ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"15" червня 2007 р.                                                             Справа №     А18/135-07

м. Київ, вул. Комінтерну, 16

(зал судових засідань №  205)

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді А.Ю. Кошика при секретарі  Кантарія Д.Ю. розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом  Дочірнього підприємства "Пілснер Україна"

до  Сквирської міжрайонної державної податкової інспекції

про      визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

За участю представників:

Позивач -  Біцюк В.С.

Відповідач -  Кодинська О.В.

Суть спору:

Дочірнє підприємство «Пілснер Україна»(далі –позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до  Державної податкової інспекції у Сквирському районі (далі - відповідач)  про визнання протиправним та  скасування податкового повідомлення-рішення від 15.01.2007 року № /0.

Провадження в адміністративній справі було відкрите відповідно до ухвали від  26.03.2007 року за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.  Розгляд справи було призначено на 27.04.2007 року. В судовому засіданні 27.04.2007 року  розгляд справи було відкладено до 25.05.2007 року. В судовому засіданні 25.05.2007 року розгляд справи було відкладено до 15.06.2007 року.

В ході розгляду спору  позивач підтримав позовні вимоги, в обґрунтування позову посилається на  протиправний висновок відповідача про порушення п. 5.5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»у зв’язку з  включенням до складу валових витрат (дані Декларації про прибуток)  процентів за користування кредитними коштами, що використовувались  в господарських операціях за якими не отримано прибутку.

Відповідач заперечує позовні вимоги, в обґрунтування своєї позиції посилається на висновки Акту перевірки про те, що підприємство  позивача  кредитні кошти не використовувало в господарській діяльності, оскільки  не отримувало прибутку, тому і не мало права відносити відповідні суми  процентів до валових витрат.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,  суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Сквирському районі Київської області  в період з 20.11.2006 року по 12.12.2006 року було проведено планову комплексну документальну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання Дочірнім підприємством «Пілснер Україна» вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2005 року - 01.06.2006 року, за результатами якої був складений Акт перевірки від 26.12.2006 року № 342/231/36/25396329.

За результатами перевірки  відповідачем були прийняті:

- податкове повідомлення-рішення № /0 від 15.01.2007 року, відповідно до якого позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 46832,00 грн., в тому числі 34958,00 грн. основного платежу та 11874,00 грн. штрафних санкцій;

- податкове повідомлення-рішення № /0 від 15.01.2007 року, відповідно до якого позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 130742,00 грн., в тому числі 87161,00 грн. основного платежу та 43581,00 грн. штрафних санкцій.

За результатами розгляду первинної скарги, Державною податковою інспекцією у Сквирському районі Київської області було прийнято Рішення про результати розгляду первинної скарги № 2563/8/231 від 16.03.2007 року, яким податкове повідомлення-рішення №/0 від 15.01.2007 року про нарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 130742,00 грн., в тому числі 87161,00 грн. основного платежу та 43581,00 грн. штрафних санкцій, скасовано.

Податкове повідомлення-рішення № /0 від 15.01.2007 року, відповідно до якого позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 46832,00 грн., в тому числі 34958,00 грн. основного платежу та 11874,00 грн. штрафних санкцій залишено без змін, а скарга в цій частині - залишена без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з висновками контролюючого органу звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів з вимогою про визнання  протиправними та скасування  податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з Акту перевірки   спірне порушення  визначено, оскільки,  підприємство позивача  отримувало кредити в валюті для здійснення передплат нерезидентам, які були повернуті на підприємство без виконання умов договорів з нерезидентами. Таким чином, позивач  не отримав доходу від вищезазначених операцій, однак, отримавши кредити згідно Договору про надання кредитної лінії №19/1-417/2005 року від 22.08.2005 року, нарахував, сплатив та відніс на валові витрати проценти за  користування кредитом  в  загальній сумі 139833,00 грн.

На підставі викладених обставин  відповідач дійшов висновку про порушення позивачем  п.п.5.5.1. п.5.5. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки,  до складу валових витрат необґрунтовано віднесено 139833,00 грн., а саме за звітній період 9 місяців 2005 року - 27 736,00 грн., за 1 квартал 2006 року - 112 097,00 грн.

В ході розгляду спору судом було встановлено, що  отримані позивачем від АКБ «Райффайзенбанк Україна»за Договором про надання кредитної лінії №19/1-417/2005 року від 22.08.2005 року з цільовим призначенням на поповнення обігових коштів (п. 1.2.1 Договору) були використані в господарській діяльності та перераховані нерезидентам з метою придбання товарів, в тому числі продуктів харчування, з метою їх подальшого продажу на території України з отриманням прибутку, а відповідні відсотки за наданий кредит на підставі положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»були зараховані до валових витрат звітного періоду. З незалежних від позивача причин внаслідок звичайного комерційного ризику контрагенти позивача не виконали свої зобов'язання та повернули передплачені  кошти.

Відповідно до 5.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Суд вважає, що  для визначення зазначеної діяльності господарською, вона  має бути кваліфікована за ознаками,  такими, як  мета діяльності, дії  що здійснювались для досягнення такої мети та наслідки господарювання, що взаємопов’язані причинним зв’язком.

Відповідно Довідки № 1727/03 про включення до єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій України, що  також відображено в  Акті перевірки, основними видами діяльності позивача  за КВЕД в період, що перевірявся, були:

- оптова торгівля недержавних організацій, крім споживчої кооперації;

- оптова торгівля недержавних організацій, крім споживчої кооперації;

- посередницькі   послуги   при   купівлі-продажу   товарів   народного   споживання;

- зовнішня торгівля недержавних організацій.

Відповідно до 1.32 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності с регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Таким чином, діяльність з отримання кредиту для поповнення обігових коштів пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки зазначені кошти були спрямовані на придбання товарів народного споживання в межах статутної діяльності позивача з метою отримання в подальшому прибутку.

Відповідно до п.1 ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст.1 Закону України  «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»економічна вигода - потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів.

Таким чином,  позивач мав на меті отримання прибутку і здійснював свою діяльність у відповідності  з визначеним цілями, однак  його діяльність не  дала очікуваного результату з незалежних від позивача причин, що спростовує  висновки про здійснення  позивачем не господарської діяльності, тобто такої, що не передбачає мети отримання прибутку. Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської.

Крім того, неотримання підприємством прибутку від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція  не пов'язана з господарською діяльністю позивача, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати прибуток від конкретної операції. Слід зазначити, що отримання прибутку є метою та можливим наслідком господарської діяльності, що здійснюється підприємством на власний ризик, а не її обов'язковою ознакою.

Пунктом 3.1 ст. 3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на:

- суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону;

- суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Оскільки, до складу валових витрат платника податків відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями, здійснені у зв'язку з веденням ним господарської діяльності і законодавство не містить будь-яких умов або застережень, які б виключали таке зарахування, в тому числі обмежень щодо видів або періоду здійснюваної господарської діяльності, в той час як отримання прибутку є метою та наслідком здійснюваної підприємством на власний ризик господарської діяльності, а не її обов’язковою умовою, тому відсутність прибутку по конкретній операції без урахування загальних результатів діяльності  за звітній період не свідчить, що здійснена операція не пов'язана з господарською діяльністю та не дає підстав для не зарахування відсотків за кредит до валових витрат.

Позивач надав суду докази, що за результатами його  фінансово-господарської діяльності в звітному періоді 9 місяців 2005 року отримано прибуток у сумі 9609 грн., а в першому кварталі 2006 року 28977 грн., що підтверджується відповідними деклараціями та встановлено в ході податкової перевірки.

Таким чином, за результатами загального податкового обліку у відповідних звітних періодах підприємство отримало прибуток від здійснення господарської діяльності, в тому числі і внаслідок отримання кредитних коштів,  тому посилання відповідача на порушення позивачем положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та не пов'язаність  операції отримання кредиту з господарською діяльністю є необґрунтованими, неправомірними та не відповідають даним бухгалтерського та податкового обліку позивача.

Враховуючи, що розірвання  договорів, за якими  позивачем були перераховані  кредитні кошти, не стосувалось господарської операції, здійсненої  між банком  та позивачем  щодо надання   (отримання) кредитних коштів  та сплати процентів за користування ними,  зобов’язання  позивача  зменшити валові витрати  на суму  сплачених банку процентів   за час користування  кредитними коштами не може залежати  від виконання  зобов’язань за  комерційними господарськими договорами, зокрема,  контрагентами  позивача.

Необхідно враховувати, що відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок  в Україні  грунтується на  засадах,  відповідно до яких ніхто не може  бути примушений  робитит те,  що не  передбачено законодавством.

Органи державної влади і місцевого самоврядування  зобов'язані діяти  лише на підставі і в межах повноважень та  у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, з огляду на норми  Конституції України  встановлено, що державні органи в Україні повинні діяти в межах і у спосіб, що визначені в законі, в той  час, як  фізичні і юридичні особи  мають право займатися  будь-якими видами діяльності, що не заборонена законом.

Оскільки,  законодавством не встановлено будь-якої залежності права  на  включення спірних сум до валових витрат, від  факту отримання прибутку  від господарської діяльності,  крім того, до повноважень податкових органів не належить    право визнавати  діяльність підприємства негосподарською, суд вважає, що висновки  відповідача   безпідставні  та  необґрунтовані.

Висновок про  відсутність у позивача права на віднесення відсотків за користування кредитними коштами до валових витрат опосередкований обставинами, які не пов’язані між собою  жодним причинно-наслідковим зв’язком і встановлення таких обставин  з огляду на норми  Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не  має відношення до правомірності формування валових витрат.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона  повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах  про протиправність  рішень,  дій чи бездіяльності  суб’єкта владних повноважень обов’язок  доказування правомірності свого рішення  покладається на відповідача, якщо він  заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів суду правомірність та обґрунтованість  своїх висновків у  відповідності  до вимог КАС України та чинного податкового законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення від 15.01.2007 року №/0 є протиправними, оскільки нараховані податкові зобов’язання та  штрафні санкції необґрунтовані, викладені в акті перевірки висновки спростовані встановленими судом обставинами.

За наслідками розгляду спору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому    підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодовуються позивачеві з державного бюджету.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 19, 124 Конституції України, статтями 71, 94, 158 –163, Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.    Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та  скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Сквирському районі від 15.01.2007 року                          № /0.

3. Стягнути з Державного бюджету України  на користь Дочірнього підприємства «Пілснер Україна» (09025, Київська область, Сквирський р-н, хутір Ордаша, 19, код 25396329) 3,40 (три) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня її проголошення, якщо заява про апеляційне оскарження постанови не буде подана. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана, в двадцятиденний строк після надання заяви про апеляційне оскарження, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя                                                                                                 Кошик А. Ю.