ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

04.10.2007
Справа №2-13/12963-2007

за позовом Севастопольської міської державної адміністрації, м. Севастополь вул. Леніна, 2

до ТОВ "Севастопольцентрбуд", Сімферопольський район, с. Українка вул. Горького, 3-а

з участю третьої особи - Третій Сімферопольської державної нотаріальної контори АРК в Україні, м. Сімферополь вул. Київська, 147

про визнання недійсним договору.

Суддя ГС  АР  Крим А.І.Жукова

Представники:

Від позивача –  Коструба А.В. – представник, дов. від 27.03.2007 року.

Від відповідачів – 1. Поспєлов Е.Л. – директор; 2.  не з’явився.

Суть спору: Позивач – Севастопольська міська державна адміністрація звернувся до господарського суду АР Крим з позовом до ТОВ "Севастопольцентрбуд" та Третій Сімферопольської державної нотаріальної контори АРК в Україні й просить визнати недійсним договір про право забудови земельної ділянки (суперфіцій) від 10 вересня 2007 року (за реєстром №4-1197), укладений між Севастопольською міською державною адміністрацією і товариством з обмеженою відповідальністю «СЕВАСТОПОЛЬЦЕНТРБУД», на підставі того, що відповідачем №2 була порушена ст. 55 Закону України «Про нотаріат» в частині місця нотаріального посвідчення правочину.

Позовні вимоги позивача мотивовані тим, що нотаріус Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим в Україні Хоменко Юрій Володимирович не мав права посвідчувати вказаний договір суперфіцію, оскільки згідно статті 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів, пов’язаних з відчуженням земельних ділянок, здійснюється нотаріусом за місцем знаходження таких ділянок або за адресою реєстрації однієї із сторін правочину.

На підставі того, що спірна земельна ділянка знаходиться в м. Севастополь, а юридичними адресами сторін договору суперфіцію є м. Севастополь та с. Українка, згаданий договір суперфіцію, на думку позивача, є недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач №1 проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Третя особа у судове засідання не з’явилася, проте надіслала на адресу суду відзив у якому проти позову заперечує та просить розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд -

в с т а н о в и в :

10 вересня 2007 року між Севастопольською міською державною адміністрацією та товариством з обмеженою відповідальністю «СЕВАСТОПОЛЬЦЕНТРБУД» був укладений договір про право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Предметом даного договору є земельна ділянка площею 0, 2829 га, що знаходиться в м. Севастополь, Матроський бульвар 1, 1а, 1б.

Спірний договір суперфіцію був посвідчений державним нотаріусом Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим в Україні Хоменко Юрієм Володимировичем та зареєстрований в нотаріальному реєстрі правочинів за номером №4-1197.

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає і при цьому виходить з наступних підстав:

Згідно статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні – це система органів і посадових осіб, на які покладено обов’язок посвідчувати права та факти, що мають юридичне значення з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно статті 34 Закону України «Про нотаріат» в державних нотаріальних конторах посвідчуються договори, угоди та вчиняються інші дії, встановлені Законом.

За правилом статті 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення угод про відчуження земельних ділянок здійснюється за місцем розташування вказаних земельних ділянок або за місцем знаходження сторін таких угод.

Відчуження об’єктів цивільних прав передбачає зміну власника цих об’єктів цивільних прав.

Проте, договір суперфіцію спрямований не на відчуження майна, а на надання обмеженого речового права – суперфіцій (права користування чужою земельною ділянкою для забудови).

Даний факт наведено статтею 102-1 Земельного кодексу України та статтею 413 Цивільного кодексу України.

Тому суд приходить до висновку, що правила та порядок нотаріального посвідчення договору на право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), на який посилається позивач при обґрунтуванні власних позовних вимог Законом України «Про нотаріат» не врегульовано.

Крім того, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом міністра юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року посвідчення правочинів, які за згодою сторін підлягають нотаріальному посвідченню, може здійснюватися за згодою сторін в місці, визначеному домовленістю сторін, незалежно від місця знаходження нерухомого майна.

Першим відповідачем в судовому засіданні наданий договір оренди офісного приміщення, відповідно до змісту якого фактичне місцезнаходження першого відповідача за договором суперфіцію є проспект Перемоги 82 (Київський район, місто Сімферополь), що відповідає статті 93 Цивільного кодексу України, згідно якої місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від ії імені.

Тому в даному випадку за правилом статті 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням першого відповідача є місто Сімферополь, що відповідає вимогам статті 55 Закону України «Про нотаріат».

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена Законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: законність змісту правочину, його несуперечливість з Цивільним кодексом України, іншими актами цивільного законодавства та моральними засадами суспільства; наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин, вільне волевиявлення учасника правочину, що відповідає його внутрішній волі; додержання встановленої законом форми правочину; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевказане, суд не вбачає яких-небудь порушень при укладанні та нотаріальному посвідченні спірного договору про право на забудову земельної ділянки (суперфіцій), що може бути підставою для визнання договору недійсним, тому не знаходить підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті державного мита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відносяться на позивача у порядку статті 49 ГПК України.

За вказаних обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені матеріалами справи та суперечать нормам діючого законодавства.

Відповідно до викладеного, керуючись ст.ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Жукова А.І.