ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007 р.
№ 04/455

Вищий господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого судді
Овечкіна В.Е.,

суддів
Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

ВАТ "Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів"

на постанову
від 19.06.07 Київського міжобласного  апеляційного господарського суду

у справі
№ 04/455 господарського суду Черкаської області

за позовом
Черкаського обласного дочірнього підприємства ДАК "Хліб України"

до
ВАТ "Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів"

про
стягнення 9369,00 грн.

у справі взяли участь представники

позивача: Ткаченко А.І., Довір. у справі

відповідача: Горожанкін Р.С., довір. у справі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Черкаської області від 08.02.07 (суддя Упир І.І.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 19.06.07 (колегія суддів у складі: Фаловської І.М. –головуючої, Мостової Г.І., Писаної Т.О.),  позовні вимоги задоволено.

Судові акти мотивовані невиконанням відповідачем умов договору зберігання зерна та зобов'язання на першу вимогу поклажодавця повернути річ.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати  рішення та постанову судів у даній справі з підстав порушення судами вимог норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. ст. 415,530,612,953 ЦК України, ст. ст. 43 ГПК України. Скаржник зазначає, що оскільки зерно зберігалося  без визначення  строку зберігання, то строк пред'явлення зерна для повернення ще не настав і апеляційний суд повинен був припинити провадження у справі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

Державну Акціонерну Компанію «Хліб України»(далі - ДАК «Хліб України») засновано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 р., № 1000 "Про утворення Державної акціонерної компанії «Хліб України".

Позивач - Черкаське обласне дочірне підприємство ДАК "Хліб України" як юридична особа є представником Державної Акціонерної Компанії «Хліб України»і в регіоні забезпечує виконання практичних дій ДАК «Хліб України».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 25 жовтня 1999 р. № 1960 дозволено ДАК «Хліб України»проводити розрахунки з оптовими постачальниками за мінеральні добрива та паливно-мастильні матеріали, поставлені у 1998 році сільгоспвиробникам відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 р. № 977 та від 24.01.0998 р. № 77 за рахунок реалізації державних ресурсів зерна. Вказане зерно є власністю держави та передається (до його реалізації) на відповідальне зберігання на хлібоприймальні підприємства, до яких відноситься і відповідач.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, відпуск зерна хлібоприймальним підприємствам оформлявся згідно з Інструкцією „Про оформлення документів на право витрачання зерна державних ресурсів зерна, борошна, крупи, комбікормів, висівок,   насіння   олійних  культур,   насіння  трав,   обсяг  фуражу   і   контроль виконанням встановленого порядку витрачання цих продуктів" № 9-3-80. затвердженої наказом Міністерства заготівель СРСР від 25.06.1980р. №185 (далі -Інструкція).

На виконання постанови № 1960 від 25.10.1999 р., у відповідності з вимогами Інструкції, ДАК «Хліб України»уклала договір №794 від 29.02.2000 року з Черкаським ОДП ДАК «Хліб України»на продаж зерна в асортименті, що вказаний в договорі, в тому числі жито групи Б.

ДАК «Хліб України»15.03.2000 року видала наказ № 72159 на відпуск позивачу зерна, зокрема і групи Б.

Відповідно до договору № 794 від 29.02.2000 року ДАК «Хліб України»передала жито позивачу, що підтверджується накладною від 20.04.2000 року, а між останніми та відповідачем на підставі тристороннього акту приймання-передачі зерна від 29.02.2000 б/н до Договору №794 року укладений усний договір зберігання вищевказаного зерна в кількості 67 тон жита групи Б.

Таким чином відповідач прийняв на зберігання 67 тон жита групи Б.

Відповідачем із зберігання було відпущено 49,65 тон жита групи Б, що підтверджується накладними №№ 476753. 476754. 476829. 32, 476830, 476847, 476844, 476846. 476843, 542019, 542033, 542070. таким чином на зберіганні у відповідача залишилося 17,35 тон зерна (67 - 49,65), що підтверджується випискою облікової карти бухгалтерії позивача станом на 01.01.2006 року та інвентаризаційним актом, що є наслідком проведення інвентаризації інвентаризаційної комісії позивача.

13.04.2006 року позивачем було  заявлено  вимогу про повернення спірного зерна (а.с.40), яка останнім у семиденний термін  виконана не була.

Задовольняючи позовні вимоги , суди першої  та апеляційної інстанції виходили з того, що відповідно до ст. ст. 525, 526 ГК України, що узгоджуються з положеннями ст. 193 ГК України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі –у розмірі її вартості.

Згідно із статтею 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі. Якщо строк зберігання у договорі не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Як встановлено судами,  строк зберігання зерна не визначений, отже відповідач зобов'язаний зберігати вказане зерно до отримання вимоги позивача і надати продукцію позивачу на його вимогу (тристоронній акт приймання - передачі зерна від 29.02.2000 б/н до договору №794 року).

Оскільки відповідач у встановлений термін не повернув позивачеві передану на зберігання сільгосппродукцію і не надав суду будь-яких доказів про її наявність, суди дійшли до правильного висновку про заподіяння позивачеві збитків внаслідок втрати переданого ним на зберігання майна у розмірі вартості цього майна

Посилання  скаржника на  порушення судами вимог ст. 34, 43 ГПК України є безпідставними, оскільки висновки суду щодо  прийняття відповідачем на зберігання зерна обгрунтовані належними доказами, зокрема, наявними у матеріалах справи актами приймання - передачі, що відповідає вимогам ст. 37 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні ”.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до намагань відповідача надати перевагу одних доказів над іншими, що суперечить вимогам ст. 1117 ГПК України, а тому до уваги не беруться.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що прийняті судові акти ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.  1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів" залишити без задоволення, рішення господарського суду Черкаської області від 08.02.07 та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 19.06.07 у справі № 04/455 господарського суду Черкаської області -  залишити без змін.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун