СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.07                                                                                 Справа № 16/374.

Суддя  Шеліхіна Р.М., розглянувши матеріали справи за позовом

Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства праці та соціальної політики України, м. Київ

до  Державного підприємства "Донбасантрацит", м.Красний Луч Луганської області

про  стягнення 586640 грн.

при секретарі судового засідання Буймирській О.В.

за участю представників сторін:

від заявника –Шидлаускас П.В., прокурор, посв. від 09.10.06. №129;

від позивача –Сидоренко І.І., дов. від 28.12.06. №105/0/25-06;

від відповідача –Савін С.М., дов. від 27.12.06. №1-1/2940,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з правилами ст.77 ГПК України у судовому засіданні 04.09.07. було оголошено перерву до 24.09.07. до 10 години 30 хвилин.

Суть спору: заявлено вимогу про стягнення боргу за договором безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №11 у розмірі 556000 грн. та пені за період з 09.10.06. по 28.02.07. у розмірі 12640 грн.

Відповідач проти позову заперечує та вказує на безпідставність вимог заявника, оскільки сторонами по справі підписано додаткову угоду від 25.09.06. до договору безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №13, якою встановлено, що на відповідача (як на правонаступника позичальників) покладено обов‘язок сплатити борг за договором безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №11 в сумі 800000 грн. та за договором безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №12 в сумі 1700000 грн. Тому, відповідач вважає, що вимоги на підставі договору безвідсоткової, цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №11 заявлені бути не можуть.

Доповненням до відзиву представник позивача заявляє про неправомірне застосування позивачем норми ст.ст.230-232 ГК України у зв’язку з чим заявником проведено невірний розрахунок пені і сума порахована неправильно.

Між сторонами у справі укладено договір безвідсоткової цільової бюджетної позики на погашення заборгованості із виплати заробітної плати від 22.10.04. №11 з додатковою угодою у вигляді графіка погашення позики (а.с.15), на підставі якого позикодавець (позивач) зобов’язався надати позичальнику (відповідачу) безвідсоткову цільову бюджетну позику на погашення заборгованості із виплати заробітної плати робітникам підприємства-відповідача в сумі 800 000грн., а відповідач зобов’язався використати запозичені гроші за їх цільовим призначенням і повернути позивачеві у строки та у порядку, визначених графіком погашення боргу: починаючи з 09.02.05. по 09.12.07. по 22000грн. (деякі місяці по 23000грн.) щомісячно.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором про надання позики і відповідає інституту правових норм глави 71 Цивільного кодексу України (ст.ст.1046-1050).

На виконання умов вказаного договору позивач надав позику відповідачеві в сумі 800 000грн., але відповідач в порушення умов укладеного з позивачем договору не розрахувався з позивачем станом на 01.03.07., у зв’язку з чим за відповідачем утворився борг в сумі 556 000грн., який заявник просить стягнути з відповідача при зверненні з даним позовом до суду на користь позивача.

Крім того, за несвоєчасне виконання обов’язків по поверненню позики, заявником заявлено до стягнення пеню в сумі 12640 грн. за період з 09.10.06. по 28.02.07. –за півроку до подачі позову до суду (розрахунок на а.с.9).

Представник відповідача заперечив проти позову і вказав на відсутність підстав позову та на недотримання заявником вимог ст.232 ГК України при розрахуванні пені.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов'язання,  що  виникає  між суб'єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  Господарським  кодексом,  в силу  якого  один  суб'єкт  (зобов'язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов'язаний  вчинити  певну дію господарського   чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб'єкта (виконати  роботу,  передати   майно,   сплатити гроші, надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб'єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання  та  інші учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов'язання належним чином відповідно до закону,  інших правових актів,  договору, а за відсутності   конкретних   вимог  щодо  виконання  зобов'язання  - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських   договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного  кодексу  України  з урахуванням особливостей, передбачених Господарським  кодексом України.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не  допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зобов’язання повинно виконуватися у встановлений строк.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Статті 1046,1050 ЦК України зобов’язують відповідача виконати обов’язок по поверненню позики  у відповідності до умов вказаного договору і додатку до договору. У даному випадку –графіку погашення заборгованості, тобто, згідно з вимогами  ч.1 ст.530 ЦК України.

Згідно ст. 610 Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених  змістом  зобов'язання  (неналежне виконання).

Відповідач не сплатив позивачеві позику і станом на 01.03.07. за ним утворився борг в сумі 556 000грн., що є порушенням відповідачем права позивача на повернення позики і вимог закону –ст.1049 ЦК України.

За таких підстав, позов в частині заявленої до стягнення позики слід задовольнити і стягнути з відповідача борг по позиці станом на 01.03.07. в сумі 556 000грн. Заперечення відповідача в частині стягнення боргу за вказаним договором безпідставні і не ґрунтуються на змісті договору від 22.10.04. №13, укладеному між цими ж сторонами, та договору від 22.10.04. №11, оскільки відповідач є правонаступником позичальника за договором від 22.10.04. №12 –ДВАТ «Шахти «Міусінська»ДХК «Донбасантрацит», про що і вказано в договорі від 22.10.04. №13. Підставою даного позову є невиконання відповідачем як правонаступником обов’язків позичальника за договором від 22.10.04. №11, який є чинним і в своїх умовах по поверненню позиці не змінений.

Позов в частині заявленої до стягнення пені слід залишити без задоволення у зв’язку з невірним розрахунком даної вимоги. Адже заявник розрахував пеню з порушенням норми ст.232 ГК України, якою встановлено право кредитора (позивача) на отримання неустойки за шість місяців з дня порушення боржником (відповідачем) свого зобов’язання.

Матеріалами справи підтверджено і не заперечене сторонами і заявником факт того, що відповідач не виконав графіку погашення боргу у жодному місяці, починаючи з 09.02.05., тобто, прострочення виконання зобов’язання по поверненню позики мало місце з 10.02.05., між тим заявник розраховує неустойку з жовтня 2006 року і на суму боргу 800 000грн.

Таким чином, прокурором порушено правило ст.ст.230-232 ГК України і доданий до позовної заяви розрахунок пені не може бути прийнятий судом як належний. Розрахунку, здійсненого з дотриманням вимог вказаних норм права, заявник суду не надав. Право чи обов’язок щодо розрахування заявлених прокурором вимог у відповідності до діючого законодавства  - у суду відсутні, тому у позові в частині заявленої до стягнення пені слід відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, ст.ст.173,193,230-232 ГК України, ст.ст.526,ч.1ст.530, ст.ст.629,1046,1049 ЦК України, керуючись ст.ст.22,33,34,43,49,82,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.            Позов задовольнити частково.

2.            Стягнути з Державного підприємства "Донбасантрацит", м. Красний Луч Луганської області, вул. ім. Косіора, 10, ід. код 324465546 на користь Міністерства праці та соціальної політики України, м. Київ, вул. «Еспланадна», 8/10, ід. код 00013669  борг в сумі 556 000грн., витрати по державному миту в сумі 5560грн., на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 111,80грн. Видати наказ.

3.          В решті вимог відмовити.

Рішення підписано 01.10.07.

Суддя                                                                                 Р.М. Шеліхіна