ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 9/53пн

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Козир Т.П.

суддів :
Мележик Н.І.,
Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ЗАТ КБ “ПриватБанк” в особі філії “Донецьке регіональне управління”

на постанову
від 25.06.2007р. Донецького
апеляційного господарського суду

у справі
№ 9/53пн

за позовом
ТОВ "ТРЕЙД-КОМЕРС"
(надалі –Товариство)

до
Філії "Донецьке регіональне
управління" ЗАТ КБ "ПриватБанк";
ЗАТ КБ "ПриватБанк"
(надалі –Банк)

третя особа, без самостійних вимог
ВАТ  Державна холдінгова компанія "Спецшахтобуріння"
(надалі –Компанія)

про
витребування майна

за участю представників:

від позивача
-  Марінков І.В. (03.10.2007 р.),
Медведський В.Д. (03.10.2007 р.),
Попович І.Я. (10.10.2007 р.)

від відповідача-1
-  не з’явились

від відповідача-2
-  Левченко О.В.

від третьої особи
-  не з’явились

в судових засіданнях 03.10.2007 р. та 10.10.2007 р. оголошувались перерви

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2007 р. Товариство звернулось до суду з позовом до Банку та Філії "Донецьке регіональне управління" Банку про витребування нежитлового приміщення загальною площею 1075,10 м2, що розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, із незаконного володіння, а також про зобов'язання передати дане нежитлове приміщення та підписати акт приймання-передачі щодо повернення майна.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували.

В процесі розгляду справи позивач відмовився від позову за вимогами до Філії “Донецьке регіональне управління” Банку.

Рішенням господарського суду Донецької області від 28.04.2007 р. (суддя Марченко О.А.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. (судді: Мирошниченко С.В., М’ясищев А.М., Колядко Т.М.), позов задоволено частково: витребувано нежитлове приміщення загальною площею 1075,10 м2, що розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, із незаконного володіння Банку на користь Товариства; в іншій частині в позові відмовлено; припинено провадження у справі за вимогами до Філії “Донецьке регіональне управління” Банку на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Не погоджуючись з постановою, Банк в особі Філії “Донецьке регіональне управління” звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 10.10.2007 р. розгляд касаційної скарги завершено та оголошено перерву до 16.10.2007 р. для підготовки повного тексту постанови.

Сторони повідомлені належним чином про час і місце судового засідання.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, відповідно до п. 1.1 статуту Компанії її засновником та управляючим органом є Міністерство вугільної промисловості України. Згідно п. 3.6 статуту Компанії вона має право надавати засоби виробництва та інші матеріальні цінності в оренду іншим юридичним особам за узгодженням з Міністерством вугільної промисловості України.

Судами досліджено, що 12.10.2005 р. між Компанією (орендодавець) та Банком в особі філії “Донецьке регіональне управління” (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (надалі –Договір), відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування частину нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, загальною площею 1075,1 м2.

У листі № 01/37-16 від 12.10.2005 р. Міністерство вугільної промисловості України не заперечувало проти передачі в оренду згаданих приміщень загальною площею 1075,1 м2, терміном на 1 рік.

Відповідно до п. 10.1 договору оренди від 12.10.2005 р. останній діє до 30.09.2006 р. включно.

Згідно п. 10.4 договору оренди від 12.10.2005 р. у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну даного договору по закінченню строку його дії на протязі одного місяця, договір вважається пролонгованим на той же строк та на тих саме умовах, які були ним передбачені.

У зв’язку із закінченням терміну дії договору оренди від 12.10.2005 р. та відсутністю наміру продовжувати його дію, Компанією на адресу Банку в особі філії “Донецьке регіональне управління” було направлено лист № 01/168 від 01.08.2006 р. з вимогою передати орендоване приміщення за актом приймання-передачі у відповідності до п. 3.3 договору оренди від 12.10.2005 р.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

В силу положень ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, лише за відсутності заперечень наймодавця.

Відповідно до п. 10.5 договору оренди від 12.10.2005 р. дія останнього припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на якій він був укладений.

Таким чином, договір оренди від 12.10.2005 р. припинив свою дію 30.09.2006 р.

Виставлення Компанією рахунків на сплату платежів за користування майном, які були оплачені відповідачем, не можна розцінювати як її згоду на пролонгацію договору оренди від 12.10.2005 р., оскільки Банк сплачував плату за фактичне користування майном. Сплата платежів не є підставою продовження договору, термін дії якого закінчився.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, нового договору оренди на спірне приміщення з Банком укладено не було. Тому висновки судів про безпідставність зайняття відповідачем приміщення відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 та ч. 1 ст. 27 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, а орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Частиною 2 ст. 291 ГК України передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Стаття 785 ЦК України визначає, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Проте, як досліджено судами, Банк в особі філії “Донецьке регіональне управління” своїх зобов’язань, всупереч умовам договору оренди від 12.10.2005 р. та вимог законодавства, не виконав. Орендоване приміщення площею 1075,1 м2, яке розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, Компанії не повернув.

Судами встановлено, що 18.12.2006 р. між Компанією (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 7, відповідно до умов якого орендодавець передає орендарю у тимчасове платне володіння та користування частину нежитлового приміщення загальною площею 1075,1м2 за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а. Відповідно до п. 3.1 цього договору останній укладено строком на 5 років.

Рішенням Постійно діючого третейського суду від 12.01.2007 р. у справі № 159/01.00 договір оренди від 18.12.2006 р. було визнано дійсним та зобов'язано Компанію передати спірне приміщення Товариству.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ст. 765 ЦК України).

Пунктом 5.1 договору оренди від 18.12.2006 р. передбачено, що передача приміщення здійснюється на протязі 1 (одного) календарного дня з моменту підписання договору.

Проте, Компанія своїх зобов’язань за договором оренди від 18.12.2006 р. та рішення третейського суду не виконала, приміщення Товариству не передала через його неповернення попереднім користувачем, тобто Банком в особі в особі філії “Донецьке регіональне управління”.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що неповернення Банком Компанії приміщення площею 1075,1 м2, яке розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, порушує законні права та інтереси Товариства, а також перешкоджає останньому здійснювати право користування орендованим приміщенням.

Положення Закону України “Про власність” передбачали, що власник має право вимагати повернення свого майна з чужого незаконного володіння (ч. 1 ст. 50 Закону). Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ч. 2 ст. 48 Закону). Положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (ч. 5 ст. 48 Закону).

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Матеріали справи свідчать про те, що всебічно і повно встановивши та дослідивши обставини справи, врахувавши положення чинного законодавства, прийнявши до уваги неправомірність утримання Банком в особі філії “Донецьке регіональне управління” приміщення загальною площею 1075,10 м2, яке розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Октябрьська, 82а, суди дійшли підставних висновків щодо законності та обґрунтованості позовних вимог Товариства про витребування цього майна.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку ст. ст. 43, 47, 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

На підставі встановлених фактичних обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано задоволено позовні вимоги про витребування майна, мотивовано відмовлено у задоволенні решти вимог, а також підставно припинено провадження у справі щодо відповідача-1.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду, якими спростовано обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх вимог і заперечень, ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117 ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів також зазначає, що вимоги Банку в особі філії “Донецьке регіональне управління” щодо скасування ухвали господарського суду Донецької області від 26.07.2007 р. про роз’яснення рішення господарського суду Донецької області від 28.04.2007 р., які містяться в доповненнях до касаційної скарги, не можуть бути в даному випадку прийняті до уваги. Ухвала господарського суду Донецької області від 26.07.2007 р. є самостійним судовим рішенням (ст. ст. 45, 89 ГПК України). Касаційна скарга на ухвалу господарського суду Донецької області від 26.07.2007 р. в порядку ст. ст. 107, 11113 ГПК України не подавалась, тобто згадана ухвала в порядку розділу ХІІ1 ГПК України не оскаржена.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ЗАТ КБ “ПриватБанк” в особі філії “Донецьке регіональне управління” залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. у справі № 9/53пн залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                      Т. Козир

С у д д і:                                                                                          Н. Мележик

О. Подоляк