ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2007 р.
№ 24/196/06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді:
Кочерової Н.О.,

суддів:
Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача –
Єнік Є.В.;

від відповідача –
Саржинська О.А., Литвиненко Ж.М.;

розглянувши  матеріали
касаційної  скарги

Концерну "Міські теплові мережі"

на  постанову
Запорізького апеляційного господарського
суду від 14.03.2007р.

у справі
№24/196/06 господарського суду  Запорізької
області

за позовом
ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України"

до
Концерну "Міські теплові мережі",

ТОВ "Бізнес-центр фонду ветеранів МВС України"

про
стягнення 9 305 293,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” звернулась з позовом до Концерну “Міські теплові мережі” м. Запоріжжя про стягнення 9305293,12 грн. в т.ч. 5099223,07 грн. основного боргу за спожитий газ, 965026,83 грн. пені, 2282400,40 грн. втрат від інфляції, 608117,20 грн. річних та                  356525,62 грн. штрафу (з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом).

Ухвалою від 19.07.2006 у даній справі господарським судом Запорізької області залучено до участі у справі в якості другого відповідача ТОВ “Бізнес-центр фонду ветеранів МВС України” м. Київ на підставі ст. 24 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.09.2006 у справі № 24/196/06 провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 5099223,07 грн. припинено.

Відмовлено в позові в частині стягнення визначених позовом сум пені, річних та інфляційних.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що наявну заборгованість в сумі 5093227,07 грн. відповідач сплатив до прийняття ним рішення.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання суд прийшов до висновку про наявність пропуску позивачем строку позовної давності; в частині стягнення штрафу на підставі ст. 231 ГК України –неможливістю  застосування цієї санкції, оскільки  договором вже передбачена відповідальність у вигляді стягнення пені.

Інші вимоги позивача (стягнення річних та інфляційних) залишені без задоволення через відсутність вини відповідача.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 14.03.2007 зазначене судове рішення скасовано частково.

Позов в частині стягнення пені за  несвоєчасне виконання грошового зобов’язання задоволено частково в сумі 1000 грн., повністю задоволені вимоги щодо стягнення втрат від інфляції в сумі 1621442,22 грн. та стягнення річних в сумі 608117,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

На користь позивача стягнуто відповідні витрати по держмиту та інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу.

Належним відповідачем у справі визнано Концерн “Міські теплові мережі” м. Запоріжжя.

У поданій касаційній скарзі Концерн “Міські  теплові мережі” просить скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 14.09.2007 у даній справі та залишити без зміни рішення господарського суду першої інстанції.

При цьому скаржник посилається на порушення апеляційною інстанцією норм матеріального права, зокрема ч.1 ст. 223, ч.6 ст. 232 ГК України, ст. 256 п.1 ч.2 ст. 258, ст. 260 ч.1, 5 ст. 261 ЦК України при стягненні пені, ст. 625 ЦК України –при стягненні річних та інфляційних.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення та заперечення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши юридичну оцінку апеляційною інстанцією обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування цим судом норм матеріального та процесуального права прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги.

Матеріалами справи, що було також предметом дослідження Запорізьким апеляційним господарським судом підтверджується наступне.

25.12.2003 між ДК “Газ України”  НАК “Нафтогаз України” м. Київ та Концерном “Міські теплові мережі” м. Запоріжжя був укладений договір               № К-30-06/09 –3640ТЕ-13 “На постачання природного газу для вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій”.

Договір доповнювався сторонами додатковими угодами № 1 від 30.04.2004, № 2 від 17.05.2004, № 33 від 29.09.2004 (а.с. 22-30, т.1).

Згідно з умовами цього договору ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” м. Київ зобов’язувалось передати у власність Концерну “Міські теплові мережі” в 2004 році природний газ, а останній – прийняти його по актах приймання-передачі, підписаних сторонами, та оплатити його грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника на протязі поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично отриманий газ повинен проводитись на підставі зазначеного акту до 10 числа наступного за звітним місяця (п.6.1 Договору, т.1).

Термін дії договору в частині поставки газу сторони визначили з 01.01.2004 по 31.12.2004, а в частині проведення розрахунків – до повного виконання зобов’язання (п.п. 1.1 п.1 Договору).

На виконання умов договору ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” було передано Концерну “Міські теплові мережі” природний газ на загальну суму 88063750,76 грн., що підтверджується двосторонніми актами приймання-передачі газу (а.с. 31-41 т.1).

При розрахунках за цей газ у Концерну “Міські теплові мережі” виник борг у сумі 5093223,07 грн., який був  сплачений пл. дорученням № 2 від 01.08.2006 (а.с. 23, т.4), тобто до прийняття господарським судом першої інстанції рішення.

Враховуючи викладене касаційна інстанція погоджується з висновками попередніх судових інстанцій щодо наявності правових підстав для припинення провадження у справі  в цій частині на підставі п.1-1  ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до змісту п.7.2 Договору в разі не оплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, зазначені в п.6.1 Договору, Концерн “Міські теплові мережі” сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час  прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

Штраф та пеня нараховуються протягом шести місяців, що передує моменту звернення з вимогою, претензією, позовом (п.7.5 Договору).

Відповідно до ст. 230 ГК України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарських діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Згідно з п.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Сторони  в п.7.5 договору дійшли згоди,  що пеня нараховується позивачем протягом шести місяців, що передує моменту звернення з вимогою, претензією, позовом.

З урахуванням цих умов договору апеляційна інстанція прийшла до висновку про обгрунтованість заявлених вимог щодо стягнення пені в сумі 965026,83 грн. за період з 04.09.2005 по 04.03.2006 та наявності правових підстав для її зменшення до 1000 грн. на підставі п.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи при цьому наявність поважних причин, зазначених в мотивувальній частині постанови.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який построчив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки інфляційні втрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних –платою за користування коштами, що не були сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов’язань та, в зв’язку з цим, відносити до санкцій.

Тобто наявність вини для стягнення 3% річних та втрат від інфляції не вимагається.

На підставі викладеного апеляційна інстанція прийшла до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за період з лютого 2004 по січень 2006 такими, що підлягають задоволенню частково в сумі 1621442,22 грн. через невірний розрахунок позивача.

Позовні вимоги про стягнення 608117,20 грн. річних за період з 11.02.2004 по 04.03.2006 є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 356575,67 грн. штрафу на підставі п.2 ст. 231 ГК України апеляційна інстанція погодилась з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Касаційна інстанція погоджується з зазначеними висновками Запорізького апеляційного господарського суду, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та приписах норм матеріального права, спростовують доводи касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 14.09.2007 у справі № 24/196/06 - без зміни.

Головуючий, суддя                                                                   Н.Кочерова

Судді                                                                                                    В.Рибак

М.Черкащенко