ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"04" вересня 2007 р.

Справа № 16/150-07-4259

Колегія суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді:   Мирошниченко М. А.,

Суддів:    Бєляновського В. В.,   Шевченко В. В.,

при
секретарі   -   Волощук О. О.,

за участю представників:

від
позивача  - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

від
відповідача -Ященко Н.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

на рішення  господарського суду Одеської області від
16.07.2007р.

у справі
№16/150-07-4259

за позовом
фізичної особи -підприємця ОСОБА_1, м. Одеса

до  фізичної особи -підприємця ОСОБА_2, м.
Одеса

про
розірвання договору оренди, виселення та стягнення штрафу у розмірі 6312 грн.
та штрафу у розмірі 12624 грн.

ВСТАНОВИЛА:

15.05.2007 р. (вх. №5171) фізична
особа -підприємець ОСОБА_1 (далі -позивач)  звернулась до господарського суду Одеської
області з позовом до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 (далі
-відповідач) про розірвання договору оренди від 07.03.2004 р. (далі -договір),
укладеного між нею та відповідачем, виселення відповідача з не житлового
приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та стягнення штрафу у розмірі
6312 грн.(а.с.2-3).

Заявою від 22.06.2007р. (
вхідн.№14426 від 25.06.2007р.) позивач змінив
позовні вимоги і просив суд: визнати розірваним з 10.05.2007р. договір
оренди від 07.03.2004р.   виселити
відповідача з не житлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1;
стягнути з відповідача на його користь штраф у розмірі 6312 грн., штраф у
розмірі 12624 грн., а також понесені судові витрати (274грн.36 коп. -
держмита,128 грн. витрат на ІТЗ судового процесу) (а.с.56-59). Свої позовні
вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач відмовився від внесення змін до договору  шляхом укладання додаткової угоди, щодо
обґрунтованого збільшення розмірів орендної плати (у зв'язку із збільшенням у
п'ять разів розміру єдиного податку, якій сплачують особи, які здають
нерухомість в оренду), що згідно умов договору та чинного законодавства дає
підстави для його розірвання позивачем в односторонньому порядку та вимагати
виселення відповідача та сплати ним передбачених договором штрафних
санкції.

У письмовому відзиві на позов
відповідач не визнав його з підстав зазначених у відзиві та просив суд
відмовити у задоволенні позову.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 16.07.2007р. (підписаним суддею Желєзною С.П. -
31.07.2007р.) у задоволенні позовних вимог відмовлено з огляду на
необґрунтованість та такими, що не містяться на законних підставах (а.с.76-78).

Не погоджуючись з цим рішенням
позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просив скасувати це судове рішення та ухвалити нове, яким
задовольнити його позов. Свої вимоги він мотивував тим, що рішення місцевого
суду не відповідає фактичним обставинам справи та прийнято з порушенням норм
матеріального права. При цьому позивач зазначив, що місцевий суд дійшов
помилкового не заснованого на законодавстві
висновку, що він (позивач) як орендодавець має право збільшувати розмір
орендної плати лише пропорційно збільшення податкових платежів.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 20.08.2007р. зазначена апеляційна скарга прийнята до
провадження та призначена до розгляду на 04.09.2007р. о 15.00, про що сторони,
згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Оскільки представники сторін не
заявили клопотання про технічну фіксацію судового процесу така фіксація не
здійснювалась, але вівся протокол судового засідання.

Представники скаржника (позивача) в
усних пояснення наданих суду в судовому засіданні 04.09.2007р. підтримали
скаргу і просили її задовольнити на викладених у ній підставах.

Представники відповідача в усних
пояснення наданих суду в судовому засіданні 04.09.2007р. просив суд відмовити у
задоволенні скарги та залишити рішення без змін.

За згодою представників сторін,
згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та
резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення
представників сторін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги,
дослідивши фактичні обставини та наявні у матеріалах справи докази,
відповідність викладеним у рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також
перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом цього спору є визнання розірваним та застосування наслідків
розірвання укладеного між сторонами договору оренди від 07.03.2004р.
(далі - Договір) згідно умов якого позивач передав, а відповідач у прийняв у
тимчасове, строком - до 07.11.2008р., платне користування індивідуальне
визначене майно - нежитлові приміщення, загальною площею 170 кв. м.,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

З дати укладання цього Договору
вбачається, що цей Договір було укладено після набрання чинності
01.01.2004р.  Господарського Кодексу
України (далі -ГК України) та Цивільного кодексу України (далі ЦК України, а тому
при вирішенні спірних питань щодо цього Договору необхідно застосовувати норми
зазначених кодексів.

Місцевий суд правильно застосувавши
норми зазначених кодексів щодо умов Договору, в тому числі зміни цих умов,
відповідальності за неналежне виконання умов договору та порядку і можливості
його розірвання, не звернув уваги на невідповідність форми укладення цього
Договору нормам ГК та ЦК України.

Проте вищевказані обставини мають
важливе значення для вирішення цього спору.

Так ч.2 ст.793 ЦК України, в редакції
що діяла на моменту укладання Договору, встановлювала, що договір найму будівлі
або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше
підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того відповідно до ст.794 ЦК України,
в редакції що діяла на моменту укладання Договору договір найму будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладений на  строк не менше одного року, підлягає
державній реєстрації.

З викладено вбачається, що договори
найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладені після
01.01.2004р. на строк один рік і більше підлягали обов'язковому нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Як вбачається із змісту Договору
його предметом є передача у найом нежитлових приміщень, загальною площею 170
кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, тобто найом окремої частини будівлі,
строком на чотири роки вісім місяців.

За таких обставин  при укладенні цього договору його форма
повинна була відповідати форми встановленої ч.2 ст.793 ЦК України та ст. 794 ЦК
України.

З наявного у матеріалах справи
примірника Договору вбачається, що він у порушення вищезазначених норм
матеріального права не був нотаріально посвідчений та відносно нього не було
здійснено державну реєстрацію.

Слід зазначити, що Законом
України  №501-У від 20.12.2006р., який
набув чинності з 10.01.2007р., було внесено зміні до вищезазначених статей, а
саме обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації підлягають
вищезазначені договорі  укладені строком
на три роки і більше. Проте, враховуючи термін дії Договору, зазначені зміни
також не звільняли сторони від дотримання вищезазначеної форми укладення.

У ч.1 ст. 220 ЦК України
законодавець встановив імперативну норму згідно якої у разі недодержання
сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є
нікчемним. Відповідно до ст.210 УК України правочин який  у випадках встановлених законом підлягає
державній реєстрації  є вчиненим з
моменту його державної реєстрації.

Згідно приписів ч.2 ст.215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Відповідно до приписів зазначеної статті у цьому разі
визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На думку судової колегії
законодавець включивши в зазначену статтю формулювання „...визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається” закріпив, що для визнання правочину
недійсним немає потреби звертатись з відповідним позовом до суду, проте не
встановив заборони для визнання нікчемних правочинів недійсними в судовому
порядку .

Слід зазначити, що ст.207 ГК
України встановлює, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам
закону може бути визнано судом недійсним. При цьому в даному випадку
законодавець не розмежовую господарські зобов'язання на оспорюванні і нікчемні.

Проаналізувавши зміст
вищезазначених статей ЦК і ГК України можна дійти висновку, що нікчемні
правочини, хоча і не потребують обов'язкового визнання їх таким в судовому
порядку, також можуть визнаватись недійсним в судовому порядку.

Відповідно до приписів п.1 ст.83
ГПК України господарський суд, приймаючи рішення має право визнати недійсним
повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

З огляду на викладене судова
колегія дійшла висновку, що зазначений Договір є нікчемним, а тому його
враховуючи приписи п.1 ст.83 ГПК України та вищезазначених норм матеріального
права необхідно  визнати недійсним.

Місцевий суд допустився неповноти
з'ясування фактичних обставин що мають значення для вирішення спору, а саме дав
оцінку відносинам та діям сторін відносно виконання Договору, без врахування
вищезазначених обставин, тобто нікчемності цього Договору що є підставою для
скасування судового рішення і ухвалення нового про визнання цього нікчемного
Договору недійсним.

При цьому в задоволенні позову в
частині визнання цього Договору розірваним слід відмовити з огляду на те, що
цей Договір є нікчемним -недійсним з моменту його укладення і відповідно до
приписів ч.1 ст.216 ЦК України  не створює
і не може створювати юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його
недійсністю.

Вимоги позивача про виселення
відповідача та стягнення штрафу також не підлягають задоволенню, оскільки ці
вимоги позивач пов'язує з розірванням
діючого договору, а цей договір є нікчемним з моменту його укладення,
тобто зазначені позивачем матеріально правові підстави не можуть бути підставою
для виселення та стягнення штрафу. Виключне право позивача на зміну, уточнення
та доповнення матеріально-правової
підстави  позову закріплене ст.22
ГПК України, а тому враховуючи приписи зазначеної стаття ГПК та ст.19
Конституції України при розгляді спору суд не має законних підстав виходити за
межи позовних вимог вирішуючи спір застосовуючи інші правові підставі, оскільки
таки підстави  не були заявлені
позивачем, що не позбавляє позивача права звернутись до суду з позовом про
виселення відповідача та стягнення зазначених грошових сум на інших матеріально
- правових підставах в загальному порядку.

Враховуючи викладене та керуючись  ч.1 ст. 220, ч.2 ст.793 , ст. 794, ст.210
,ст.203, ч.2 ст.215 , ч.1 ст.216 ЦК України , ст . 207 ГК України, ст.19
Конституції України  п. 1. ст.83, ст.ст.
22, 99, 101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

1.Апеляційну скаргу фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1-задовольнити частково.

2.
Рішення  господарського суду
Одеської області від 16.07.2007р. у справі №16/150-07-4259 -скасувати.

3. Визнати недійсним   нікчемний  договір договору оренди від 07.03.2004р.,
укладений між фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1  (м. Одеса) та фізичною особою -підприємцем
ОСОБА_2 (м. Одеса), стосовно  передачі в
оренду  нежитлових приміщень, загальною
площею 170 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

4.  Фізичній особі -підприємцю ОСОБА_1 в
позові до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 про визнання
розірваним  з 10.05.2007р. договору
оренди від 07.03.2004р., виселення відповідача з нежитлового приміщення,
розташованого за адресою АДРЕСА_1  та
стягнення з відповідача на його користь
штрафу  у розмірі 6312 грн. і  штрафу у розмірі 12624 грн. -відмовити.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК
України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий:                                                                            Мирошниченко
М. А.

Судді:
Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписаний
4.09.2007 р.