КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2007                                                                                           № 36/474

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Шипка  В.В.

суддів:             Борисенко  І.В.

Розваляєвої  Т.С.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Біляневич В.Е. – (дов. № 75 від 23.03.2006р.)

Ярощук М.В. – (дов. № 23/1 від 16.01.2007р.)

Бородін А.І. – (дов. № 375 від 08.12.2005р.)

від відповідача -Михайлова В.В. – (дов. № 059/ю 4227 від 10.09.2007р.)

Проніна С.А. – (дов. № 059/3-2-4250 від 11.09.2007р.)

від прокуратури м. Києва  - Бузницька Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Готельний комплекс "Либідь"

на рішення Господарського суду м.Києва від 16.04.2007

у справі № 36/474 (Мандриченко О.В.)

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Готельний комплекс "Либідь"

до                                                   Головне управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про                                                  визнання недійсним договору позики

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Готельний комплекс “Либідь” звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Головного управління комунального господарства виконавчого органу Київської міської ради про визнання недійсним договору позики з моменту його укладання.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.04.2007р. у справі № 36/474 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з згаданим рішенням суду звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи скарги, перевіривши матеріали справи та зібрані у ній докази, колегія апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як визначено частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином, до оспорюваного позивачем договору позики слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР, який був чинним на момент укладення зазначеного договору.

09.12.1997 р. між Управлінням з питань готельного господарства, туризму та екскурсій Київської міської державної адміністрації, правонаступником якого є відповідач, та позивачем укладено договір позики №1, відповідно до умов, якого відповідач зобов'язався надати позивачу цільову позику, а останній зобов'язався використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений цим договором строк зі сплатою 12% річних.

Пунктом  8.5.2  Статуту ВАТ “ГК  “Либідь”  передбачено,  що голова правління без доручення від імені товариства здійснює всі дії виконання рішень Вищого органу товариства, представляє у відносинах з третіми особами,  веде  переговори  та укладає  будь-які  договори   від  імені товариства.

Пунктом 8.5.4 Статуту встановлено, що голова правління здійснює керівництво господарською діяльністю.

Таким чином, позивач посилаючись на обмеження повноважень правління позивача не врахував, що оскаржуваний договір укладався не з правлінням, а з головою правління (що діяв від імені позивача), повноваження якого регулюються пунктом 8.5.2 Статут позивача, тоді як повноваження правління регулюються пунктом 8.4.6.

Вищенаведені обставини свідчать про те. що, підписуючи оспорюваний договір, голова правління ВАТ „ГК „Либідь" діяв в межах повноважень, наданих останнім Статутом ВАТ „ГК „Либідь", а посилання позивача на те, що договір від імені ВАТ „ГК „Либідь" підписан не уповноваженою особою є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи.

Слід також зазначити про те, що доказами схвалення юридичною особою угоди можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає (п. 9.2. Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнання угод недійсними).

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем оспорюваний договір був схвалений, про що свідчить часткове перерахування позики на користь позивача, що підтверджується виписками банківської установи, які додані до матеріалів справи.

Частиною 1 ст. 48 Закону України “Про господарські товариства”, встановлено, що голова правління акціонерного товариства вправі без довіреності здійснювати дії від імені товариства. Інші члени правління також можуть бути наділені цим правом згідно із статутом.

Отже, згідно з Статутом позивача правом укладати угоди без обмежень наділений лише голова правління, інші члени правління та правління як виконавчий орган товариства обмежені в цьому праві та можуть укладати угоди на суму, що не перевищує 20% від вартості будівлі підприємства.

Відповідно до роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з   визнанням  угод   недійсними”,   зокрема   пункту   9.2 роз'яснення, наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення  дій,   які   свідчать   про   схвалення  угоди   (прийняття  її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). Таким чином, вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних     повноважень     представника     на     укладення  угоди задоволенню не підлягає.

В пункті 9.4 роз'яснення також зазначається, що відповідно до статті 41 Закону України “Про господарські товариства” до компетенції загальних зборів акціонерного товариства віднесено затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цією нормою передбачено не укладення договорів, а їх затвердження.

Тому з зазначених підстав оскаржуваний договір позики не може бути визнаний недійсним, а посилання позивача на порушення положення ч. 5 ст. 47 Закону України “Про господарські товариства” є необґрунтованими.

Позивач також посилається на невідповідність договору цілям діяльності Головного управління комунального господарства, звертаючи увагу на положення Закону України “Про банки і банківську діяльність” та ст. 382 Цивільного кодексу України, де передбачається, що кредитування може здійснюватись виключно банками.

Згідно зі статтями 374 та 382 Цивільного кодексу УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості; договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей; кредитування державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій провадиться згідно з затвердженими планами шляхом видачі цільових строкових позичок Державним банком СРСР й іншими банками СРСР в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР; кредитування однієї організації іншою у натуральній або грошовій формі, в тому числі видача авансів, допускається лише у випадках, встановлених законодавством Союзу РСР.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відповідності договору позики вимогам законодавства.

Відповідно до Закону України “Про банки та банківську діяльність” та Положення “Про кредитування”, затвердженого постановою Правління НБУ від 28.09.2005р. № 246 здійснення операції по залученню і розміщенню грошових вкладів та кредитів, крім банків, іншим юридичним особам забороняється.

Відповідачем не надано дозволу або ліцензію НБУ на надання позик (кредитів).

Колегія суддів також не погоджується із посиланням відповідача на Закон України “Про деякі питання підготовки до проведення в місті Києві щорічних зборів Європейського банку реконструкції та розвитку”, оскільки, згідно з п.п. 4,5 розділу ІІ Закону України “Про деякі питання підготовки до проведення в місті Києві щорічних зборів Європейського банку реконструкції та розвитку” право обслуговувати кредити за цим Законом надається уповноваженим банкам України (перелік банків затверджується спільним рішенням КМ України та НБУ) за умови надання цими банками Міністерству фінансів України гарантії щодо повернення наданих ним кредитів. Окрім того, в цьому Законі взагалі не йдеться про надання будь-яких бюджетних позичок для фінансування заходів, пов’язаних з підготовкою і проведенням у травні 1998року в м. Києві щорічних зборів Європейського банку реконструкції та розвитку.

Посилання відповідача на розпорядження КМДА від 04.12.1997р. № 1966 “Про забезпечення місць проживання учасників зборів Європейського банку реконструкції та розвитку в готелях міста Києва” не приймається до уваги оскільки, у цьому розпорядженні не зазначається про надання будь-якої позики під проценти позивачу.

Інших будь-яких документів КМДА або Київради про зобов’язання надати позику відповідачем не надано.

Разом з тим відповідно до Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони. Наслідком закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

Позивачем у вересні 2005р. заявлено позов про визнання недійсним з моменту укладання договору позики № 1, який укладено 09.12.1997р.

На думку колегії суддів позивачем пропущений строк позовної давності і підстав для його поновлення не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевим судом правомірно відмовлено у задоволені  позовних вимог.

За таких обставин, колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 16.04.2007р. по даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Готельний комплекс “Либідь” залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва у справі  № 36/474 від 18.04.2007р. залишити без змін.

Матеріали справи № 36/474 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Шипко  В.В.

Судді                                                                                          Борисенко  І.В.

Розваляєва  Т.С.