ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.

№ 05-5-48/4672

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий, судді Владимиренко
С.В. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу
Українського фінансово-промислового концерну "УФПК", м. Київ,

на ухвалу господарського
суду міста Києва від 03.04.2007

зі справи №
05-5-48/4672

за позовом Українського
фінансово-промислового концерну "УФПК" (далі - Концерн)

до громадянина
ОСОБА_1, м. Київ,

приватного підприємства "Руно", м. Київ,

про визнання
договору дарування удаваним,

за участю представників:

позивача -Кудрявського
В.А.,

відповідачів -не
з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.04.2007 (суддя Сулім В.В.) позовну заяву Концерну повернуто
без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 63 Господарського
процесуального кодексу України (далі -ГПК України).

Прийняте рішення місцевий суд
мотивував відсутністю доказів сплати державного мита в установленому порядку.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України Корпорація просить: зазначену ухвалу суду першої
інстанції скасувати внаслідок її прийняття з порушенням норм процесуального
права; постановити рішення, яким визнати зазначений позов підсудним
господарському суду Київської області; повернути справу до господарського суду
міста Києва з метою подальшої передачі до господарського суду Київської
області.

Відзиви на касаційну скаргу не
надходили.

Учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про
час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши правильність
застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, заслухавши
представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про
необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим господарським судом
встановлено, що:

- позивачем при сплаті державного
мита невірно вказано реквізити для зарахування державного мита, що
підтверджується копією квитанції від 14.02.2007 № 0315 (а.с. 12);

- докази зарахування державного
мита до державного бюджету відсутні.

Відповідно до частини першої статті
46 ГПК України державне мито сплачується чи стягується в доход державного
бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Згідно з пунктом третім частини
першої статті 57 ГПК до позовної заяви додаються документи, які підтверджують
сплату державного мита у встановлених порядку і розмірі.

Приймаючи рішення про повернення
позовної заяви Корпорації без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що
реквізити рахунку для зарахування державного мита, зазначені в квитанції від 14.02.2007
№ 0315, не відповідають реквізитам рахунку, на який має сплачуватися державне
мито з позовних заяв, що подаються до господарського суду міста Києва.

Проте, визнавши відсутніми належні
докази сплати державного мита в установленому порядку, місцевий господарський
суд не врахував, що при вирішенні питання щодо дотримання скаржником вимог
пункту третього частини першої статті 57 ГПК України юридичне значення має факт
зарахування державного мита до державного бюджету, а не те, за місцезнаходженням
якого суду здійснено таке зарахування.

За наявності сумнівів у надходженні
та зарахуванні державного мита до державного бюджету України місцевий
господарський суд не позбавлений був права, прийнявши позов до провадження, на
підставі статті 38 ГПК України витребувати у Корпорації додаткові докази такого
зарахування, зокрема, відповідне підтвердження територіального органу
державного казначейства, якому мито перераховано.

Таку правову позицію викладено в
абзаці третьому пункту 5 роз'яснення
президії  Вищого  арбітражного
суду  України  від
04.03.1998 № 02-5/78 “Про деякі питання практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу України”.

Отже, господарським судом міста
Києва неправильно застосовано приписи пункту 4 частини першої статті 63 ГПК
України, що призвело до прийняття ним неправильного рішення про повернення
позовної заяви Корпорації без розгляду, а тому оспорювана ухвала від 03.04.2007
підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд суду першої інстанції.

Що ж до питання підсудності даного
позову господарському суду Київської області, то воно не було предметом
розгляду місцевого суду під час винесення оскаржуваної ухвали, а тому
відповідно до приписів статті 1117 ГПК України перебуває поза межами
даного касаційного провадження.

У свою чергу, залишення без
задоволення касаційної скарги в частині визначення підсудності справи не
звільняє суд першої інстанції від обов'язку дослідити це питання в подальшому
на стадії порушення провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 -11113 ГПК
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Українського
фінансово-промислового концерну "УФПК" задовольнити частково.

2. Ухвалу  господарського суду міста Києва від
03.04.2007 зі справи № 05-5-48/4672 скасувати.

Справу передати на розгляд
господарського суду міста Києва зі стадії порушення провадження.

Суддя
В.Селіваненко

Суддя                                                                                           С.Владимиренко

Суддя
Б.Львов