ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.

№ 2-16/6794-2005

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:

Добролюбової Т.В., Гоголь Т.Г.,
Швеця В.О.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну
скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності  ОСОБА_1

на постанову

Севастопольського апеляційного
господарського суду від 10.10.2005

у справі

№ 2-16/6794-2005

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1

до

1.Виконавчого комітету
Алуштинської міської ради 2. Алуштинської міської ради

про

визнання недійсними договорів про
участь суб'єктів підприємницької діяльності у комплексному
соціально-економічному розвитку м. Алушта та стягнення збитків.

Представники сторін у судове
засідання не з'явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної
скарги.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 у березні 2005 року заявлений позов до Виконавчого комітету
Алуштинської міської ради та Алуштинської міської ради про визнання на підставі
статей 215, 229, 230 Цивільного кодексу України недійсними договорів про участь
суб'єктів підприємницької діяльності у комплексному соціально-економічному
розвитку м. Алушта, а саме: договорів від 16.04.04, від 01.06.04, від 15.07.04
на об'єкти виносної торгівлі, що розташовані у місті Алушта за адресами: у
кінотеатрі “Шторм”  у входу до парку
“Слава” на вул. Перекопській;  на вул.
Горького проти санаторію “Алуштінський”; на вул. Горького біля бару
“Андерволд”. Водночас, позивач просив стягнути з Алуштинської міської ради
збитки, спричинені сплатою платежів за дольову участь у соціально-економічному
розвитку міста у двократному розмірі на загальну суму 3400,00грн. та витрати зі
сплати юридичних послуг у розмірі 1000,00грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що згідно з рішенням виконкому від 15.12.03 №1088 для отримання дозволу на
відкриття об'єктів виносної (мобільної) торгівлі і послуг у 2004 році, суб'єкти
підприємницької діяльності зобов'язані були укладати з виконкомом Алуштинської
міськради договори та сплачувати до місцевого бюджету відповідні кошти. На
думку позивача, зазначені вимоги виконкому, а відповідно і укладені угоди є
такими, що суперечать статтям 6, 202, 203, 215, 627, 632 Цивільного кодексу
України. Окрім цього, позивач вказував на порушення вимог Закону України “Про
місцеве самоврядування в Україні”, нормами якого визначені повноваження органів
місцевої влади. При цьому, позивач зазначав, що укладені угоди не направлені на
придбання, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 14.07.05, прийнятим суддею Омельченко В.А., у
задоволенні позовних вимог відмовлено з огляду на те, що спірні договори
укладені на підставі статей  27, 28,
30  Закону України “Про місцеве самоврядування
в Україні”. Водночас, місцевий суд виходив з відсутності доказів, підтверджуючих
введення позивача в оману при укладенні спірних договорів.

Севастопольський  апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів: Прокопанич Г.К.- головуючого, Горошко Н.П., Плута В.М.
постановою від 10.10.05, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без
змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу
Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_1 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою,
в якій просить постанову про відмову у стягненні збитків скасувати, та прийняти
нове рішення про задоволення позову. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник
вказує на неправильне застосування судами приписів статті 216 Цивільного
кодексу України. На думку заявника, судом не враховане Положення про порядок
конкурсного розгляду заяв на розміщення об'єктів виносної торгівлі,
затвердженого рішенням 16 сесії 24 скликання Алуштинської міської ради від
03.03.04 №16/168 та пояснення позивача щодо введення підприємця в оману, при
укладенні спірних договорів.  При цьому,
скаржник зазначає, що відповідно до приписів статей  1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода,
спричинена фізичній особі органом місцевого самоврядування відшкодовується ним
незалежно від його вини. Заявник вказує і на те, що  витрати з надання юридичних послуг
знаходяться у прямому зв'язку з розглядом справи у господарському суді,
оскільки за Конституцією України кожний має право на правову допомогу.
Водночас,  заявник звертає увагу суду на
те, що рішенням Севастопольського апеляційного господарського суду від 14.09.05
у іншій справі №2-22/5429-2005 визнано недійсним рішення Виконкому Алуштинської
міської ради від 24.12.2004р., які встановлюють обов'язок суб'єктів
підприємницької діяльності укладати договори на участь у соціально
-економічному розвитку міста.

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:
Добролюбової Т.В. - головуючого, Гоголь Т.Г., Продаєвич Л.В.,  керуючись статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України та Розділом VII “Прикінцеві та перехідні
положення” Кодексу адміністративного судочинства, ухвалою від 09.02.06
касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1 передав Вищому адміністративному суду
України.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 10.07.07, прийнятою суддею Леонтовичем К.Г., відмовив у відкритті
адміністративного провадження за касаційною скаргою Суб'єкта підприємницької
діяльності  - фізичної особи ОСОБА_1
через відсутність у суду компетенції на перегляд в касаційному порядку оскаржуваного
судового акта, оскільки справа розглянута апеляційною інстанцією за
правилами господарського судочинства. Касаційна скарга передана до Вищого
господарського суду України.

Від
відповідачів відзиви на касаційну скаргу судом не отримані.

Вищий  Господарський
суд  України  заслухавши
доповідь  судді  Добролюбової Т.В., переглянувши  матеріали
справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність
застосування  судами  приписів
чинного   законодавства,  відзначає
наступне.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 16.04.04, 01.06.04 і 15.07.04 Виконком Алуштинської
міської ради “Міськвиконком” уклав з Суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1 договори про участь суб'єктів підприємницької діяльності у комплексному
соціально-економічному розвитку м. Алушта. Предметом позову у даній справі є
матеріально - правова вимога Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Алуштинської міської ради, Алуштинської міської ради про
визнання недійсними на підставі статей 229, 230 Цивільного кодексу України
вказаних договорів; стягнення з Алуштинської міської ради 3400,00 грн. збитків,
спричинених сплатою платежів за дольову участь у соціально-економічному
розвитку міста та 1000,00грн.  витрат зі
сплати юридичних послуг. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські
суди  дійшли вірного висновку про
відсутність правових підстав для визнання укладених договорів недійсними та
стягнення збитків. Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною  вимог, які
встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно
із пунктом 1 частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.  Згідно з
частиною 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд. Положеннями статті  627 Цивільного кодексу України передбачено,
що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 статті
18 та пунктом 5 статті 28 Закону України “Про місцеве самоврядування в
Україні" унормовано, що до відання виконавчих органів рад віднесено
залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій
незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів
населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і
утримання на пайових засадах об'єктів соціальної і виробничої інфраструктури та
на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища. Згідно з частиною 1
статті 229 Цивільного кодексу  України,
якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення
має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням. При цьому, помилка -це неправильне
сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би
вчинений.  Істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим
призначенням. Отже, особа повинна довести, що при укладенні спірних
договорів вона неправильно сприймала предмет вказаної угоди чи інші істотні
умови угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна
вважати, що угода не була б укладена. Статтею 230 Цивільного кодексу України
унормовано, що коли  одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну
шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. При цьому, вирішуючи
спір про визнання угоди недійсною під впливом обману відповідні вимоги можуть
бути задоволені при доведеності факту обману і наявності їх
безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай
невигідних для неї умовах.  Відповідно до
статті  33 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу  своїх вимог і
заперечень. Судами встановлено, що позивачем не надано, і відповідно матеріали
справи не містять, доказів істотної помилки чи того, що договір був укладений
ним внаслідок введення  підприємця в
оману відповідачем, а саме, внаслідок повідомлення позивачу відомостей, які не
відповідають дійсності і замовчування обставин, які мають істотне значення для
укладеної угоди. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками  судів попередніх інстанцій про відсутність
обставин для визнання договорів недійсними на підставі  статей 229, 230 Цивільного кодексу України.
Разом з цим, відповідно до статті  22
Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Необхідними
умовами для відшкодування збитків є доведення факту спричинення одного із
передбачених частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України різновидів
збитків саме тією особою, до якої висунуто вимогу про їх відшкодування. Крім
того, заявлені до стягнення збитки мають бути завданими внаслідок порушення
відповідачем цивільного права позивача у справі, а розмір збитків має
перебувати у необхідному і безпосередньому причинному зв'язку із вчиненням
відповідачем правопорушення. З огляду на те, що судами попередніх
інстанцій не встановлено факту заподіяння шкоди позивачеві діями відповідачів,
колегія суддів визнає висновок судів  про
відсутність правових підстав для стягнення збитків, обґрунтованим. Встановлений
судами факт правомірного перерахування спірних коштів на виконання умов
укладених сторонами договорів, унеможливлюють застосування у спорі приписів
статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України.
Разом з цим, не заперечуючи права сторін на звернення за юридичною
допомогою, у постанові вірно зазначено, що статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України унормовано склад судових витрат. До складу
судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові
витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому
випадку, якщо вони сплачені адвокату
стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується
відповідними фінансовими документами. Визнається законною і відмова у
позові  в частині стягнення з відповідача
понесених позивачем витрат на оплату юридичних послуг, адже, позивачем не
надано договору про надання йому кваліфікованої юридичної допомоги та доказів
того, що останній є адвокатом. Посилання скаржника на рішення суду, у іншій
справі, не може бути підставою для скасування переглянутої постанови, оскільки
недійсне рішення виконкому не було підставою для укладання спірних угод.  Відтак, доводи, викладені в  касаційній скарзі не спростовують
встановленого судом апеляційної інстанції. За
таких  обставин  не
вбачається  правових  підстав
для  скасування  переглянутої
постанови  у  справі.

Враховуючи викладене та
керуючись  статтями 1115, 1117
-1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від 10.10.05 у справі № 2-16/6794-2005
залишити без змін.

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Головуючий     суддя
Т.  Добролюбова

С у д д і                                                                                         Т.
Гоголь

В.Швець