ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.07.07                                                                                       Справа №26/305/06-8/128/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Яценко О.М. судді  Яценко О.М.    , Зубкова  Т.П."(переведений)"  , Колодій Н.А.

при секретарі Піскуновій І.В.

за участю представників

позивача: Дика О.В. наказ № 1/К-1 від 12.07.1999 року;

відповідача: Мінько І.В. довіреність б/н від 22.06.2006р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи та апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агро-Бізнес", Донецька область, м. Маріуполь на рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2007 р. у справі № 26/305/06-8/128/07

за позовом: Приватного підприємства "Агро-Бізнес", Донецька область, м. Маріуполь

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Розагропродукт", Запорізька область, смт. Розівка

про стягнення суми

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2110 від 10.07.2007 року справа № 26/305/06-8/128/07 передана для розгляду колегії суддів у складі: головуючий – Яценко О.М., суддів -  Зубкова Т.П., Колодій Н.А..

Колегія суддів прийняла справу до провадження.

У судовому засіданні за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.03.2007 року (суддя Попова І.А.) в частині стягнення основного боргу в сумі 19 950 грн. провадження по справі припинено. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ “Розагропродукт” на користь ПП “Агро - Бізнес” 263 грн. 20 коп. судових витрат.

Приватне підприємство "Агро-Бізнес", Донецька область, м. Маріуполь (позивач у справі) з рішенням господарського суду не погодилося та звернулося до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає що неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.ст. 693, 536 та 625, а також незастосування судом норм ст. 612 Цивільного Кодексу України, призвело до прийняття судом помилкового рішення про те, що ПП «Агро-Бізнес» не має права на отримання від ТОВ «Розагропродукт» сум відшкодування збитків, а саме: втрат від інфляції, річних процентів, а також процентів за користування грошовими коштами - перерахованій передоплаті. Просить рішення господарського суду Запорізької області скасувати, прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з ТОВ “Розагропродукт” на користь ПП “Агробізнес” три відсотки річних у сумі 2367, 88 грн., збільшення передплати на індекс інфляції у сумі 7648, 45 грн. і проценти за користування чужими коштами у сумі 6990, 20 грн., всього на суму 17006, 53 грн. Стягнути з ТОВ “Розагропродукт” на користь ПП “Агробізнес” витрати у сумі, заявлені у первісному позові – 443, 64 грн., додатково сплачене державне мито у сумі 43, 93 грн. та сплачене державне мито у зв’язку із зверненням до апеляційної інстанції у сумі 85,03грн., разом – 572,60грн.

ТОВ "Розагропродукт", Запорізька область, смт. Рогівка відзиву на апеляційну скаргу не направило, повноважний представник у судовому засіданні зазначив, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення. Підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки гроші отримані в якості передплати, повернуті у повному обсязі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

30.04.2003 року між ПП «Агро-Бізнес» (позивач за даною справою, покупець за договором) та ТОВ «Розагропродукт» (відповідач за даною справою, продавець за договром) було укладено договір купівлі-продажу про поставку ТОВ «Розагропродукт» на адресу ПП «Агро-Бізнес» до 10.08.2003 року пшениці фуражної врожаю 2003 року у кількості 100 т на умовах 100% передплати за ціною 380,00 грн..

Договірне зобов'язання щодо передплати ПП «Агро-Бізнес» виконало у повному обсязі: платіжним дорученнями №710 від 05.05.2003 року на поточний рахунок відповідача була перерахована сума 38000, 00 грн.. Отримавши 100% передплату відповідач договірні зобов'язання не виконав, отримані кошти не повернув, а продовжував ними користуватися. Стягнення з відповідача основної заборгованості, суми річних процентів, витрат від інфляції та проценти за користування сумою передоплати і було предметом розгляду у суді першої інстанції.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування  норм чинного законодавства при винесенні рішення суду, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав:

За умовами договору купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк,  визначений відповідно до статті 530  ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України сторони вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу (пункт 5) сторони встановили, що в рамках договору можлива передоплата згідно рахунків виставлених продавцем.

Як свідчать матеріали справи, договірне зобов'язання щодо передплати ПП «Агро-Бізнес» виконало у повному обсязі: платіжним дорученнями №710 від 05.05.2003 року на поточний рахунок відповідача була перерахована сума 38 000, 00 грн.(а.с.12).

Отримавши 100% передплату відповідач договірні зобов'язання не виконав, отримані кошти не повернув.

03.09.2004 року відповідач повернув частину грошових коштів - 18 050 грн. Решта була повернена відповідачем у липні 2006 року після подання ПП "Агро-Бізнес" позову до суду. За таких обставин суд першої інстанції цілком правомірно, на підставі  п.1-1 статті 80 ГПК України припинив провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 19 950 грн..

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції цілком правомірно зазначив, що вимоги про стягнення втрат від інфляції грошових коштів в сумі 7 648 грн. 45 коп. та річних процентів в сумі 2 367 грн. 88 коп. задоволенню не підлягають. При нормативному обґрунтуванні стягнення зазначених сум позивач послався на ч. 2 статті 625 ЦК України. Згідно зазначеної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно умов договору № 3004-1-03п від 30.04.2003 р. на відповідача було покладено обов’язок передати пшеницю фуражну у кількості 100 тон, тобто його зобов’язання з договором перед позивачем не є грошовими, а тому відсутні правові підстави застосовувати санкції передбачені статтею 625 ЦК України, яка передбачає санкції за невиконання грошового зобов’язання.

Позивач не надав суду доказів направлення відповідачу заяви про відмову від договору та вимоги про повернення суми попередньої оплати, як передбачено ст. 693 ЦК України.

Також необґрунтованими є вимоги про стягнення 6990 грн. 20 коп. процентів на суму попередньої оплати за користування чужими коштами, із посиланням до ст. ст. 693, 536 ЦК України, нарахованих з 05.05.2003 р. до 11.08.2006 р. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договором укладеним між сторонами не передбачений обов'язок отримувача коштів -продавця за договором у разі отримання попередньої оплата сплачувати проценти за користуваннями ними, також не узгоджено і розміру таких процентів та моменту, з якого починається їх обчислення (як передбачено п. З ст. 693 ЦК України). Посилання позивача на Положення про проценту політику Національного банку України , яке затверджене Постановою правління Нацбанку України 18.08.2004 р. № 389 є неправомірним, оскільки зазначене Положення визначає основні принципи встановлення Національним банком України процентних ставок за своїми операціями та регулювання діяльності банків, і не передбачає застосування встановленої Нацбанком України процентної ставки у господарських відносинах сторін.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника апеляційної скарги, стовно того, що звернення позивача із позовом № 205 від 26.07.2006р. по цій справі, є підтвердженням вимоги позивача по поверненню суми боргу відповідачем, саме у грошовій формі.

Передбачене статтею 56 ГПК України надсилання  копії позовної заяви і доданих до неї документів є процесуальним обов'язком позивача як учасника судового процесу і не підпадає під ознаки вимоги щодо виконання боржником обов'язку, про яку йдеться у зазначеній нормі Цивільного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним а також наступним:

Підприємництво-це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України). При виборі контрагента для фінансово-господарських відносин, у даному випадку ТОВ "Розагропродукт", Запорізька область, смт. Розівка, позивач діяв на власний розсуд та власний ризик, який виключає в себе, в тому числі, можливість невиконання контрагентом прийнятих на себе зобов’язань.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення господарського суду. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Судові витрати, у відповідності до ст. 49 ГПК України, покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агро-Бізнес", Донецька область, м.Маріуполь на рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2007 р. у справі № 26/305/06-8/128/07 залишити без задволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2007 р. у справі №26/305/06-8/128/07- залишити без змін.

Головуючий суддя Яценко О.М.

судді  Яценко О.М.

Зубкова  Т.П."(переведений)"  Колодій Н.А.