ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 серпня 2007 р.

№ 15/263-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С. - головуючого,

Костенко Т. Ф.,

Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали

касаційної скарги

СПД ОСОБА_1

на постанову

Харківського апеляційного
господарського суду  від 29.05.2007 р.

у справі

господарського суду Харківської
області

за позовом

СПД ОСОБА_2

до

СПД ОСОБА_1 ПП “Ніал-транс”

про

стягнення 21285, 75 грн.,

в судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: не
з'явились,

відповідача-1: ОСОБА_3
(дов. від 20.07.07),

відповідача-2: не
з'явились,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням від 02.04.07
господарського суду Харківської області позов задоволено частково. З ПП ОСОБА_1
на користь позивача стягнуто 13635 грн. основного боргу та 135, 35 грн.
державного мита. В решті позову відмовлено.

Постановою від 29.05.07
Харківського апеляційного господарського суду вказане вище рішення залишено без
змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями,
СПД ОСОБА_1 звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою і просить їх скасувати з огляду на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, а також невірною оцінкою обставин справи, прийняти
нове рішення, яким в позові відмовити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги
межі перегляду  справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування
норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваних судових
актів знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити.

Як встановлено судовими
інстанціями, які приймали рішення у даній справі, відповідно до умов договору
НОМЕР_1 на транспортно-експедиційне обслуговування та організацію перевезень
вантажів автомобільним транспортом на територію України та в міжнародному
сполученні від 11.07.2005 року, укладеного між ПП ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_1,
остання в якості експедитора не пізніше, ніж за 24 години до дати запланованого
завантаження надає перевізнику (позивачу) “заявку на перевезення”, яка є
додатком до договору та складає її невід'ємну частину.

11.07.2005 року ПП ОСОБА_1 надано
ПП ОСОБА_2 заявку на перевезення вантажів автомобільним транспортом НОМЕР_2, за
якою останній зобов'язувався доставити вантаж у кількості 20 тон об'ємом 82000
м3 з місця завантаження - Гебзе МUALLIVKOY-ВАВАKUYUSU МЕVКІІ 41400
до місця розвантаження - АДРЕСА_1. Суму фрахту визначено у розмірі в
еквіваленті 2700 USD за курсом Національного банку України на день оплати.
Заявка узгоджена з позивачем, про що свідчить підпис позивача як
"виконавця" послуг з перевезення вантажів.

Судами з'ясовано, що позивачем
здійснено послугу з перевезення вантажу, що підтверджується міжнародною
товарно-транспортною накладною НОМЕР_3. Вантаж одержано ЗАТ
Англійсько-українське підприємство “Сарепта-медіпласт”. Про факт доставки
вантажу та виконання позивачем умов перевезення свідчить завершення митного
оформлення згідно відміток Донецької регіональної митниці на ВМД № НОМЕР_4 від
22.07.2005 року.

20.03.2006 позивачем на адресу СПД
ОСОБА_1 направлено претензію НОМЕР_5 з вимогою оплатити надані послуги з
автоперевезення, яку було отримано останньою 24.03.06, про що свідчить
повідомлення про вручення рекомендованого листа. Відповіді на претензію
позивачу надано не було.

В ході розгляду справи судами
встановлено, що позивачем згідно договору направлялось на адресу СПД ОСОБА_1
рахунок фактури на оплату послуг НОМЕР_6 від 27.07.2005 року та акти виконаних
робіт від 27.07.2005 року, проте,  лист
із вказаними документами повернувся на адресу позивача з відміткою “за
минуванням терміну зберігання”.

Згідно п. 5.4. договору експедитор
здійснює оплату рахунків перевізника протягом 7 банківських днів з моменту
отримання документів: оригіналу накладної, завіреної одержувачем вантажу та
акту виконаних робіт.

З врахуванням встановленого судами
факту отримання відповідачем оригіналу накладної та того, що експедитор не
заперечував проти оплати послуг з перевезення вантажу, суди попередніх
інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині
стягнення вартості послуг з перевезення вантажів в сумі 13635 грн.

Правомірним також вбачається висновок
судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині стягнення штрафу за
затримку транспортного засобу та пені за прострочку оплати вартості послуг.

Так, судами встановлено, що, на думку
позивача, з вини СПД ОСОБА_1, автомобіль НОМЕР_7, п/п НОМЕР_8, який здійснював
вантажоперевезення з 15.07.2005 по 19.07.2005 до отримання попереднього
повідомлення простояв на митному посту “Порубне” Вадул-Сіретської митниці, а
тому вона повинна сплатити позивачу 1515 грн. виходячи з розрахунку 505 грн. за
кожну добу, тобто за 3 дні, виключаючи неділю).

У цьому зв'язку судами обгрунтовано
взято до уваги, що  п. 1.4. договору
НОМЕР_1 від 11.07.2005р. у разі документального
підтвердження  понад нормативного  простою експедитор  сплачує перевізнику штраф у розмірі 540 грн.
за кожну добу, якщо інше не передбачено заявкою. В той же час, під час розгляду
спору позивачем не доведено вину СПД ОСОБА_1 щодо понаднормативного простою
автомобіля перевізника. Крім  того
позивачем необгрнутовано проведено розрахунок штрафу виходячи із ставки 505
грн. за добу.

Щодо стягнення пені за  прострочку сплати вартості послуг  в сумі 6135,75   грн. суди правомірно послались на ст. 546 ЦК
України, згідно з якою виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.
Відповідно до статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

При цьому судами з'ясовано, що
договором НОМЕР_1 від 11.07.2005 року на транспортно-експедиційне
обслуговування та організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом на
територію України та в міжнародному сполученні стягнення пені як вид
забезпечення зобов'язання не передбачено.

З огляду на викладене, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що судові рішення прийнято
при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права і
підстави для їх скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК
України, Вищий  господарський  суд
України

ПОСТАНОВИВ  :

Касаційну  скаргу залишити без задоволення.

Постанову від 29.05.2007
Харківського апеляційного господарського суду у справі № 15/263-06 залишити без
змін.

Головуючий
Божок В.С.

Судді
Костенко Т.Ф.

Коробенко Г.П.