ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 3/338
26.07.07

За позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектура Люкс»

До                    Міністерства оборони України (відповідач 1)

Товариства з обмеженою відповідальністю «П’ятий елемент»

(відповідач 2)

Про                     визнання договору № 227/ДБ-21СПЗ від 28.08.2006 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

від позивача                Сікач О.С. –по дов. № б/н від 10.07.2007

від відповідача 1          Шамрай О.В. –по дов. № 220/433/д від 25.12.2006

від відповідача 2          Щеглов Є.Є. –по дов. № б/н від 25.07.2007

У засіданні брали участь

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектура Люкс» до Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю «П’ятий елемент»про визнання недійсним договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ та додаткову угоду № 1 від 30.08.2006 до договору про спільну діяльність.

Відповідач 1 проти позову заперечує з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, зокрема вважає, що спірний договір оренди відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідач 2 проти позову заперечує з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, зокрема вважає, що спірний договір оренди відповідає вимогам чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.08.2006 між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «П’ятий елемент» було укладено договір про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) № 227/ДБ-21СПЗ за яким сторони встановили між собою довгострокові відносини щодо виконання робіт, пов’язаних з будівництвом житла.

В подальшому до вказаного договору було внесено зміни додатковою угодою № 1 від 30.08.2006 до договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ.

Договір від 28.08.2006 та додаткову угоду № 1 від 30.08.2006 підписано директором Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В.

Відповідно до наказів Міністра оборони України від 28.12.2005 № 772 «Про деякі питання організації будівництва  житла» та від 17.05.2006  № 274 «Про затвердження положення про Департамент будівництва Міністерства оборони України»Департамент будівництва Міністерства оборони України визначений, як уповноважений орган по укладенню договорів на спільну діяльність по будівництву житла для збройних сил України.

Таким чином Міністерство оборони України діяло через свого представника Ісаєнко Д.В., як через фізичну особу уповноважену представляти юридичну особу внаслідок видання адміністративного акту, що відповідає вимогам частини 3 статті 237 ЦК України.

Укладаючи договір від 28.08.2006 Міністерство оборони України не порушувало вимоги статті 22 Господарського кодексу України, в частині заборони делегувати іншим суб’єктам повноваження, щодо розпорядження державною власністю, оскільки Міністерство оборони України діяло самостійно як господарюючий суб’єкт, а директор Департаменту будівництва МО України виконував функції представника Міністерства оборони України, як юридичної особи, а не представника Департаменту будівництва МО України. Визначення в спірному договорі посади представника МО України як керівника іншої юридичної особи не впливає на його статус та повноваження як представника.

Таким чином директор Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В.  не вийшов за межі своїх повноважень, визначених законом.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У зв’язку з тим що директор Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В. був наділений  повноваженнями на укладення договору то відповідно він виражав волю Міністерства оборони України, а отже вимоги позивача про визнання договору від 28.08.2006  № 227/ДБ-21СПЗ недійсним в цій частині є безпідставними.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.  Методика оцінки вартості військового майна, а також порядок його реалізації розробляються Міністерством оборони України, узгоджуються із заінтересованими Міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 361 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Стаття 362 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.  Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Таким чином, відповідно до статті  190 Цивільного кодексу України, майнові права Міністерства оборони України,  які випливали з договору від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ, мали реалізовуватись відповідно до положень статті 362 Цивільного  кодексу України. Договір від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ передбачає, що  сторони здійснюють спільну діяльність, а отже в результаті виконання цього договору виникли частки в спільному майні, які мали відчужуватись з урахуванням переважного права іншого співвласника на їх придбання.

На момент укладення договору від 28.08.2006 та додаткової угоди № 1 від 30.08.2006 земельна ділянка площею 55,64 га перебувала у державній власності, а право користування, як вказано в рішенні Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 08.04.1998 року № 88 «Про припинення права користування частиною земельної ділянки військової частини № А-3972», була залишена в користуванні військової частини № А-3972.

Як вказано в рішенні Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 08.04.98 року №88 «Про припинення права користування частиною земельної ділянки військової частини №А-3972», земельна ділянка площею 55,64 га була залишена в користуванні військової частини №А-3972.

У 2005 році, відповідно до директиви Міністра оборони України від 11.11.2005 № Д-322/1/020, військова частина № А3972 була розформована, що підтверджується довідкою Міністерства оборони України від 15.05.2007№ 227/3/2098. Таким чином всі права (в тому числі користування) на земельну ділянку після розформування військової частини № А3972 перейшли до Міністерства оборони України і станом на 28.08.2006 Міністерство оборони  України було наділено правами на передачу матеріального права користування земельною ділянкою в спільну діяльність.

Помилковим є твердження про те, що укладанням договору від 28.08.2006 сторонами фактично змінено цільове призначення земельної ділянки з земель оборони на землі житлової та громадської забудови. Цільове призначення земель оборони не виключає на цій землі господарської діяльності загалом і будівельних робіт зокрема.

Як вбачається з поданих суду документів землі, які виділялись для розміщення військової частини № А3972, також використовувались для розміщенням на ній житлових будинків та інших об’єктів, які безпосередньо не були пов’язані з забезпеченням діяльності збройних сил України.

Вимоги  статей 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій»щодо отримання  дозволу на будівництво та дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та постанови Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2005 року № 668, якою затверджені Загальні умови укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві не можуть бути перешкодою для укладення спірного договору та не впливають на його законність, оскільки договір від 28.08.2006 не передбачає виконання будівельних робіт безпосередньо його сторонами, а спрямований на регулювання відносин по здійсненню спільної діяльності. Положення про договір підряду на капітальне будівництво регулюються главою 61 Цивільного кодексу України, в той же час як питання спільної діяльності визначені в главою 77 Цивільного кодексу України.

Вимоги  статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність»щодо інвестування та фінансування будівництва об’єктів, не були порушені при укладення спірного договору та не впливають на його законність, оскільки договір від 28.08.2006 передбачає фінансування будівництва з залученням управителя (керуючого) фондом, однак у зв’язку з достроковим припиненням договору від 28.08.06 року, відповідно до умов додаткової угоди №1 від 30.08.2006, залучення фонду фінансування будівництва при виконанні умов договору не відбулося.

З вимог постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1997 року № 995 «Про Порядок затвердження титулів будов (об’єктів), будівництво яких здійснюється із залученням бюджетних коштів або коштів підприємств державної власності» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2006 року № 663) не випливає обов’язку затвердження титулу будови при укладенні договору про спільну діяльність. Титули складаються тільки для тих будов (об’єктів), які забезпечені на 1 вересня року, що передує плановому, затвердженими в установленому порядку проектно-кошторисною документацією, у тому числі техніко-економічним обгрунтуванням, робочими кресленнями і кошторисами обсягу робіт, який необхідно виконати у плановому році відповідно до нормативних показників. У зв’язку з достроковим припиненням договору від 28.08.2006 відповідно до умов додаткової угоди № 1 від 30.08.2006, затвердження титулу будови не могло відбутися.

Укладення договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ та додаткової угоди № 1 до договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників) від 28.08.2006 № 227/ДБ-21СПЗ від 30.08.2006 між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «П’ятий елемент»не призвело до порушень прав та інтересів позивача ТОВ «Архітектура Люкс»як господарюючого суб’єкта.

Таким чином, позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Суддя
В.В. Сівакова

Дата підписання рішення 30.07.2007