СУД
ПОСТАНОВА

"04" жовтня 2007 р.

Справа №  6/229

Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Баранця О.М., розглянувши матеріали справи 6/229

за позовом: Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1,
м. Кіровоград

до відповідача: Державної
податкової інспекції у м. Кіровограді,                      м. Кіровоград

про визнання недійсним акта

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність
№ 2 від 15.08.2007 року;

від відповідача - Скрипник О.М.,
довіреність № 120 від 04.09.2007 року.

Час прийняття постанови - 09 год.
33 хв.

Подано позовну заяву про визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції № /0 від 18.08.2004 року про нарахування пені за
порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі
21863,40 грн.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 01.04.2005 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від                                  08.06.2005
року рішення господарського суду Кіровоградської області від    01.04.2005 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 25.04.2007 року рішення господарського суду Кіровоградської
області від 01.04.2005 року та постанову Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від
08.06.2005 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Головою господарського суду
Кіровоградської області 09.07.2007 року справу №  14/252
передано на розгляд судді Баранцю О.М.

Ухвалою господарського суду від
10.07.2007 року справу №  14/252 прийнято
до свого провадження та присвоєно № 6/229.

Ухвалою господарського суду від
31.08.2007 року замінено  Кіровоградську
об'єднану державну податкову інспекцію її правонаступником Державною податковою
інспекцією у м. Кіровограді.

Позивач на підставі ч. 1 ст. 51
Кодексу адміністративного судочинства України позивач змінив підстави позову
щодо визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Кіровоградської
об'єднаної державної податкової інспекції
№ /0 від 18.08.2004 року про нарахування пені за порушення
термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 21863,40
грн.

Позивач вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Пеня, що нараховується
за порушення строків ввезення товарів, що імпортуються за бартерним договором,
не є податком або збором (обов'язковим платежем) відповідно до Закону України
«Про систему оподаткування». Не є спеціальним Законом з питань оподаткування і
Закон України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операція у галузі
зовнішньоекономічної діяльності», а отже і пеня, що встановлена цим законом, не
може бути складовою податкового зобов'язання в розумінні Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами». Тому, така форма акту ненормативного характеру, відповідно
до якої стягуються податкові зобов'язання, не може застосовуватись відносно
таких зобов'язань, які за своєю природою не є податковими. Пеня за порушення
ст. 2 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операція у
галузі зовнішньоекономічної діяльності» є адміністративно-господарською
санкцією. Кіровоградською об'єднаною державною податковою інспекцією
правопорушення було виявлено в серпні 2004 року, то нею, як уповноваженим
органом державної влади, було пропущено строки застосування адміністративно -
господарської санкції у вигляді пені, що застосовується за порушення строків
ввезення товарів, що імпортуються за бартерним договором. Законодавство
України, що діяло на момент звернення фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 до третейського суду, не робило
виключення щодо можливості передачі майнового спору, що випливає з
зовнішньоекономічної угоди, за участю іноземного суб'єкта господарювання, на
вирішення третейського суду (арбітражу), а отже терміни передбачені ч. 1 ст. 2
Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі
зовнішньоекономічної діяльності» зупиняються, а пеня за їх порушення у цей
період не сплачується. При своєчасному нарахуванні податковим органом пені, за
відсутності звернення до третейського суду, пеня підлягала б списанню
відповідно до положень п.п. 18.1.3     п.
18.1 ст. 18 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

У запереченнях на позов відповідач
вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.  Одним з аргументів позивача є наявність
рішення третейського суду м. Кіровограда від 15.05.2000 року, яким задоволено
позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з товариства із солідарною
відповідальністю «Г. Іремадзе і Компанія» заборгованості по бартерному
контракту № 01/99 від 30.11.1999 року. До господарському суду позивачем не
надано доказів наявності в контракті № 01/99 від 30.11.1999 року відповідного
арбітражного застереження, а саме про вирішення спору за контрактом шляхом
звернення до третейського суду в Україні. Суду також не надано угоди про
передачу спору на розгляд третейського суду від 22.02.2000 року, на яку є
посилання в рішенні третейського суду. Таким чином, оскільки не доведено
наявність відповідної арбітражної угоди, третейський суд в м. Кіровограді, що
постановив рішення від 15.05.2000 р. не можна вважати уповноваженим арбітражем
для застосування норм пункту 3 ст. 3 Закону України «Про регулювання
товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності..
Тому строк для нарахування пені не зупиняється і вона нараховується у
загальному порядку. Відлік строку давності відповідно до п.п. 15.1.1 п. 15.1
ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними фондами» починається з дня наступного за останнім
днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі коли така
декларація була подана пізніше, - від дня наступного за днем її фактичного
подання. При цьому у сфері зовнішньоекономічної діяльності подання податкової
декларацій не передбачено, що спричиняє неможливість застосування даної норми.
Помилкове визнання пені, що нараховується за порушення строків ввезення
товарів, що імпортуються за бартерним договором, як податкового зобов'язання,
не може бути підставою для визнання спірного повідомлення-рішення в цілому.

04.10.2007 року проголошена вступна
та резолютивна частина постанови, яка виготовлена в повному обсязі 05.10.2007
року.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд,
-

ВСТАНОВИВ:

Кіровоградською об'єднаною
державною податковою інспекцією
проведено документальну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за
період з 01.04.2001 року по 31.03.2004 року з питань дотримання вимог валютного
законодавства, за результатами якої складено акт перевірки від 13.08.2004
року       № 1216/17-1/.

Підставою для донарахування пені за
спірним рішенням, став висновок Кіровоградської об'єднаної державної податкової
інспекції про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог ст. 2 Закону
України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі
зовнішньоекономічної діяльності», внаслідок чого підприємцю донараховано пеню в
сумі 21 863,40 грн.

Проведеною перевіркою встановлено,
що позивачем було укладено бартерний контракт № 01/99 від 30.11.1999 року на
поставку цукру білого та мила господарчого в обмін на мандарини свіжі на
загальну суму 30000,00 дол. США.

Кіровоградська об'єднана державна
податкова інспекція, встановивши факт несвоєчасного надходження товару за
бартерним контрактом № 01/99 від
30.11.1999 року прийняла податкове повідомлення - рішення № /0
від 18.08.2004 року, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 нараховано пеню за
порушення термінів у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 21 863,40
грн. за період з 15.04.2000 року по 13.08.2004 року.

Режим здійснення товарообмінних
(бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності, відповідальність
за порушення його норм та визначає повноваження і функції державних органів під
час здійснення контролю за проведенням таких операцій визначено Законом України
«Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі
зовюшньоекономічної діяльності».

Ст. 2 зазначеного Закону
встановлено, що товари, що імпортуються за бартерним договором, підлягають
ввезенню на митну територію України у строки, зазначені в такому договорі, але
не пізніше 90 календарних днів з дати митного оформлення (дати оформлення
вантажної митної декларації на експорт) товарів, що фактично експортовані за
бартерним договором, а в разі експорту за бартерним договором робіт і послуг -
з дати підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт,
надання послуг. Датою ввезення товарів за бартерним договором на митну
територію України вважається дата їх митного оформлення (дата оформлення
вантажної митної декларації на імпорт), а в разі імпорту за бартерним договором
робіт або послуг - дата підписання акта або іншого документа, що засвідчує
виконання робіт, надання послуг.

Абз. 1 ст. 3 Закону України «Про
регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної
діяльності» за порушення суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України
передбачених частинами першою - третьою статті 2 цього Закону строків ввезення
товарів (виконання робіт, надання послуг), що імпортуються за бартерним
договором, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі
0,3 відсотка вартості неодержаних товарів (робіт, послуг), що імпортуються за
бартерним договором.

Враховуючи вимоги ч. 5 ст. 227
Кодексу адміністративного судочинства України щодо висновків і мотивів, з яких
ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.04.2007 року скасовані
рішення господарського суду Кіровоградської області від 01.04.2005 року та
постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.06.2005
року, які є обов'язковими для суду першої інстанції та зміну позивачем підстав
позову, господарського суд прийшов до наступних висновків.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
та товариство із солідарною відповідальністю «Г. Іремадзе і Компанія» шляхом
обміну листами (т. 1, а.с. 64, 65) та укладенням угоди про передачу спору про
стягнення заборгованості відповідно до контракту № 01/99 від 30.11.1999 року
(т. 1, а.с. 99) вирішили передати спір на розгляд третейського суду м.
Кіровограда.

Справу прийнято до провадження
третейського суду м. Кіровограда 28.03.2000 року та рішенням третейського суду
м. Кіровограда від 15.05.2000 року позов приватного підприємця ОСОБА_1 про
стягнення з товариства із солідарною відповідальністю «Г. Ієремадзе і Компанія»
суми основної заборгованості по контракту № 01/99 від 30.11.1999 року в сумі
5739 дол. США задоволено повністю.

Абз. 3 ст. 3 Закону України «Про
регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної
діяльності» передбачає що у разі прийняття судом позовної заяви про стягнення
заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання строків та інших умов, визначених
бартерним договором, строки, передбачені частинами першою - третьою статті 2
цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

Відповідно до Постанови Верховної
Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів
законодавства України на її території застосовуються акти законодавства Союзу
РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не
суперечать Конституції і законам України.

На час виникнення спірних
правовідносин в Україні був відсутній законодавчий акт, який би регулював
діяльність третейського суду, а тому в цій частині діяло Положення про
третейський суд для вирішення господарських спорів між об'єднаннями,
підприємствами, організаціями і установами, затверджене постановою Державного
арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 30.12.1975 року     № 121 (у відповідній редакції).

Згідно ч. 2 ст. 12 ГПК України, що
був чинним на час порушення провадження третейським судом, підвідомчий
господарським судам спір міг бути переданий сторонами на вирішення третейського
суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що
виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських
договорів, пов'язаних з задоволенням державних потреб.

Ст. 21 ГПК України було
встановлено, що позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та
організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту ст. 1 ГПК
України такими підприємствами та організаціями могли бути і іноземні
підприємства, установи, організації та ніші юридичні особи, а також громадяни,
які здійснюють підприємницьку діяльність.

Отже, на розгляд до третейського
суду (арбітражу) можна було передати справу за участю іноземного суб'єкта
господарювання.

Відповідно до абз. 5 п. 1 Положення
в третейському суді розглядались справи, віднесені до компетенції арбітражних
органів, незалежно від підлеглості і місця знаходження сторін спору.

На підставі аналізу вищезазначених
нормативно - правових актів, можна дійти до висновку що третейські суди входили
до системи органів арбітражу, а відповідно мали можливість розглядати майнові
спори між резидентом та іноземним суб' єктом царювання, що випливають з
зовнішньоекономічної угоди.

Таким чином, законодавство України,
що діяло на момент звернення позивача до третейського суду, не робило
виключення щодо можливості передачі майнового спору, що випливає з
зовнішньоекономічної угоди, за участю іноземного суб'єкта господарювання, на вирішення
третейського суду (арбітражу), а отже терміни передбачені ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) цій у галузі
зовнішньоекономічної діяльності зупиняються, а пеня за їх порушення у цей
період не сплачується.

Позицію, відносно того, що чинне
законодавство України не робить винятку щодо можливості передачі майнового
спору, що витікає з зовнішньоекономічної угоди, на вирішення третейського суду
(арбітражу), підтримує і Верховний суд України (постанова від 18.11.2003 року у
справі № 2/313а) та Вищий господарський суд України (рекомендації від
17.12.2004 року № 04-5/3360).

Відповідно до ст. 238
Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть
бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого
самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи
організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення
правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідації його наслідків. Види
адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування
визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Пеня за порушення встановлених ст.
2 Закону України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі
зовнішньоекономічної діяльності» термінів розрахунків у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, нарахування якої передбачено статтею 3 цього
Закону, підпадає під законодавче визначення адміністративно-господарської
санкції та є такою санкцією своєю юридичною сутністю.

Відповідно ст. 250 Господарського
кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до
суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але
не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом.

Порушення строків ввезення товарів,
що імпортуються за бартерним договором, було вчинено позивачем ще у березні
2000 року. Враховуючи те, що Кіровоградською об'єднаною державною податковою
інспекцією  правопорушення було виявлено
в серпні 2004 року, то нею, як уповноваженим органом державної влади, було
пропущено строки застосування адміністративно - господарської санкції у вигляді
пені, що застосовується за порушення строків ввезення товарів, що імпортуються
за бартерним договором.

Спірним податковим повідомленням -
рішенням позивачу донараховано пеню за порушення строків ввезення товарів, що
імпортуються за бартерним договором, яку визначено в якості податкового
зобов'язання з посиланням на Закон України «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

У преамбулі Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» зазначено, що цей Закон є спеціальним законом з питань
оподаткування, який встановлює порядок погашення зобов'язань юридичних або
фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і
зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій,
що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за
порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру
оскарження дій органів стягнення. Також він встановлює спеціальний порядок
нарахування, оскарження нарахування, процедуру сплати та примусового стягнення,
яка може застосовуватися лише щодо податків і зборів (обов'язкових платежів),
сплата яких передбачена Законами з питань оподаткування, тобто він не регулює
питання застосування та стягнення фінансових санкцій за порушення Закону
України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі
зовнішньоекономічної діяльності».

У відповідності до п.п. 1.2, 1.9
ст. 1 цього Закону податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків
сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у
порядку та в строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Податкове повідомлення є письмовим
повідомленням контролюючих та податкових органів про обов'язок платника
податків сплатити суму податкового зобов'язання та погасити суму податкового
боргу.

Таким чином, ця форма акта
ненормативного характеру може застосовуватися лише щодо обов'язків по сплаті
податків і зборів (обов'язкових платежів), вичерпний перелік яких визначено у
ст. ст. 14, 15 Закону України "Про систему оподаткування".

У зазначених нормах пеня,
нарахована позивачу відповідно до положень Закону України «Про регулювання
товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності»,
не визначений як податок або збір (обов'язковий платіж).

Тому, така форма акту
ненормативного характеру, відповідно до якої стягуються податкові зобов'язання,
не може застосовуватись відносно таких зобов'язань, які за своєю природою не є
податковими.

Таким чином, податкове повідомлення
- рішення, як акт ненормативного характеру, не може бути застосований
контролюючим органом, у даному випадку Кіровоградською об'єднаною державною
податковою інспекцією, до зобов'язань, що випливають із нарахування та
стягнення пені за порушення строків ввезення товарів, що імпортуються за
бартерним договором, відповідно до Закону України «Про регулювання
товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності».

Помилкове визнання пені, що
нараховується за порушення строків ввезення товарів, що імпортуються за
бартерним договором, як податкового зобов'язання не може бути підставою для
визнання спірного повідомлення-рішення в цілому.

Крім того, господарський суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Позивач вважає, що при своєчасному
нарахуванні податковим органом пені, за відсутності звернення до третейського
суду, пеня підлягала б списанню відповідно до положень п.п. 18.1.3 п. 18.1 ст.
18 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами». Умовне припущення про можливість
списання пені відповідно до положень п.п. 18.1.3 п. 18.1 ст. 18 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» не може бути підставою для задоволення позову.

Позивач сплатив в доход Державного
бюджету України квитанцією № 303 від 03.12.2004 року державного мита в сумі
85,00 грн. та квитанцією № 305 від 03.12.2004 року на користь державного
підприємства «Судовий інформаційний центр" витрати на інформаційно
-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

З 01.09.2005 року набрав чинності
Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.п. 2 п. 3
Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України до набрання чинності законом, який
регулює порядок сплати і розміри судового збору розмір судового збору
визначається відповідно до підпункту «б" пункту 1 статті 3 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про державне мито».

Кодекс адміністративного
судочинства України не передбачає необхідності сплати витрат на інформаційно
-технічне забезпечення судового процесу.

Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету
України (ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач сплатив державне мито та
витрати на інформаційно -технічне забезпечення судового процесу згідно з
вимогами Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, що витрати на
інформаційно -технічне забезпечення судового процесу згідно ст. 44
Господарського процесуального кодексу України входять до складу судових витрат,
а також, що позивач сплатив державне мито та витрати на інформаційно -технічне
забезпечення судового процесу в установленому порядку і розмірах на момент
подання позову, до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства
України. Господарський суд вважає за можливе стягнути з Державного бюджету
України на користь позивача сплачене ним державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Керуючись ч. 2 ст. 19 Конституції
України, ст. ст. 89, 160, 162, 163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України , господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.
Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним податкове
повідомлення - рішення Кіровоградської об'єднаної державної податкової
інспекції № /0 від 18.08.2004 року про визначення позивачу суми
податкового зобов'язання по пені за порушення строків ввезення товарів, що
імпортується за бартерними договорами в сумі 21863,40 грн.

3. Стягнути  з
Державного бюджету України
(рахунок № 0002, УДК у Кіровоградській області, банк
отримувача ГУДКУ у Кіровоградській області, МФО 823016, ідентифікаційний код
24145329) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1      ІНФОРМАЦІЯ_1), - витрати по сплаті
державного мита в сумі 85,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

4.
Після набрання судовим рішенням законної сили, за заявою стягувача, буде
виданий виконавчий лист.

5.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України,
постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова
чи ухвала суду не набрала законної сили. Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через господарський суд Кіровоградської області. Заява
про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному
обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України з
дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження, і копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя

О.М.Баранець