СУД
СУД
УХВАЛА

10.09.07                                                                                 Справа № 7/513пн.

Суддя  Калашник Т.Л., розглянувши матеріали справи за позовом

Незалежної профспілкової організації "ОКТАН" працівників закритого акціонерного товариства "Лисичанська нафтова інвестиційна компанія", м. Лисичанськ  Луганської області

до  Закритого акціонерного товариства "Лисичанська нафтова інвестиційна компанія", м. Лисичанськ Луганської області

про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн.

в присутності представників сторін:

від позивача –Іваненко С.І., довіреність № ПО-07/57 від 16.04.07;

від відповідача –Міщенко М.В., довіреність № 18/1-100 від 27.12.06.

в с т а н о в и в:

Суть спору: позивачем заявлена вимога про спростування недостовірної інформації та про відшкодування моральної (немайнової) шкоди  в розмірі 100000 грн. 00 коп.

Юридична особа  здатна  мати  такі  ж  цивільні  права  та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ч. 1 ст. 91 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України, фізична особа,  особисті немайнові права якої  порушено  у друкованих  або  інших  засобах  масової інформації,  має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

За змістом приписів статті 91  ЦК  України  право  на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним,  але й юридичним особам у  передбачених законом  випадках,  у  тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації,  що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця).  Право юридичних осіб,  державних органів і органів місцевого  самоврядування  на  спростування  недостовірної інформації  передбачено  приписами  статті  37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"  та статті   33   Закону   України   "Про  інформаційні  агентства".

Частиною 1 статті 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (далі –Закон № 2782-ХІІ) передбачено, що громадяни, юридичні особи  і  державні  органи,  а  також  їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Заявник має право оскаржити відмову в публікації спростування або порушення порядку його публікації до суду, який приймає скаргу до  розгляду  протягом  року  з  дня  публікації    спростовуваних відомостей (ч. 10 ст. 37 Закону № 2782-ХІІ).

Таким чином  в усіх випадках вимоги громадянина або юридичної особи про спростування опублікованих  друкованим  засобом  масової інформації відомостей,  що не відповідають дійсності і порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію,  розглядаються судом у  разі, якщо орган    масової   інформації   відмовився   від   публікації спростування або ж протягом встановленого строку  не  здійснив  їх публікації ( пункт 1 листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/342 від 30.09.96 зі змінами).

Як вбачається з пункту 1 листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/342 від 30.09.96 зі змінами, що ж до підвідомчості  спорів,  пов'язаних  із  застосуванням статті 37  Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" то вони вирішуються загальними судами і  в  тих випадках, коли   обидві  сторони  у  спорі  є  юридичними  особами (пункт 7  постанови  Пленуму Верховного  Суду України від 28.09.90 N 7 "Про застосування судами законодавства,  що  регулює  захист   честі,   гідності,   ділової репутації громадян і організацій", лист Верховного Суду України та Вищого  Арбітражного   Суду   України  від  20.07.95  N  01-8/518а "Щодо визначення підвідомчості цивільних справ та господарських спорів").

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у  фізичному  болю  та  стражданнях,  яких  фізична  особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,  членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)  у  приниженні  честі  та гідності фізичної особи, а також ділової  репутації фізичної або юридичної особи (частини 1, 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа  здатна  мати  такі  ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність),  як і фізична  особа,  крім  тих,  які  за  своєю природою можуть належати лише людині.  Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної  особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК України).

За змістом  статей 23 та 201 ЦК України,  а також статті 8 Закону України  "Про  захист  від   недобросовісної   конкуренції" право на повагу до ділової репутації може за своєю природою належати будь-якому господарюючому суб'єкту (підприємцю). Згідно  зі  статтею  55  ГК України  суб'єктами господарювання можуть бути як юридичні,  так і  фізичні особи.  Тому усі підприємці - як фізичні,  так і юридичні особи, - мають право на відшкодування моральної шкоди внаслідок  приниження їх  ділової  репутації  та  на  звернення до господарського суду з відповідними  позовами  з  додержанням  визначених   Господарським процесуальним кодексом вимог щодо підвідомчості господарських спорів.

Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин,  а  також  інші  справи,  віднесені процесуальним законом до їх підсудності (ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій України").

За змістом ст.ст. 1, 21 ГПК України господарські суди розглядають справи за участю підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності.

Таким чином, господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер. Аналогічну правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду України від 13.07.04 у справі № 10/732.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ГК України, суб'єктами      господарювання     визнаються     учасники господарських відносин,  які здійснюють  господарську  діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за  своїми  зобов'язаннями  в  межах  цього майна,  крім випадків, передбачених законодавством.

Під господарською діяльністю у цьому  Кодексі  розуміється діяльність    суб'єктів   господарювання   у   сфері   суспільного виробництва,  спрямована на виготовлення та реалізацію  продукції, виконання  робіт чи надання послуг вартісного характеру,  що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно до абзацу 2 ст. 1 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" (далі - Закон № 1045-ХІV), професійна спілка  (профспілка)  -  добровільна  неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами   за   родом   їх   професійної  (трудової)  діяльності (навчання). Професійні спілки    створюються    з    метою    здійснення представництва та захисту трудових,  соціально-економічних прав та інтересів  членів  профспілки (ч. 1 ст. 2 Закону № 1045-ХІV). Законодавство про   профспілки   складається   з  Конституції України,  Закону України "Про об'єднання  громадян",  цього  Закону,  Кодексу  законів  про працю України  та   інших   нормативно-правових   актів,   прийнятих відповідно до них (ч. 1 ст. 4 Закону № 1045-ХІV).

Таким чином, позивач є об’єднанням громадян, який не є суб’єктом господарювання та не здійснює господарську діяльність, а правовідносини, щодо яких виник спір, не носять господарський характер.

За таких обставин даний спір не підлягає вирішенню в господарському суді та відповідно до п.1 ст.80 ГПК України провадження у даній справі підлягає  припиненню.

Відповідно до п. 3 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України  "Про державне мито" від 21.01.1993 № 7-93 державне мито в сумі 1085 грн. 00 коп., сплачене за квитанцією № 00382 від 11.07.07 підлягає поверненню з державного бюджету України.

Позивачу також повертаються 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Керуючись  п.1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

1.          Провадження у справі припинити.

2.  Повернути позивачу з державного бюджету України державне мито в сумі 1085 грн. 00 коп., сплачене за квитанцією № 00382 від 11.07.07, видавши її з матеріалів справи.  На повернення держмита надати довідку.

3. Повернути позивачеві витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн., сплачені за квитанцією № 00384 від 11.07.07, яку  також видати з матеріалів справи.

Суддя                                                                                          Т.Л.Калашник