ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.08.07
Справа № 17/373-07.

СУТЬ СПОРУ: Прокурор просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16.08.2006 р., укладений між відповідачами.

Представники першого відповідача в письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що при укладенні спірної угоди першим відповідачем не було порушено прав позивача, оскільки воно не є власником проданого за спірною угодою нерухомого майна.

Другий відповідач в письмовому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що прокурором не подано доказів того, що будівля по вул. Л.Українки, 14, є гуртожитком, а також не вказано норми матеріального права, на підставі яких необхідно визнати спірний договір недійсним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Рішенням господарського суду сумської області від 19.04.2005 по справі № 7/116-04 визнано банкрутом першого відповідача і призначено ліквідатором арбітражного керуючого   Коробку   Р. П.,   якого   зобов'язано   подати   до   суду   звіт   та ліквідаційний баланс.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 31.10.05 повноваження Коробки Р.П. припинено та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Шевченка І. В.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 16.04.07 у даній справі затверджено мирову угоду від 16.03.07 та провадження припинено. Прокуратура області з метою захисту інтересів держави в особі управління майна комунальної власності Сумської міської ради вступила у розгляд справи на стадії касаційного оскарження ухвали суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.06.07 касаційне подання прокурора задоволено, дану ухвалу скасовано, справу № 7/116-04 направлено на новий розгляд.

Рішенням Сумської міської ради №1467-МР від 30.11.2005 згідно зі ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Суми гуртожитків, що належать боржнику в тому числі і гуртожитку по вул. Л. Українки 14.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.08.2006, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Резниченко М.О., перший відповідач продав другому відповідачу нежитлові приміщення, а саме: приміщення 101 площею 66,2 м2, приміщення 102 площею 50,5 м2, приміщення 103 площею 31,6 м2, що складають 26/1000 частин нерухомого майна (гуртожитку) під літерою «А-5» (матеріали стін, будівель та споруд - цегла) загальною площею 5801,6 м2, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Л. Українки, 14.

Як зазначає прокурор в обґрунтування позовних вимог, даний договір укладено в порушення рішення Сумської міської ради №1467-МР від 30.11.05 та статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і є таким, що не відповідає закону.

Згідно статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Статтею 4 Житлового Кодексу України встановлено, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, відчужені за спірним договором приміщення є нежитловими, що підтверджується розрахунком ідеальних часток, а саме приміщення 102, 103 – актовий зал, 101- зал (п. 1.1 договору).

Таким чином, відчужені за спірним договором нежитлові приміщення не входять до житлового фонду, в зв’язку з чим на них не поширюється дія ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на те, що відповідно до статті 6 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 у гуртожитках повинні забезпечуватися необхідні умови для проживання, занять, відпочинку. Статтею 16 вказаного положення передбачено, що всі мешканці гуртожитку мають право користуватися приміщеннями культурно-побутового призначення, обладнанням, інвентарем гуртожитку та комунально-побутовими послугами.

Як вбачається із змісту зазначених статей, дане Положення встановлює тільки право на користування приміщеннями культурно-побутового призначення мешканцями гуртожитку і не встановлює права володіння та розпорядження зазначеними приміщеннями.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент укладення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним основам суспільства.

Прокурор звернувся в господарський суд з позовом в інтересах держави в особі управління майна комунальної власності і мотивує свої вимоги тим, що даний договір укладено в порушення рішення Сумської міської ради №1467-МР від 30.11.05 та статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і є таким, що не відповідає закону.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч.1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб‘єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ для захисту своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»  право комунальної власності належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, органи місцевого самоврядування  від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об‘єктами права комунальної власності, в тому числі виконують всі майнові операції, а згідно з ч.5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб‘єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Управління майна комунальної власності Сумської міської ради є виконавчим органом Сумської міської ради, а тому не є суб‘єктом, уповноваженим безпосередньо здійснювати право комунальної власності від імені та в інтересах територіальної громади.

Зважаючи на наведене, управління майна комунальної власності Сумської міської ради є неналежним позивачем у даній справі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 03.07.2007 р. по справі №14/3-07.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що вимоги прокурора є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

1.          У позові відмовити.

Суддя                                                                                О.В. Коваленко