КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

13.02.07 р.                                                                                                    № 04-14/4462

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий                                                                                Поліщук В.Ю.

Судді

Зеленіна  Н.І.

Швець В.О

при секретарі судового засідання Огієнко О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Златодар»(м.Золотоноша, Черкаська область),

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року,

у справі №04-14/4462 (суддя Упир І.І.),

за позовом Прокурора Шполянського району,

в інтересах держави в особі Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України»«Шполянський елеватор»(м.Шпола, Черкаська область),

до Державного підприємства «Златодар»(м.Золотоноша, Черкаська область),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державний комітет України з державного матеріального резерву (м.Київ),

про стягнення заборгованості в розмірі 11633 грн. 08 коп.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з’явився,

від відповідача: не з’явився,

від третьої особи: не з’явився,

від прокуратури Київської області : Голденок Т.А. –посвідчення № 22 від 13.03.2006 року,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Шполянського району звернувся до Господарського суду Черкаської області в інтересах держави в особі Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України»«Шполянський елеватор»з позовною заявою до ДП «Златодар»про стягнення заборгованості в розмірі 11633 грн. 08 коп. за неналежне виконання відповідачем умов Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №77-7/258 від 25.07.2005 року.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року по справі №04-14/4462 позов задоволено повністю, з ДП «Златодар» на користь ДП ДАК «Хліб України»«Шполянський елеватор»було присуджено до стягнення 11633 грн. 08 коп. заборгованості. Водночас, з відповідача присуджено до стягнення до Державного бюджету України 116 грн. 33 коп. в якості відшкодування витрат по сплаті державного мита за розгляд справи господарським судом, на користь ДП «Судовий інформаційний центр»- 118 грн. 00 коп. –в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано безспірністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням місцевого господарського суду від 10.10.2006 року, ДП «Златодар»звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (№2-04/3/1115/3627 від 01.11.2006 року), в якій скаржник просить рішення Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року у справі №04-14/4462 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, обґрунтовуючи це неповним з’ясуванням місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи. Зокрема, скаржник посилався на те, що місцевим господарським судом не взято до уваги Договір доручення №203/2005 від 17.08.2005 року, укладений між відповідачем та Державним комітетом України з державного матеріального резерву. Крім цього, вимоги апеляційної скарги обґрунтовані відсутністю фінансових можливостей скаржника виконати грошові зобов’язання за Договором №77-7/258 з огляду на фінансування за рахунок коштів, що надходять з Державного бюджету України .

Київським міжобласним апеляційним господарським судом ухвалою від 06.11.2006 року апеляційну скаргу ДП «Златодар»прийнято до провадження та призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін. Водночас, зазначеною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Державний комітет України з державного матеріального резерву.

Розпорядженням заступника Голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 18.12.2006 року, склад колегії суддів було змінено (в зв’язку з хворобою судді Андрейцевої Г.М.).

Ухвалами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 19.12.2006 року, від 30.01.2006 року, розгляд справи було відкладено з метою надання можливості сторонам у справі подати додаткові матеріали до справи.

Скаржник не скористався процесуальним правом на участь свого представника в засіданнях суду апеляційної інстанції. В судові засідання, що відбулись 19.12.2006 року, 30.01.2007 року, 13.02.2007 року скаржником явку уповноваженого представника не забезпечено (хоча про час і місце розгляду справи скаржник був повідомлений належним чином). При цьому, 18.12.2006 року до апеляційного господарського суду від ДП «Злвтодар»надійшло клопотання (вх.№2-105/10052) в якому скаржник просив розгляд справи відкласти у зв’язку з хворобою представника.

Під час апеляційного провадження представник позивача підтримав заперечення, наведені у Відзиві на апеляційну скаргу (вих.№237 від 30.11.2006 року), просив господарський суд апеляційної інстанції спірне рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування заперечень, представник позивача зокрема, посилався на те, що місцевим господарським судом було повно всебічно та об'єктивно досліджено усі обставини справи з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Представники прокуратури Київської області в судових засіданнях апеляційного господарського суду підтримав заперечення, наведені у Відзиві на апеляційну скаргу (вх.№2-05/539 від 24.01.2007 року), проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили спірне судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це відповідністю оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права, та прийнятого при повному з’ясуванні усіх фактичних обставин у справі.

Представник Державного комітету України з державного матеріального резерву в судовому засіданні апеляційного господарського суду підтримав заперечення позивача та прокуратури Шполянського району Черкаської області проти вимог апеляційної скарги, та просив господарський суд апеляційної інстанції вимог апеляційної скарги залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

В судовому засіданні, що відбулось 13.02.2006 року, відповідно до ст.96 ГПК України, за згодою представника прокуратури, було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу і зібрані судом, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, які мають значення для справи, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Прокурор Шполянського району Черкаської області звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі ДП ДАК «Хліб України»«Шполянський елеватор»з позовом до ДП «Златодар»про стягнення грошових коштів, які не були отримані позивачем за Договором №77-7/258 від 25.07.2005 року.

Відповідно до п.2 ст.121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 361 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва в суді держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними і державою.

Колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено, що ДП «Шполянський елеватор»ДАК «Хліб України»утворено Кабінетом Міністрів України, шляхом реорганізації ДП «Шполянський елеватор»з метою заготівлі та зберігання зерна, яке (підприємство) в свою чергу виконує функції державного агента із забезпечення державної закупівлі зерна, формування ресурсів зерна та продуктів його первинної переробки не регіональному та загальнодержавному рівні. Водночас, п.1 Статуту позивача  визначено, що засновником позивача є ДАК «Хліб України», яка утворена згідно з постановою Кабінету Міністрів України(арк. справи 33). Тому, за переконанням колегії суддів апеляційного господарського суду прокурор правомірно звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено колегією суддів апеляційного господарського суду, ДП «Златодар»являється організаційною структурою системи державного матеріального резерву України і підпорядковується Державному комітету України з державного матеріального резерву.

Матеріали справи свідчать, що 17.08.2005 року між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (як довірителем) та відповідачем (як повіреним) було укладено Договір доручення №ю/1-203/2005 (арк. справи 38-41). Відповідно до п.1 Договору доручення, відповідач зобов’язувався вчинити за дорученням та в інтересах довірителя юридичні та інші дії від імені та за рахунок довірителя, направлені на здійснення закупівлі та закладення зерна до державного резерву через акредитовані товарні біржі.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 25.08.2005 року між позивачем (як зберігачем) та відповідачем (як поклажодавцем) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №77-7/258 (арк. справи 8). За умовами вказаного Договору, відповідач зобов’язувався передати, а позивач прийняти на відповідальне зберігання матеріальні цінності державного резерву (зерно) без права користування (п.1.1 Договору).

На виконання зазначеного Договору відповідального зберігання, відповідач передав, а позивач прийняв зерно в загальній кількості 460,1 тони (а саме: пшениця 3-го класу в кількості 254,9 тон, що підтверджується складськими квитанціями №1412, №4445 від 26.09.2005 року (арк. справи 10,11), пшениця 4-го класу в кількості 68 тони, що підтверджується складськими квитанціями №1380 від 19.09.2005 року, №1387 від 20.09.2005 року, (арк. справи 9,10), пшениця 5-го класу в кількості 137,2 тони, що підтверджується складськими квитанціями №1411 від 26.09.2005 року, №1427, №1431 від 30.09.2005 року, (арк. справи 11,12)). Факт передачі та приймання зерна сторонами під час розгляду справи в місцевому та апеляційному господарських судах не заперечувався.

Відповідно до п.4.1 Договору відповідального зберігання, відповідач зобов’язувався відшкодувати позивачу витрати, пов’язані із зберіганням матеріальних цінностей (зерна) із розрахунку 2 грн. 50 коп. за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву.

Як було встановлено апеляційним господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.05.2006 року на адресу відповідача, позивачем було надіслано Претензію №99, згідно з якою, позивач просив відповідача до 01.06.2006 року здійснити оплату отриманих послуг щодо зберігання зерна в сумі 8011 грн. 38 коп., за період з вересня місяця 2005 року до 01.05.2006 року (арк. справи 24), що підтверджено квитанцією №8295 (акр справи 25). Факт, отримання відповідачем претензії в місцевому та апеляційному господарських судах відповідачем не заперечувався.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, вимога позивача виконана не була, грошові кошти відповідачем у визначений строк сплачені не були, відповіді на претензію відповідач не надав.

Судова колегія апеляційного господарського суду, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін виходячи з наступного.

Переглядаючи судове рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, керується приписами ст.101 ГПК України, відповідно до якої, апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Предметом позовних вимог є стягнення заборгованості, яка виникла у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов’язань по Договору зберігання зерна, що згідно Довідки про загальну суму заборгованості по зберіганню пшениці врожаю 2005 року станом на 01.08.2006 року становить 11633 грн. 08 коп. (арк. справи 27).

Відповідно до приписів ГК України, господарські зобов’язання по укладеним договорам зберігання в ГК України врегульовані ст.294 ГК України, згідно з якою, відносини, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, регулюються відповідними положеннями ЦК України. Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо застосування до спірних правовідносин положень глави 66 (ст.ст.936-978) ЦК України, яка регулює договірні зобов’язання за договорами зберігання.

Відповідно до ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Здійснення оплати за договором на зберігання регулюється ст.ст.946,947 ЦК України, відповідно до яких, плата за зберігання та строки її  внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути  включені до плати за зберігання.

Щодо окремих видів зберігання, то норми ЦК України застосовуються у випадках, якщо інше не встановлено положеннями  ЦК України про окремі види зберігання або законом (ст.955 ЦК України).

Так, статтею 957 ЦК України встановлені загальні вимоги до договору складського зберігання, за яким товарний склад зобов’язується за плату зберігати товар, переданий  йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання, укладений складом загального користування, є публічним договором, який укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

У відповідності до ст.ст.525,526,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, в установлений термін, при чому одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Стаття 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином у відповідності до закону, правових актів, договору, а також у разі відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.202 ГК України, ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт передачі позивачу зерна підтверджено складськими квитанціями №1412, №4445 від 26.09.2005 року (арк. справи 10,11), №1380 від 19.09.2005 року, №1387 від 20.09.2005 року, (арк. справи 9,10), №1411 від 26.09.2005 року, №1427, №1431 від 30.09.2005 року, (арк. справи 11,12). Таким чином, по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, місцевий господарський суд правомірно вказав на те, що у відповідача виникли зобов’язання щодо здійснення оплати за вберігання позивачем зерна відповідача, згідно умов Договору №77-7/258, строк виконання якого цим Договором встановлено не було.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем було направлено претензію на адресу відповідача з вимогою сплатити вартість отриманих послуг по зберіганню зерна до 01.05.2006 року (арк. справи 24).

Стаття 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач відповіді на претензію на надав, грошове зобов’язання не виконав, станом на день розгляду справи в місцевому та апеляційному господарських судах борг (розмір якого, відповідно до розрахунків вартості наданих послуг по зберіганню зерна Держрезерву по ДП «Шполянський елеватор»(арк. справи 13-23,27) становить 11633 грн. 08 коп.) відповідачем сплачено не було.

Таким чином, враховуючи наявну заборгованість відповідача, що утворилась внаслідок неналежного виконання договору складського зберігання, яким є Договір на відповідальне зберігання №77-7/258 від 25.08.2005 року, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що заборгованість відповідача розмірі 11633 грн. 08 коп. повністю підтверджена матеріалами справи, є обґрунтованою та безспірною.

Крім цього, колегією суддів прийнято до уваги ту обставину, що факт існування заборгованості та розмір грошового боргу, що є предметом позовних вимог скаржник не заперечує. Враховуючи вищезазначене, колегія Київського міжобласного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача існуючої заборгованості в розмірі 11633 грн. 08 коп.

Щодо заперечень скаржника, які ґрунтуються на тому, що внаслідок відсутності фінансування з боку Державного бюджету України він позбавлений можливості належним чином виконувати грошові зобов’язання, то такі доводи не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного господарського суду виходячи з того, що посилання відповідача на відсутність грошових коштів та інші пов’язані із цим факти не можуть бути підставою для звільнення його від виконання грошового зобов’язання визначеного договором.

Водночас, проаналізувавши сукупно Договір відповідального зберігання №77-7/258 від 25.08.2005 року та Договір доручення №/1-203/2005 від 17.08.2005 року, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що ДП «Златодар»є належним відповідачем у справі №04-14/4462, оскільки, як вбачається з Договору відповідального зберігання, обов’язок щодо здійснення розрахунків з позивачем покладено саме на відповідача, а не на Державний комітет України з державного матеріального резерву. Щодо посилань представника відповідача на відсутність грошових коштів, то по переконанню колегії суддів апеляційного господарського суду, зазначена обставина є наслідком господарсько-правових відносин між відповідачем та Державним комітетом України з державного матеріального резерву, відповідно до Договору доручення №/1-203/2005 від 17.08.2005 року, яким визначається порядок здійснення оплати Державним комітетом України з державного матеріального резерву послуг відповідача, як повіреного.

Відповідно до ч.5 ст.35 ГПК України, факти, які відповідно до закону вважаються встановленими, не доводяться при розгляді справи. Таке припущення може бути спростовано в загальному порядку.

Ст.33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в цьому випадку це стосувалось відповідача, який мав би довести належне виконання умов Договору відповідального зберігання, чого під час судового розгляду зроблено не було.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевим господарським судом були повно, всебічно та об’єктивно з’ясовані усі фактичні обставини у справі з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що за вказаних обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року у справі №04-14/4462 має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.43,33,34,43,99,101, п.1) ст.103, ст.105 ГПК України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу ДП «Златодар», на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року у справі №04-14/4462 –залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.10.2006 року у справі №04-14/4462  залишити без змін.

3.          Копію цієї постанови надіслати сторонам у справі.

4.          Матеріали справи повернути №04-14/4462 до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий                                                                                Поліщук В.Ю.

Судді

Зеленіна  Н.І.

Швець В.О