ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

05.06.07                                                                                           Справа  № 5/3275-18/180А

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Бонк Т.Б.

суддів                                                                                Марко Р.І.

Бойко С.М.

при секретарі судового засідання Гунька О.

розглянувши           апеляційну скаргу Заводу телевізійної техніки «Електрон»Дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства «Концерн-Електрон»(далі Завод телевізійної техніки «Електрон») від 13.03.2007р. №А067/151

та апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова від 21.02.2007р. №5870/10-0

на постанову           Господарського суду Львівської області від 16.02.2007р.

у справі           № 5/3275-18/180А

за позовом           Державної податкової інспекції (далі ДПІ) у Залізничному районі м. Львова

до          Заводу телевізійної техніки «Електрон», м. Львів

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача          1. Головне Управління Державного казначейства України у Львівській області

2. Міністерство Фінансів України, м. Київ

про           стягнення бюджетної заборгованості

за участю представників:

від позивача           – Шиба Л.П. –начальник юридичного відділу;

від відповідача           - Рикаліна О.В. –юрисконсульт;

-Лотоцький Г.М. –аудитор;

від третьої особи 1 – Ожинко П.І. –головний спеціаліст юридичного відділу;

від третьої особи 2  - не з’явився;

встановив:

постановою Господарського суду Львівської області від 16.02.2007р. у справі №5/3275-18/180А, суддя Мартинюк В.Я., позов задоволено частково, стягнуто з активів Заводу телевізійної техніки «Електрон»в користь державного бюджету України суму по погашенню відсотків за користування позикою, в іншій частині позову відмовлено.

Постанова місцевого господарського суду мотивована положеннями норм п.2, п.11 Інструкції про особливості застосування Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року N 8-93 "Про стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів" (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 2 листопада 1993 р. N 84 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 листопада 1993 р. за N 169) -далі Інструкція №84 ч.4 ст.17 Бюджетного кодексу України, а також зокрема тим, що у даному випадку відповідач не є платником податку і пені, яку просить стягнути позивач; рішенням Господарського суду Львівської області від 22.02.2005р. у справі №5/3298-25/422(5/3104-23/195) стягнуто з відповідача на користь державного бюджету 125416,80грн. суми нарахованих процентів за користування бюджетною позичкою за договором.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції Завод телевізійної техніки «Електрон»подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Господарського суду Львівської області від 16.02.2007р. у справі №5/3275-18/180А в частині стягнення з відповідача суми коштів на погашення відсотків за користування позикою в розмірі 43947,12коп. та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в позові повністю. Зокрема скаржник зазначає, що судом при задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів по погашенню відсотків за користування позикою в сумі 43947,12грн. порушено норми матеріального права та не з’ясовано всі обставини справи, а саме судом не встановлено причин невиконання зобов’язань за договором №15; відповідач обов’язок щодо виконання державного замовлення виконав повністю, однак замовник Міністерство оборони України відмовився від придбання продукції, державне замовлення не реалізоване внаслідок причин, що не залежали від відповідача, а тому вини відповідача щодо неповернення позики та процентів за користування позикою немає; дані правовідносини носять цивільний характер, а тому на них поширюється строк позовної давності.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ДПІ у Залізничному районі м. Львова подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Господарського суду Львівської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задоволити позовні вимоги ДПІ У Залізничному районі м. Львова повністю. Зокрема апелянт зазначає, що судом неповно з’ясовано обставини справи, а саме: бюджетна заборгованість в сумі 268000,80грн. заводу телевізійної техніки «Електрон»підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.08.2005р.у справі №5/3298-25/422, однак дана сума на даний час не сплачена; відповідач є платником податків та зборів, однак на даний час має заборгованість перед бюджетом; органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дослідивши подані сторонами докази і оцінивши їх у сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Міністерством Фінансів України та Заводом телевізійної техніки укладено договір від 30.03.1994р. №15 про надання Міністерством Фінансів України бюджетної позички Заводу телевізійної техніки (а.с.15).

Відповідно до п.1.1. вищезазначеного договору Міністерством Фінансів України («Міністерство») зобов’язується у другому кварталі 1994 р. надати Заводу телевізійної техніки («Підприємство») бюджетну позичку у сумі 14,5млрд. крб. з оплатою 10% річних.

Відповідно до п.1.2 даного договору «Підприємство»зобов’язується забезпечити повне повернення одержаних коштів та процентів за рахунок прибутку що залишається

Пунктом 1.3. даного договору передбачено, що у разі невиконання «Підприємством»свого зобов’язання, «Міністерству»надається право стягнення необхідних коштів у безспірному порядку.

Відповідно п.2 Інструкції про особливості застосування Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року N 8-93 "Про стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів" (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 2 листопада 1993 р. N 84 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 листопада 1993 р. за N 169) чинною на момент виникнення правовідносин за порядком, визначеним у даній Інструкції, провадиться стягнення невнесених у встановлені строки податків, податкового кредиту та інших платежів, в тому числі платежів щодо відшкодування витрат Державного бюджету України на виконання кредитних та гарантійних зобов'язань України, які виникли внаслідок невиконання юридичними особами-позичальниками своїх зобов'язань щодо погашення та обслуговування наданих на умовах повернення кредитів, залучених державою або під державні гарантії, передбачених Класифікацією доходів і видатків Державного та місцевих бюджетів України, до Державного бюджету України, бюджету Республіки Крим, бюджетів місцевого самоврядування, інших місцевих бюджетів і позабюджетних фондів, внесків до державних цільових фондів, сум фінансових санкцій, що застосовуються до підприємств, установ, організацій і громадян за порушення сплати податків і неподаткових платежів до бюджетів і державних цільових фондів (надалі - платежі).

Відповідно до п.11 вищезазначеної Інструкції після закінчення встановлених термінів сплати відповідних платежів невнесена сума вважається недоїмкою і стягується з нарахуванням пені.

Нарахування пені за всіма видами податків і зборів (обов'язкових платежів) здійснюється у відповідності з порядком, встановленим чинним законодавством (п.11.1 Інструкція №84)

Отже, з вищезазначених норм вбачається, що розрахунок пені визначений лише щодо податків і зборів (обов’язкових платежів), а щодо платежів передбачених п.2 вищезгаданої Інструкції такого розрахунку не передбачено.

Відповідно до ч.4 ст. 17 Бюджетного кодексу України у разі невиконання юридичними особами своїх зобов'язань щодо погашення та обслуговування наданих на умовах повернення кредитів, залучених державою або під державні гарантії, інших гарантованих державою зобов'язань, та стягнення заборгованості перед Державним бюджетом України з наданих підприємствам і організаціям позичок із державного бюджету, позичок, наданих за рахунок коштів, залучених державою або під державні гарантії, плати за користування цими позичками органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення невнесених у строк податків і неподаткових платежів, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна боржників.

Норма ч.4 ст.17 Бюджетного кодексу України є відсилочною до Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», однак вона не пов’язується поняттям механізму стягнення з розрахунком пені.

Щодо посилання відповідача на те, що судом не досліджено характеру правовідносин та помилково визначено їх , як бюджетні, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 Бюджетного кодексу України бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про державний бюджет України на 2003рік»органи державної податкової служби визнані органами стягнення  простроченої заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії та бюджетними позиками.

Кошти отримані відповідачем відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 10.12.1993р. №1017 на виконання Указу Президента України «Про державний контракт і державне замовлення на 1994 рік»від 28.10.1993р. №489/93.

Враховуючи викладене відносини, які виникли при укладенні та виконанні даного договору є бюджетними, а тому на них не поширюється строк позовної давності встановлений Цивільним кодексом України.

Також слід зазначити, що рішенням Господарського суду Львівської області від 22.02.2005р. у справі №5/3298-25/422 (5/3104-23/195), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.08.2005р. стягнуто з Заводу телевізійної техніки «Електрон»на користь державного бюджету 125416,80грн. суми нарахованих процентів за користування бюджетною позичкою за договором від 30.03.1994р. №15 про надання Міністерством Фінансів України бюджетної позички Заводу телевізійної техніки.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки судовим рішенням у справі №5/3298-25/422 (5/3104-23/195) досліджені та встановлені обставини нарахування процентів за користування позикою та встановлена правильність їх нарахування дані обставини не потребують доказуванню у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. (ч.1 ст.70 КАС України )

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею ст.72 цього Кодексу.

Згідно ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємозв’язок доказів у їх сукупності.

Скаржники не подали у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи викладені в апеляційних скаргах.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, апеляційний господарський суд вважає, що постанова місцевого господарського суду відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 79, 86, 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України ,Львівський апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду Львівської області від 16.02.2007р. року у справі №5/3275-18/180А залишити без змін, апеляційну скаргу Заводу телевізійної техніки «Електрон»Дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства «Концерн-Електрон»та апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова - без задоволення.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст.ст.212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Матеріали справи повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                                                Бонк Т.Б.

Судді                                                                                                    Марко Р.І.

Бойко С.М.