ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15.10.2007
Справа № 39/343-07

Дніпропетровський
апеляційний господарський суд у складі колегії :

головуючого
Логвиненко А.О. (доповідач)

суддів
:
Лотоцької Л.О., Головко В.Г.

при
секретарі судового засідання
Ревковій Г.О.

з участю позивача                                ОСОБА_1

розглянувши апеляційну Дніпропетровської міської ради на рішення
господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2007р. у справі

за позовом    Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

до відповідача Дніпропетровської міської ради

про визнання права власності

В С
Т А Н О В И В :

20.04.2007р. до
господарського суду Дніпропетровської області надійшов позов суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно
збудовану будівлю.  Свої вимоги позивач
мотивував тим, що 20.08.2001р. між ним та Дніпропетровською міською радою було
укладено договір оренди земельної ділянки площею 20м2, розташованою
за АДРЕСА_1. За згодою орендодавця позивач збудував на вказаній ділянці
торгівельний комплекс. Але будівництво відбулось без затвердження відповідною
документацію, а по закінченні будівництва об'єкт не було введено в
експлуатацію. На цій підставі позивач просив визнати за ним право власності на
самочинно збудований торгівельний комплекс без введення його в експлуатацію.

Під час розгляду справи
позивач уточнив позовні вимоги (а.с.43-44).

Рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від 20.07.2007р. (суддя Ліпинський О.В.) позов
задоволено.

Не погодившись з
рішенням Дніпропетровська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення скасувати та відмовити в задоволенні
позову. При цьому апелянт послався на те, що судом не враховано що договір
оренди земельної ділянки припинив свою дію 30.03.2003р. і після цього не
продовжувався та не переукладався; позивачем не оформлювалась містобудівна
документація; земельну ділянку міськрада під самочинно збудований об'єкт не
надавала та заперечує проти визнання за позивачем права власності на об'єкт
самочинного будівництва.

Представник відповідача
в судове засідання призначене для розгляду апеляційної скарги не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив. Враховуючи те, що залучені до справи докази
дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, колегія
суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність
відповідача, якого належним чином сповіщено про час та місце слухання справи.

Під час апеляційного
перегляду справи від міської ради надійшла заява про відмову від апеляційної
скарги.

Дослідивши матеріали
справи, вислухавши пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши у відповідності до ст. 101 ГПК України законність і обґрунтованість
рішення у повному обсязі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав :

З матеріалів справи
вбачається, що 20.08.2001р. сторони уклали договір оренди земельної ділянки,
розташованою за АДРЕСА_1 для розміщення на ній “кіоску у складі зупиночного
комплексу” (а.с.10). За погодженням сторін строк дії договору було продовжено
до 30.03.2003р.

З наданих позивачем
доказів (а.с.14) вбачається, що на час укладання договору оренди земельної
ділянки на ній знаходилась тимчасова споруда, яку в подальшому було перетворено
на капітальну, тобто таку, яка має зв'язок із землею через фундамент, та яку
неможливо перемістити без її знецінення та зміни її- призначення.

Таким чином, позивачем
заявлено позов про визнання за ним права власності на самочинно збудований
об'єкт нерухомості.

Відповідно до ч1,376 ЦК
України будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Матеріалами справи
встановлено, що за умовами договору оренди земельна ділянка надавалась для
розміщення на ній вже існуючих тимчасових споруд і її цільове призначення в
подальшому не змінювалось, а тому вказана ділянка не надавалась позивачу під
будівництво об'єкту нерухомості.

Крім того, доказів того
що після 30.03.2003р. сторони пролонгували договір або про те, що позивач
звертався до відповідача з пропозицією поновити орендні відносини ОСОБА_1 суду
не надав. На час закінчення строку дії договору Закон України “Про оренду
землі” діяв в редакції від 26.12.2002р. Відповідно до приписів ст. 26,27 Закону
дія договору оренди земельної ділянки припинялась у разі закінчення терміну, на
який укладався договір. Норми Закону не містили можливості пролонгації договору
з мовчазної згоди сторін, коли у випадку продовження користування орендарем
земельної ділянки, орендодавець не надсилає в його адресу своїх заперечень.

Тому посилання суду на
положення ст.33 Закону України “Про оренду землі”, яку було включено до
вказаного нормативного акту лише 2.10.2003р. є помилковим і їх не можна
застосовувати до правовідносин, що виникли між сторонами.

З огляду на це, колегія
суддів доходить висновку про те, що з 20.03.2003р. позивач займав земельну
ділянку не маючи передбачених ст.125,125 Земельного Кодексу документів, тобто
незаконно; самовільно змінив її цільове призначення; розпочав будівництво не
отримавши на це дозвіл органу місцевої влади та без оформлення передбачених
Законами України “Про планування і забудову територій”, “Про архітектурну
діяльність”, “Про основи містобудування” та
Положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних
робіт  (затв. наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової політики України від 5.12.2000р. N27)
містобудівної та проектної документації.

Судом першої інстанції
також не враховано специфіку предмету позову, який є об'єктом нерухомості. В
той же час, частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо законом
передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до експлуатації. Системний аналіз вищенаведених
Законів України “Про планування і забудову територій”, “Про архітектурну
діяльність”, “Про основи містобудування” та Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів (затв. постановою КМУ від 22.09.2004р. N1243)
свідчить про те, що законом передбачено обов'язкову процедуру прийняття в
експлуатацію об'єкту нерухомості відповідною комісією.

Таким чином відсутність
доказів про прийняття об'єкту нерухомості до експлуатації також  унеможливлює визнання за позивачем права
власності на спірне майно.

Крім того, колегія
суддів враховує, що у відповідності до ч3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу особи, якщо вона зловживає своїми правами
та порушує обв'язок утримуватися від дій, які могуть порушити права інших осіб.
Дії позивача, який на протязі тривалого часу відкрито та з явною очевидністю
порушував вимоги закону щодо містобудування, самовільно змінив цільове
призначення отриманої ним земельної ділянки та здійснив самовільне будівництво
об'єкту нерухомості і продовжує незаконно займати земельну діялнку дають
додаткові підстави для відмови в задоволенні позову.

Обговорюючи заяву
відповідача  про відмову від апеляційної
скарги, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст.100 ГПК
України апеляційний суд має право не приймати відмову від скарги з підстав,
визначених у ч.6 ст.22 ГПК України.

Статтею 22 ГПК України
передбачено, що господарський суд не приймає відмови від позову, якщо ці дії
суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права та охоронювані законом
інтереси.

Відповідно до ст.4
Закону України “Про місцеве самоврядування” місцеве самоврядування в Україні
здійснюється на принципах: законності; судового захисту прав місцевого
самоврядування, тощо. З огляду на це відмова відповідача від апеляційної
скарги, метою якої є відновлення законних інтересів територіальної громади і
держави та припинення демонстративного нехтування вимог закону позивачем, є
порушенням основних принципів діяльності міської ради, що унеможливлює
прийняття судом відмови від апеляційної скарги.

За таких обставин
рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано на підставі п.4 ч1 ст.104
ГПК України через неправильне застосування норм матеріального права, а в
задоволенні позову -відмовлено.

Колегія суддів враховує
також те, що при подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено державне
мито без урахування цини позову, тобто не в повному обсязі. На підставі ст.49
ГПК України суд вважає необхідним покласти на позивача судові витрати.

Керуючись ст. 101, 103
-105 ГПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу
Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення господарського
суду Дніпропетровської області від 20.07.2007р. скасувати.

В задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Дніпропетровської міської ради (49000, м.
Дніпропетровськ, пр. К.Маркса,75) 42,5гр. та в доход державного бюджету
207,5гр. державного мита.

Головуючий
А.О. Логвиненко

Суддя
В.Г. Головко

Суддя
Л.О. Лотоцька