СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

30 серпня 2007 року
Справа № 2-25/11077-2005

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Маслової З.Д.,

суддів                                                                      Волкова К.В.,

Ткаченка М.І.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Державного комунального підприємства з утримання житла "УЮТ-Н" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Маргарітов М.В.) від 15 серпня 2005 року у справі №2-25/11077-2005

за позовом           Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (пр. Кірова, 51-52/10-а, Сімферополь, 95017)

до           Державного комунального підприємства з утримання житла "УЮТ-Н" (вул. Гер. Десантників, 9а, Новоозерне, Євпаторія, 97491)

про стягнення 5551,35 грн. за нестворення у 2004 році робочого місця для працевлаштування інвалідів

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який введено в дію з 01 вересня 2005 року до початку діяльності  окружних та апеляційних адміністративних   судів   адміністративні   справи, підвідомчі господарським  судам  відповідно  до Господарського процесуального кодексу України 1991 року,  вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні   місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу   адміністративного судочинства України.

01 липня 2005 року Кримське республіканське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до державного комунального підприємства по утриманню житла „Уют-Н” міста Євпаторії про стягнення 5551,35 грн. за нестворення у 2004 році робочого місця для працевлаштування інвалідів.

Позовні вимоги заявлені і справа розглянута за нормами Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 15 серпня 2005 року у справі № 2-25/11077-2005 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів 5551,35 грн. штрафних санкцій, на користь державного бюджету України державне мито у сумі 102,00 грн. та 118,00 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу (суддя Маргарітов М.В.)  (а.с. 31-33).

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем порушені вимоги Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-XII від 21 березня 1991 року в редакції Закону України від 05 липня 2001 року №2606-111  щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Не погодившись з рішенням суду, державне комунальне підприємство по утриманню житла "УЮТ-Н" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що згідно частини 3 статті 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-XII від 21 березня 1991 року Закону України від 05 липня 2001 року №2606-111 сплату штрафних санкцій підприємства (об’єднання), установи і організації проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів), а оскільки по результатах фінансово-господарської діяльності підприємство у 2004 році не мало прибутку (що підтверджується звітом про фінансові результати за 2004 рік (а.с. 8), отже, підстави для стягнення штрафних санкцій відсутні. Майно у підприємства відсутнє, звернення стягнення на майно теж неможливо, підприємство знаходиться на території Новоозернівської селищної ради міста Євпаторії, яка є його засновником. З цих підстав відрахування коштів за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, підприємство зобов’язано проводити  на рахунок місцевої ради, а не на користь державного бюджету України (а.с. 56-58).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 21 грудня 2005 року апеляційна скарга розглянута за нормами Господарського процесуального кодексу України, залишена без задоволення, рішення господарського суду –без змін (а.с. 67-71).

Постановою Вищого господарського суду України від 24 липня 2007 року касаційна скарга, яка оформлена за нормами Господарського процесуального кодексу України була задоволена частково, постанова апеляційної інстанції скасована, так як розглянута за нормами Господарського процесуального кодексу України, а не за нормами Кодексу адміністративного судочинства України і справа передана до Севастопольського апеляційного господарського суду на повторний розгляд за нормами Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 92-95, 74-76, 84-86, 89).

Справа прийнята до повторного провадження апеляційною інстанцією за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

До початку судового засідання позивачем надіслане заперечення на апеляційну скаргу за вх. №15214 від 27 серпня 2007 року, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, як законну, а також розглянути справу без участі його представника у зв’язку з відсутністю коштів на відрядження.

У судове засідання не з’явився представник апелянта, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, повідомлення про вручення поштового відправлення у матеріалах справи.

Відповідно до пункту 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб,  які беруть участь у справі,  належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду,  не перешкоджає  судовому  розгляду справи.

Судова колегія вважає  можливим розглянути справу у відсутності не з’явившогося представника апелянта.

Обговоривши відповідно до вимог статті 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Причиною виникнення спору  у справі є правомірність стягнення з  державного комунального підприємства по утриманню житла "УЮТ-Н"   штрафних санкцій за не створення у 2004 році одного робочого  місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991 року, в редакції Закону України від 05 липня 2001 року, що діяв на момент спірних правовідносин, для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від середньооблікової чисельності працівників де кількість працюючих 25 і більше чоловік.

Згідно з частиною 1 статті 18 вказаного вище Закону, працевлаштування інвалідів здійснюється центральним  органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування,  громадськими організаціями інвалідів.

Із змісту звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік, затвердженого наказом Міністра Міністерства праці України №338 від 29 грудня 2004 року "Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2004 рік", наданого державним комунальним підприємством по утриманню житла „Уют-Н” до Кримського Республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів 21 січня 2005 року за формою 10-ПН, вбачається, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу, склала у 2004 році 37 осіб, кількість інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, відповідно до Закону України №785 від 21 березня 1991 року склала 1,5 робочого місця, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0, фонд оплати праці штатних працівників складає 205,4 тис.грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника склала 5,6 тис. грн., сума коштів штрафних санкцій на нестворене робоче місце для інвалідів становить 8,4 тис. грн. (аркуш справи 8).

Таким чином, відповідач погодив з позивачем зобов`язання зі штрафних санкцій у сумі 8,4 тис.  грн. Даний документ підписано керівниками юридичної  особи та скріплено печаткою.

Відповідно до пункту 5 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №314 від 03 травня 1995 року, яка діяла до 31 січня 2007 року, підприємства розробляють  заходи  щодо  створення  робочих місць  для  працевлаштування інвалідів,  включають  їх  до  колективного  договору, інформують центри зайнятості,  місцеві органи соціального  захисту населення  та  відділення  Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування  )  робочих  місць  для  працевлаштування  інвалідів.

У пункті 14 Положення №314 від 03 травня 1995 року зазначено, що підприємства щорічно до 1 лютого року,  що настає за звітним  інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Пунктом 3 Положення „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, передбачено, що робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Таким чином, необхідною ознакою факту створення робочого місця для інваліда є наявність саме працевлаштування його на такому місці. Судова колегія вважає, що в іншому випадку робоче місце для інваліда вважається нествореним, так як органам, визначеним у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” невідомо, чи створені на конкретному підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів.

При цьому частиною першою статті 18 Закону № 875 і пунктом 10 Положення передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Наказом   Державного   комітету статистики України від 06 липня 1998 року № 244, зареєстрованим   в   Міністерстві   юстиції   України   17 липня 1998 року № 464/2904, затверджено Інструкцію щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках” і № 4-ПН “Звіт про вивільнення працівників”, відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 якої:

- звіт за формою № 3-ПН подається підприємствами, незалежно від форм власності і господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно;

- у разі потреби термінового заміщення наявних вільних робочих місць, що виникли у міжзвітний період у зв'язку зі звільненням працівників, дані про ці місця подаються додатково, в міру їх виникнення;

- в графі 4 звіту за  формою № 3-ПН проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями, для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів, учнів, студентів, інвалідів. Наявність вільних робочих місць (вакантних посад) зазначається щодо кожної категорії громадян окремо під встановленими шифрами (інваліди мають шифр “14”).

Щомісячних звітів  за формою З-ПН за 2004 рік апелянт не надав, незважаючи на вимогу судів (а.с.1, 26-27) та апеляційної інстанції від 15 серпня 2007 року.

У постановах від 20 липня 2004 року у справі №2-23/9789-03, від 29 березня 2005 року у справі №13/403 та від 29 березня 2005 року у справі №3/118 Верховний Суд України виклав правову позицію, згідно з якою суди мають з`ясовувати, чи повідомляло підприємство органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; якщо названі органи були повідомлені, то чи направлялись інваліди для працевлаштування, з чиєї вини направлені не були працевлаштовані або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади.

Отже, працевлаштування інвалідів може здійснюватися органами працевлаштування інвалідів, визначеними у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, лише за наявності отриманої від підприємства інформації про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Згідно з повідомленням Євпаторійського міського центру зайнятості від 12 травня 2005 року за вих. №913 вбачається, що за період  з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року державне комунальне підприємство по утриманню житла „Уют-Н” у 2004 році відомості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів на яких може застосовуватись праця інвалідів, не надавало (аркуш справи 11).

Євпаторійська міська рада листом від 06 травня 2005 року вих. № 3284/02-27 також повідомила, що державне комунальне підприємство по утриманню житла „Уют-Н” з питань направлення інвалідів на працевлаштування у 2004 році не зверталося, інформацію про вільні робочі місця, на яких може застосовуватись праця інвалідів, не надавало (аркуш справи 12).

Даних про виконання відповідачем вимоги пунктів, 3, 5, та 14 державне комунальне підприємство "Уют-Н" не надало жодній судовій інстанції, незважаючи на те, що згідно пункту 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, відповідачем не виконано обов`язків, покладених на нього Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та Положеннями „Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів” щодо створення робочого місця для працевлаштування інвалідів, у зв’язку з чим, настають правові наслідки у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 від 21 березня 1991 року, в редакції Закону України від 05 липня 2001 року .

Згідно з частиною 1 статті 20 вищезгаданого Закону та відповідно до пункту 3 „Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року № 1767, підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж встановлена нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 вказаного Закону, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів, не пізніше 15 квітня року, який наступає за звітним, штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати штатного працівника на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Посилання відповідача на відсутність прибутку у 2004 році не приймається до уваги, так як згідно частини 3 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України” за відсутністю прибутку  штрафні санкції у примусовому порядку стягуються шляхом звернення на майно підприємства.

Ті обставини, що підприємство створено Новоозернівською селищною радою, не являється підставою для звільнення його від сплати штрафних санкцій, так як згідно статті 20 Закону, він розповсюджується на всі види підприємницької діяльності, незалежно від форми власності, за виключенням тих, що  повністю утримуються  за  рахунок  коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно до статті 250 Господарського кодексу України, що розповсюджувалася на спірні правовідносини до 01 січня 2006 року, адміністративно-господарські     санкції    можуть    бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом  шести  місяців  з дня  виявлення  порушення,  але  не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом.

Законом України від 06 жовтня 2005 року № 2960-IV "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів", внесено зміни до частини 4 статті 20, згідно якої  адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами,  установами,  організаціями,  у  тому числі  підприємствами,  організаціями   громадських   організацій інвалідів,  фізичними  особами,  зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в  якому  відбулося  порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього  Закону.  При  цьому,  до  правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій,  передбачених цим Законом, з 01 січня 2006 року  не  застосовуються   строки,   визначені   статтею   250 Господарського кодексу України.

Так як на 2004 рік діяли вимоги статті 250 Господарського кодексу України, суд повинен перевірити строки звернення до суду. Позовна заява поступила  до суду 01 липня 2005 року, тобто в 6-місячний термін.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду прийнято без порушень і при правильному застосуванні норм матеріального права, викладені в рішенні суду висновки відповідають обставинам справи, інших підстав для скасування (зміни) рішення місцевого господарського суду також немає.

Керуючись статтями 24, 195, пунктом 1 частини 1 статті 199, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу державного комунального підприємства по утриманню житла „Уют-Н” залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 15 серпня 2005 року у справі № 2-25/11077-2005 залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвала суду апеляційної за наслідками перегляду, набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                    підпис                    З.Д. Маслова

Судді                                                  підпис                    К.В. Волков

підпис                    М.І. Ткаченко