ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2007 р.
№ 02/1426

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Черкаського обласного дочірнього підприємства ДАК “Хліб України”

на постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від  13.07.2007 року

у справі
№ 02/1426 господарського суду Черкаської області

за позовом
Черкаського обласного дочірнього підприємства ДАК “Хліб України”

до
ВАТ “Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:  Ткаченко А.І. –за довіреністю від 09.01.2007р.

відповідача: Горожанкін Р.С. –за довіреністю від 01.02.2007р.

Згідно розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України від 24.10.2007р. Осетинського А.Й. розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С. (головуючий), Жаботина Г.В. та Уліцький А.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Черкаської області від 10.05.2007 року (суддя Пащенко А.Д.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.07.2007р. (судді Мазур Л.М. –головуючий, Жук Г.А., ПисанаТ.О.), в задоволенні позову про стягнення вартості втраченої продукції, пені  та штрафу відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить постанову скасувати та прийняти нове рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено судом апеляційної інстанції, між Черкаським ОДП ДАК “Хліб України” та ВАТ “Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів” було укладено договір на послуги №6 від 20.07.2000 року, за умовами якого позивач передав відповідачу 7,850 тонн зерна гречки для переробки на крупу. Відповідачем було перероблено все завезене позивачем зерно гречки та одержано в результаті переробки 3551кг крупи і продукти переробки, а саме: 326кг мучки та 2098кг лузги.

Згідно накладної №708890 від 18.12.2000 року ВАТ “Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів” відпустила Черкаському ОДП ДАК “Хліб України” 1600кг продукції; решта продукції, в тому числі 1951кг крупи гречаної, 326кг мучки та 2098кг лузги залишилось у відповідача, що підтверджується карткою кількісного сумового звіту Форми №28 станом на 2006 рік, та що не заперечував відповідач.

На підставі юридичної оцінки правової природи договору суди встановили, що даний договір поєднує елементи договору про надання послуг та договору зберігання.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З огляду на те, що правовідносини між сторонами не припинились, а продовжують існувати, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як встановлено ст.938 цього ж Кодексу, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

За умовами договору №6 від 20.07.2000 року строк зберігання продукції переробки зерна гречки сторонами не визначено. При цьому пунктом 5.3 договору передбачено, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Відтак, відповідач повинен був зберігати продукцію переробки зерна гречки до отримання вимоги позивача і повернути цю продукцію позивачу за першою його вимогою.

Вимогою №2-2/17 від 13.04.2006 року (в порядку ст.ст.953, 530 ЦК України) Черкаське ОДП ДАК “Хліб України” вимагає від ВАТ “Білозірська реалізаційна база хлібопродуктів” повернення йому продукції у семиденний термін, а в разі її втрати - відшкодувати в той же термін збитки в розмірі ринкової вартості продукції станом на 10.04.2006 року.

Місцевий та апеляційний господарські суди на підставі юридичної оцінки зазначеної вимоги позивача встановили, що складена позивачем саме таким чином вимога про повернення продукції є безпідставною, оскільки остання складена за правилами вимоги про сплату коштів, тоді як в договорі встановлений обов'язок відповідача повернути продукцію, а не кошти; позивач не надав суду належних доказів звернення до відповідача в установленому порядку із вимогою про   передачу продукції   із зберігання.

Також суди відхилили як безпідставні та необґрунтовані доводи позивача щодо відсутності у відповідача продукції (що знаходилася на зберіганні) станом на 01.11.2005 року із посиланням на інвентаризаційний опис №13, оскільки останній складений комісією позивача одностороннє, у складі якої відсутня матеріально відповідальна особа відповідача, і на цьому описі відсутній підпис представника відповідача (як зберігача).

Згідно приписів частини  2  статті  111-7 Господарського  процесуального  кодексу  України  до  юрисдикції  касаційної  інстанції  не  відноситься  повторна  оцінка доказів та  встановлення  обставин  відхилених  господарським  судом  при  розгляді  спору.

На підставі викладеного суди дійшли висновку, що оскільки в договорі  встановлений обов’язок відповідача повернути продукцію, а позивач не реалізував своє право вимоги продукції із зберігання та не довів відсутність у відповідача необхідної продукції, відповідно, є безпідставною позовна вимога позивача про стягнення вартості втраченої продукції.

Доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки їм була надана вичерпна оцінка судами попередніх інстанцій. Окрім того, вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного  законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються  непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 13.07.2007р. у справі №02/1426 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                          Г.Жаботина

А.Уліцький