ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2007 р.
№ 33/33пн

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Кривди Д.С.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу
заступника прокурора Донецької області

на постанову
від 05.06.07 Донецького апеляційного господарського суду

та на рішення
від 02.04.07

у справі
№33/33пн

господарського суду
Донецької області

за позовом
прокурора Куйбишевського району м. Донецька в інтересах держави в особі Донецької міської ради

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний Дім "Укр-Рос Нафта"

третя особа
Управління з контролю за використанням та охороною земель в Донецькій області

про
зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку

за участю представників сторін

від позивача:
у засідання не прибули

від відповідача:
у засідання не прибули

від третьої особи:
у засідання не прибули

від ГПУ:
Дубас В.А., посв.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Куйбишевського району м. Донецька звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Донецької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельний Дім "Укр-Рос Нафта" про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0118 га під розміщення існуючої будівлі по пр. О.Матросова, 24"а" у м. Донецьку і площею 0,0097 га під розширення вказаної території та привести їх у придатний до використання стан, включаючи знос будівлі та кам'яної огорожі, а також стягнення 657,93 грн. плати за безоплатне користування спірною земельною ділянкою.

Ухвалою від 02.02.07 господарський суд Донецької області залучив до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління з контролю за використанням та охороною земель у Донецькій області.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на правомірність набуття ним права власності на будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці.

Рішенням від 02.04.07 господарський суд Донецької області (суддя Новікова Р.Г.) у задоволенні позову відмовив.

Рішення в частині позовних вимог про звільнення спірної земельної ділянки як самовільно зайнятої мотивовано наявністю договору оренди строком до 23.07.08 цієї земельної ділянки від 18.09.03, укладеного між Виконавчим комітетом Донецької міської ради та АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона". Стосовно вимог про стягнення 657,93 грн. земельного податку суд зазначив, що відповідач не є землекористувачем в розумінні норм Земельного кодексу України та Закону України "Про плату за землю".

Постановою від 05.06.07 Донецький апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Старовойтової Г.Я. –головуючого, Волкова Р.В., Запорощенка М.Д.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова мотивована тим, що вимоги про знесення належної відповідачу на праві власності будівлі не відповідають приписам Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України "Про власність". Щодо позовних вимог про стягнення земельного податку апеляційна інстанція погодилась з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою від 09.08.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційним поданням заступника прокурора Донецької області, в якому заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та задоволення позову новим рішенням.

Касаційне подання мотивовано неправомірністю висновку судів про недоведення прокурором факту заподіяння шкоди інтересам держави в особі Донецької міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Генеральної прокуратури України, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Предметом даного спору заявлені вимоги про звільнення земельної ділянки площею 0,0118 га під розміщення існуючої будівлі по пр. О.Матросова, 24"а" у м. Донецьку і площею 0,0097 га під розширення вказаної території.

Звертаючись з позовом в інтересах Донецької міської ради, прокурор доводив, що вказана земельна ділянка є самовільно зайнятою відповідачем, тому відповідно до вимог ст. 212 ЗК України підлягає поверненню власнику землі або землекористувачу, а також приведенню в придатний для використання стан, включаючи знесення розташованих на ній будинків, будівель і споруд.

Самовільне зайняття земельних ділянок визначено у ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив з того, що згідно з договором оренди земельної ділянки від 18.09.03 Виконавчим комітетом Донецької міської ради надано АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона" в строкове платне користування земельну ділянку, що знаходиться на території Куйбишевського району м. Донецька по пр. О.Матросова, 24а, площею 233 м2, на якій знаходиться існуючий будинок магазину та автомобільні бокси. Договір укладено до 23.07.08. Згідно з поясненнями відповідача на момент вирішення спору вказаний договір не розірваний та продовжує існувати.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що належним користувачем спірної земельної ділянки є АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона" на підставі договору оренди від 18.09.03.

Проте такий висновок не заснований на вимогах ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, зважаючи на встановлення обставин придбання відповідачем у АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона" згідно з договором купівлі-продажу від 26.07.06 магазину автозапчастин з автомобільними боксами, загальною площею 117,7 м2.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди; при відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Проте суди при розгляді справи не встановили обставини щодо переходу до відповідача певних прав на земельну ділянку, на якій розміщені придбані ним об'єкти, та необхідну для їх обслуговування, тобто припинення певних прав у попереднього власника майна та виникнення їх у відповідача, а також врегулювання відповідних правовідносин згідно з договором оренди цієї земельної ділянки.  Отже, викладені в рішенні та постанові висновки щодо належного землекористувача спірної земельної ділянки не є безспірними, а відтак не підлягають прийняттю до уваги.

Разом з тим, з аналізу положень ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст.ст. 2, 48, 55 Закону України "Про власність" вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, окрім випадків примусового відчуження об’єктів власності з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги прокурора щодо знесення розташованої на спірній земельній ділянці будівлі, що за висновком судів є нерухомим майном, мотивовані відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів на цю ділянку. Обставини наявності передбачених законом підстав для примусового відчуження цього об’єкту з мотивів суспільної необхідності та дотримання порядку такого відчуження з попереднім та повним відшкодуванням його вартості при розгляді справи не доводились.

Також прокурором та позивачем не доводились обставини щодо самочинного будівництва цієї будівлі або незаконності набуття відповідачем права власності на неї.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про знесення належної відповідачу на праві власності будівлі не відповідають приписам Конституції України, ЦК України та Закону України “Про власність”, тому позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Крім того, звертаючись з позовом, прокурор заявив вимоги про стягнення з відповідача до місцевого бюджету м. Донецька 657,93 грн. плати за безплатне користування спірною земельною ділянкою.

Вказані вимоги мотивовані тим, що несплата відповідачем належних платежів за користування земельною ділянкою завдає суттєвої шкоди інтересам держави, перешкоджає своєчасному та повному виконанню прибуткової частини місцевого бюджету.

В силу ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України “Про плату за землю” встановлено, що плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

З аналізу положень ст. 2 та ч. 2 ст. 15 Закону України “Про плату за землю” вбачається, що за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.ст. 125-126 ЗК України, тобто без укладення договору оренди земельної ділянки у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобов’язанням сплатити за період користування у поточному році податок на землю.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, а земельна ділянка використовується на підставі договору оренди від 18.09.03, укладеного між Виконавчим комітетом Донецької міської ради та АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона".

Як вже зазначалось, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що належним землекористувачем спірної земельної ділянки є АТЗТ "Спеціалізоване виробниче технічне об'єднання "Охорона", не заснований на дослідженні обставин, які підлягають встановленню відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

До того ж суди не надали правової оцінки обставинам щодо фактичного використання відповідачем спірної земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, з урахуванням того, що користування землею є платним і наявність підстав для звільнення від плати за землю при розгляді справи не доводилась.

Також суди належним чином не з'ясували правову природу коштів, про стягнення яких прокурор заявив позов, визначивши їх як плату за безплатне користування спірною земельною ділянкою. Разом з тим, встановлення таких обставин є суттєвим для правильного вирішення спору, зокрема: визначення законодавчих норм, які підлягають застосуванню; особи, уповноваженої законом стягувати таку плату; а також підвідомчості спору залежно від виду спірних правовідносин.

Зважаючи на викладене, судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору в частині позовних вимог про стягнення коштів у сумі 657,93 грн. ст.ст. 43, 47, 43 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи, тому рішення і постанова в цій частині підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне подання задовольнити частково.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 05.06.07 та рішення господарського суду Донецької області від 02.04.07 у справі №33/33пн скасувати в частині висновків стосовно позовних вимог про стягнення коштів у сумі 657,93 грн. Справу направити до суду першої інстанції для здійснення нового розгляду в цій частині спору.

3. В решті постанову Донецького апеляційного господарського суду від 05.06.07 у справі №33/33пн залишити без змін.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький