
арк. 96, т. 2 арк. 26-71). Договір №54-1 від 20.08.2004 року сторонами був
виконаний належним чином, замовником, ДП “Укршахтгідрозахист” роботи за даним
договором були прийняти та оплачені.

Як вбачається із наданих до
матеріалів справи доказів, відповідно до податкової накладної №4 від 01.12.2004
року податкові зобов'язання були відображені ТОВ МПК “Донецьке
промислово-сировинне забезпечення” в бухгалтерському та податковому обліку, що
підтверджується декларацією по податку на додану вартість №45882 (т.2 арк.
79-80), декларацією про прибуток №48827 (т.2 арк. 81-82), книгою придбання
товарів та послуг, а також книгою продажу.

За грудень 2004 року згідно
декларації №45882 сума податку на додану вартість, яка підлягала сплаті до
бюджету склала 2764 грн. та була сплачена в сумі 3000 грн. (з переплатою)
18.01.2005 року, про що свідчить виписка банку від 18.01.2005 року (т.2 арк.
83). Сума податку на прибуток за декларацією №48827 склала 1900 грн. та була
сплачена в сумі 3000 грн. 18.01.2005 року.

Крім того, правильність та
достовірність відображення зазначених операцій в бухгалтерському обліку
підтверджується актом комплексної документальної перевірки       №611/23-011/30354050 від 28.02.2006
року, яка була здійснена Центрально-Міською міжрайонною державною податковою
інспекцією м. Макіївки (т.1 арк.36).

З огляду на вказане, є
безпідставними посилання позивача на оформлення податкової накладної №4 від
01.12.2004 року з порушенням встановленого порядку, оскільки при перевірці
формування податкового кредиту за цією податковою накладною посадовими особами
позивача порушень встановлено не було.

Крім того, матеріали справи містять
акт Шахтарської об'єднаної державної податкової інспекції
№147/17-111-1/24678-5539 від 08.06.2005 року (т. 2 арк. 4-18) про результати
планової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового
законодавства СПД ОСОБА_1 за період з 11.05.2004 року по 31.12.2004 року,
згідно якого порушень податкового або іншого законодавства при відображенні
результатів господарської операції за договором №91 від 19.11.2004 року,
укладеним з МПК “Донецьке промислово-сировинне забезпечення” встановлено не
було. Декларації з податку на додану вартість за листопад 2004 року та про
доходи, одержані з 01.01. по 31.12.2004 року СПД ОСОБА_1 (т.2 арк.19-22) були
подані вчасно з відображенням результатів господарської діяльності за цей
період, про що зазначено в акті перевірки та позивачем не спростовано.

Таким чином, твердження позивача
щодо порушення відповідачами вимог статті 67 Конституції України щодо сплати
податків спростовуються наданими до матеріалів справи доказами.

Судова колегія вважає за необхідне
зазначити наступне.

Статтею 173 Господарського кодексу
України, який набув чинності з
01.01.2004 року, встановлено, що господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтями 174, 175 Господарського
кодексу України визначені підстави виникнення господарських зобов'язань та
майново-господарських зобов'язань, а саме встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати, в тому числі з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 207
Господарського кодексу України недійсним визнається господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає
вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства.

Із аналізу вказаної норми
вбачається, що для застосування вимог цієї статті повинна бути встановлена
наявність певних обставин, які свідчать про те, що сторона (або сторони),
укладаючи угоду, завідомо діяла з прямим умислом, спрямованим на досягнення
такої мети, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Наявність умислу у сторін чи однієї
сторони угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи,
усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і
суперечність її мети інтересам держави і суспільства і прагнули або свідомо
допускали настання протиправних наслідків. Правові наслідки визнання недійсним
господарського зобов'язання   вчиненого з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства такої угоди
залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від виконання умов
господарського договору - обома сторонами чи однією. Наявність умислу та
обставини щодо виконання угоди, стосовно дійсності якої виник спір, входять до
предмету доказування в судовому процесі.

Відповідно до частини 4 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень
повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути
використані як докази у справі. Позивач доказів наявності певних обставин, які
свідчать про те, що сторони, укладаючи спірний договір, завідомо діяли з  умислом, спрямованим на досягнення такої
мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, не надав, так само як не
надав доказів фактичного невчинення оспорюваної господарської операції.

Згідно з пунктом 5 статті 203
Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, правочин
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до частин 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує
його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності
правочину передбачені у статті 216 Цивільного Кодексу, де зазначено, що
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з
його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент
відшкодування. Приписами пункту 1 статті 234 цього Кодексу передбачено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Статті 662 та 664 Цивільного
кодексу України не містять умови визнання правочину недійсним, а передбачають,
що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу та  одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із
товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок
продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення
товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити
товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути
встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Перший
та другий відповідачі надали суду  докази
в підтвердження виконання ними договору №91 від 19.11.2004 року.

Податковий орган порушення
відповідачами вимог Цивільного кодексу України не довів.

Крім того, відповідачі до
кримінальної відповідальності за фіктивне підприємництво не притягувалися.
Факти ухилення від сплати податків судом не встановлювалися. Сам по собі
договір про продаж кабелю не є таким, що суперечить інтересам держави та
суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю
ним не вимагалися спеціальні дозволи, не було й інших законодавчих обмежень
стосовно його купівлі-продажу.

Беручи до уваги викладене, судова
колегія вважає, що господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що
при укладанні спірного договору та його виконанні шляхом здійснення
господарських операцій, позивачем не доведена наявність у відповідачів умислу
на досягнення мети, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

А відтак, у задоволенні позову в
частині  визнання недійсним
господарського зобов'язання, яке виникло за договором №91 від 19.11.2004 року,
укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю “Міською промисловою компанією
“Донецьке промислово-сировинне забезпечення”, м. Макіївка та Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1м. Шахтарськ, яке було
складено та виконано на суму 125175 грн. та стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю “Міської промислової компанії “Донецьке промислово-сировинне
забезпечення”, м. Макіївка суми, яку отримано від продажу кабелю марки КШВЕПбШв
3х120=1*35 у кількості 0,525 км., у розмірі 125175 грн. в доход держави
відмовлено правомірно.

Щодо вимог позивача про стягнення з
Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м. Шахтарськ суми,
яка отримана від продажу кабелю марки КШВЕПбШв 3х120=1*35 у кількості 0,525
км., у розмірі 125175 грн. в доход держави, то в цій частині господарський суд
правомірно закрив провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті
157 Кодексу адміністративного судочинства України, так як відповідно до довідки
з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1
арк.128-129) 05.07.2006 року була проведена державна реєстрація припинення
підприємницької діяльності Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної
особи  ОСОБА_1, м. Шахтарськ за його
рішенням.

Пунктом 5 частини 1 статті 157
Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває
провадження по справі у разі смерті або оголошення в установленому законом
порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини
не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи,
організації, які були стороною у справі.

Таким чином, вищенаведене
спростовує доводи, вказані заявником в апеляційній скарзі.

Приймаючи до уваги зазначене, суд
апеляційної інстанції вважає, що
постанова господарського суду Донецької області відповідає діючому
законодавству та фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких надана
апеляційна скарга не можуть бути підставою для її скасування.

Керуючись статтями 198, 200, 205
Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Макіївської
об'єднаної державної податкової інспекції
м. Макіївка на постанову господарського суду Донецької області від
19.10.2006 року у справі №37/66пд залишити без задоволення.

Постанову  від 19.10.2006 року господарського суду
Донецької області у справі №37/66пд залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом
одного місяця з дня складення ухвали в повному обсязі.

У судовому засіданні оголошена
вступна та резолютивна частини ухвали.

Повний текст ухвали складений та
підписаний 12.01.2007 року.

Головуючий:          М.В.
Калантай

Судді:           Р.В.
Волков

М.Д.
Запорощенко

Надруковано  7 примірників:

1 -у справу; 3 -сторонам у
справі;

2 -ДАГС; 1 -ГС Донецької обл.