ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.07                                                                                           Справа№ 24/169А

За позовом: Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Львів

До відповідача: Дочірнього підприємства „ Датський текстиль” Компанії „ПВН Холдінг А/С” (Данія), м. Сокаль

Про стягнення 35 579,00грн.

Суддя Хабіб М.І.

Секретар Савченко Ю.А.

Представники:

Від позивача –Бондарець М.А. - представник

Від відповідача –Вишневецький В.О –юр.кон.

Суть спору: Позов заявлено про стягнення 35 579,00грн. в т.ч. 34494,00грн. адміністративно - господарських санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів в 2006р. та1085,00грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2006році  для відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 27 робочих місць, фактично в 2006році на підприємстві відповідача працювало 25 інвалідів. За невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивач просить стягнути з відповідача  на підставі ст.20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  санкції в сумі 34494,00грн. та пеню в сумі 1085,00грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У запереченні від 17.10.2007р. за № 2045 відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що на підприємстві в 2006р. працювало 28 інвалідів, з яких тільки в 2006р. було працевлаштовано 5  інвалідів. Крім того, посилаючись на внесені зміни до ст.18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, відповідач стверджує, що підприємство інформувало службу зайнятості про вакантні робочі місця для інвалідів на підприємстві, яка зобов”язана підшуковувати  підходящу роботу для інвалідів, на підприємство такого обов”язку Закон не покладає.

В  поясненні від 25.10.2007р. за № 2084 відповідач повідомляє, що у поданому позивачеві звіті за 2006рік, допущена помилка: у звіті вказана середньооблікова кількість штатних працівників 679 осіб, в той час як середньооблікова кількість штатних працівників становила 619 осіб. Помилка допущена в результаті неправомірного включення до середньооблікової кількості штатних працівників осіб, які перебувають у відпустці в зв”язку з вагітністю та пологами та по догляду за дитиною по досягненні нею віку, встановленого законодавством, а також працівників, які працюють по сумісництву. Відтак, стверджує відповідач, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становить 25 осіб, який повністю виконаний, у зв”язку з чим був надісланий позивачеві лист №1609  від 14.08.2007р з повторним звітом.

В судовому засіданні 18.10.2007р.оголошувалась перерва до 25.10.2007р.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно  із звітом  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, поданим відповідачем 27.06.2007р.позивачеві, середньооблікова кількість штатних працівників  на підприємстві відповідача становить 679 чол., з них інвалідів –28, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів -27 робочих місць.  Середньорічна заробітна плата становить 17 246,00 грн.

Судом встановлено, що  фактично в  2006році на підприємстві працювало 29 інвалідів, з яких 22 інваліди працювали упродовж року, а 7 інвалідів  працювали від 3 до 6 місяців (відпрацьовано в загальному 34 місяці).

Відповідно до листа Сокальського районного центру зайнятості від 17.10. 2007р. за №1862/05, ДП „Датський текстиль” упродовж 2006р.  подавало звіти про наявність вакансій для осіб з обмеженою працездатністю, на які було скеровано 9 осіб, з яких 2 особи працевлаштовані, а 3 особи відмовились від запропонованих вакансій.

Крім того, як вбачається із розрахунків суми страхових внесків на загальнообов”язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за січень-грудень 2006р., загальна кількість працівників упродовж року на підприємстві становила  від 634 до 702 чоловік, в т.ч. від 48 до 69 осіб, які отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ( найменша кількість працівників була в січні 2006 –634 осіб, з яких 48 осіб отримують допомогу по догляду за дитиною, найбільша кількість працівників була у травні 2006р. -702, а по догляду за дитиною –в грудні 2006р. -69осіб).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач повідомив позивача в серпні 2007р. про допущену помилку у поданому звіті за 2006рік  щодо кількості працівників та нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, та подав інший звіт з достовірними даними про середньооблікову  чисельність штатних працівників (619осіб) та норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів (25 осіб) за 2006рік ( копія звіту та лист №1609 від 14.08.2007р. в матеріалах справи).

Дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення  з наступних підстав.

Відповідно до ст.19 Закону України „ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 ( далі –Закон), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно із ст. 20 Закону, підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, самостійно  сплачують  відповідним  відділенням Фонду  санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Пунктом 3.2.2 Інструкції зі статистики кількості працівників,  затв. наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005р. №286, зареєстр. в Мінюсті України 30.11.2005р.за № 1442/11722, встановлено, що при обчисленні середньооблікової кількості штатних працівників, враховуються всі категорії працівників, крім працівників, які перебувають у відпустках у зв”язку з вагітністю та пологами або по догляду за дитиною до досягнення нею віку, передбаченого чинним законодавством.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно із Інструкцією зі статистики кількості працівників, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача в 2006р.становила 619 осіб. Відтак,  норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив для відповідача 25 робочих місць ( 619 х 4%). Як  зазначено вище і про що зазначає позивач у позовній заяві, в 2006р. на підприємстві відповідача упродовж року 25 робочих місць були зайняті інвалідами.

Отже, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем виконаний. За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення з відповідача санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Крім того,  згідно із ст.18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу ст.18-1 Закону,  рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що хоча Законом і покладений на підприємства   обов”язок щодо  працевлаштування інвалідів в рахунок нормативу робочих місць, проте такий обов”язок підприємства  стосується інвалідів, які безпосередньо звернулися до підприємства з метою працевлаштування або які скеровані державною службою зайнятості для працевлаштування,  і не супроводжує  обов”язком підприємства самостійно  підшуковувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов”язок статтею 18-1 Закону покладений на державну службу зайнятості.

Як вбачається із матеріалів справи, в 2006р. відповідач подавав звіти  державній службі зайнятості про вакантні робочі місця для працевлаштування інвалідів. Державна служба зайнятості скеровувала інвалідів на підприємство, частина яких була працевлаштована, крім тих, які відмовилися від запропонованих вакансій. Доказів, які б свідчили про те, що інвалідам, які безпосередньо зверталися на підприємство з метою працевлаштування, чи  які були скеровані державною службою зайнятості, було відмовлено  у прийнятті на роботу, суду не подано.

Таким чином, навіть  з огляду на середньооблікову кількість штатних працівників на підприємстві, вказану відповідачем у звіті 2006рік, поданому 27.06.2007р., відсутні  правові підстави для стягнення з відповідача санкцій, передбачених статтею 20 Закону.

На підставі викладеного та керуючись 49, 51, 94, 97, 98,122-124,127,128,  130, 135, 138, 139, 143, 151-154, 158-164, 186, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у строки, встановлені ст.254 КАС України,  і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, встановлені ст.186 КАС України.

Суддя                                                                                                       Хабіб М.