ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2007 р.
№ 24/664

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Інституту загальної та неорганічної хімії ім.     В.І. Вернадського, м. Київ (далі – Інститут)

на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2006

зі справи  № 24/664

за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Київ (далі – відділення Фонду)

до  Інституту

про стягнення 22 079 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

відділення Фонду – не з’яв.,

Інституту –Омельчука А.О.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2005 року відділення Фонду звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Інституту штрафних санкцій в сумі       22 079 грн. за недотримання у 2004 році нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Рішенням названого суду від 21.12.2005 (суддя Смілянець В.В.) позов задоволено. Судове рішення мотивовано невиконанням відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі –Закон) щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та неповідомлення відповідних органів про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2006 (колегія суддів у складі: суддя Кондес Л.О. –головуючий, судді        Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) апеляційну скаргу Інституту на зазначене рішення місцевого господарського суду повернуто на підставі пункту 3 частини першої статті 97 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України).

Інститут звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та надіслати скаргу на розгляд до Київського апеляційного господарського суду, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, зокрема, пункту 3 частини першої статті 97 ГПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.04.2006 касаційну скаргу Інституту разом з матеріалами даної справи передано для вирішення до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2007 Інституту відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі, а касаційну скаргу повернуто до Вищого господарського суду України з посиланням на відсутність у Вищого адміністративного суду України повноважень з перегляду в касаційному порядку рішень, прийнятих не за КАС України.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм процесуального права, заслухавши пояснення представника Інституту Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

У зв’язку з набранням чинності Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) з 01.09.2005 до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

Відповідно до приписів статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пункт 4 статті 17 КАС України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб’єкта владних повноважень наведено в пункті 7 статті 3 КАС України: це –орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з статтею 8 Закону державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров’я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434, Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом  9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

За змістом статті 20 Закону саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право стягнення адміністративно-господарських санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Отже, даний спір є публічно-правовим та на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 зі справи № 13/189, від 24.01.2006 зі справи № 11/268 та інших.

Абзацами першим та другим пункту 6 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" (в редакції Закону України від 06.10.2005) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Проте даний спір, який має публічно-правовий характер, апеляційним господарським судом у порушення вимог статей 1, 12 ГПК України після набрання чинності КАС України розглянуто в порядку господарського судочинства.

Водночас Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду публічно-правових спорів по суті, що знайшло відображення й у постановах Верховного Суду України від 24.01.2006 зі справ №№ 1/5-90, 1/4-89, 1/2-87, 07/296, від 21.02.2006 № 5/334-18/559 та інших.

Таким чином, розгляд апеляційним господарським судом публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятої ним ухвали зі справи в порядку адміністративного судочинства, внаслідок чого зазначена ухвала підлягає безумовному скасуванню згідно зі статтею 11110 ГПК України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ                      № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Інституту загальної та неорганічної хімії ім.            В.І. Вернадського задовольнити частково.

2. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2006 зі справи № 24/664 скасувати.

Справу передати до Київського апеляційного господарського суду для виконання вимог розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                  В. Селіваненко

Суддя                                                                                                  І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                  Б. Львов