ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.
№ 15/379-05-11213

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Рогач Л.І., Швеця В.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті Іллічівську

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду  від 27.04.2006 року

у справі
№15/379-05-11213

за позовом
Державної податкової інспекції у місті Іллічівську

до
АТЗТ “Іллічівський морський рибний порт”

про
визнання права власності та зобов’язання  виконати певні дії.

В судовому засіданні взяв участь представник позивача: Дабіжа В.І.- за дов. від 14.06.07 №078/10-007;

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, належно повідомлений  про  час  і  місце  розгляду  касаційної  скарги.

У зв’язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г, розпорядженням В. о. Голови судової палати від 03.10.2007 для розгляду касаційної скарги у справі                   №15/379-05-11213 господарського  суду  Одеської області призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. - головуючого, Рогач Л.І., Швеця В.О.

Державною податковою інспекцією у місті Іллічівську у грудні 2005 року заявлений позов до Акціонерного товариства закритого типу

доповідач: Добролюбова Т.В.

“Іллічівський морський рибний порт” про визнання права власності за державою в особі Державної податкової інспекції у місті Іллічівську на безхазяйне  майно, а саме: пиломатеріали дрова букові вагою 78 тонн,  загальною вартістю  3 900,00 грн. , яке знаходиться за адресою: Одеська обл. Іллічівськ –5 та зобов’язання АТЗТ “Іллічівський морський рибний порт” передати вказане майно на користь держави в особі позивача. Обґрунтовуючи  вимоги позивач посилався на приписи пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1340 “Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним”, пункту  1 статті 335, статей 326, 328,  336, 346  Цивільного кодексу України та Закону України “Про державну податкову службу в Україні”.  Під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач звернувся із заявою про уточнення  позовних вимог, в якій просив залучити до участі у справі в якості іншого відповідача Одеську митницю та зобов’язати останнього зняти з митного контролю спірне майно.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.01.05, прийнятим суддею Петровим В.С., у задоволені позовних вимог відмовлено.  Місцевий суд відмовляючи у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог виходив з того, що по суті уточнення позовних вимог містять нові вимоги до іншої юридичної особи –Одеської митниці, якій не  було надіслано копію цієї заяви, крім того, позивачем не надано доказів сплати державного мита, яким оплачується кожна позовна вимога. Вмотивовуючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що передача залишків вантажу у власність держави особою, яка не є власником речі та не має права розпорядження чужою річчю не може бути доказом того, що власник відмовився від права власності, або вчинив будь-які дії, які б свідчили про це. Суд посилався на приписи пункту 3 статті 335, статті 336, 347 Цивільного кодексу України, положення Закону України “Про державну податкову службу в Україні”. Водночас, суд зазначав, що органи податкової служби України не мають права звертатися до господарського суду з позовами про визнання майна безхазяйним.

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Поліщук Л.В., Бандури Л.І., Туренко В.Б., постановою від 27.04.06, перевірене рішення у справі залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу   Державної податкової інспекції у місті Іллічівську  залишив без задоволення.

Державна податкова інспекція у місті Іллічівську  звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права, а позовні вимоги просить задовольнити. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, заявник  наголошує на порушенні судом приписів статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо повного, всебічного і об’єктивного розгляду всіх обставин справи. Скаржник вказує на неврахування судами факту відсутності у відповідача  доказів  права власності на спірне майно. Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що власник вантажу не звертався за спірним майном, дії щодо вивозу майна з митної території не здійснював, чим фактично відмовився від права власності на нього. ДПІ у місті Іллічівську також зазначає про незастосування судами приписів пункту 1 статті 335 Цивільного кодексу України, яким визначено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.   При цьому, скаржник посилається на приписи статей 178, 202, 347 Цивільного кодексу України.  Заявник вказує, що відповідно до Закону України “Про державну податкову службу в Україні” податкові органи уповноважені проводити роботу, пов’язану з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією безхазяйного майна.

Від АТЗТ “Іллічівський морський рибний порт” відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. та пояснення представника позивача, перевіривши  матеріали справи і доводи  касаційної скарги, правильність застосування судом приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів на території АТЗТ “Іллічівський морський рибний порт” працівниками відділу податкової міліції ДПІ у місті Іллічівську виявлені пиломатеріали, вагою 78 тонн, про що складено протокол огляду та вилучення без дати. Судами також установлено, що 27.07.2000 року між АТЗТ “Іллічівський морський рибний порт” та ТОВ “3-А” укладено договір на перевалку пиломатеріалів, які на підставі контракту №9 від 15.01.01 відправлені продавцем ТОВ “Ворохтянська лісова компанія” на адресу фірми “SHELLMAN”, greek helvetiс timber processing. Строк дії цього договору сторонами визначений до 17.01.04.  Листом  від 10.12.03 №125 директор ТОВ “3-А” повідомив Державну податкову інспекцію у місті Іллічівську про передачу вказаного вантажу у власність держави  через відмову покупця від нього та закінчення строку дії договору на перевалку пиломатеріалів. Працівниками відділу з виявлення та розпорядження безхазяйним майном та майном, що переходить у власність держави ДПІ у місті Іллічівську, пиломатеріали дрова букові 78 тонн, як майно з ознаками безхазяйного взято на облік до прийняття рішення відповідного органу про визнання його безхазяйним, про що складено акт опису за №2205/22/9 та здійснено попередню оцінку вартості майна, яка становить 3 900,00 грн. Господарськими судами установлено, що 17.10.03 Державна податкова інспекція у місті Іллічівську направила на адресу відповідача повідомлення про взяття спірного майна на облік.  Постановою Відділу податкової міліції ДПІ у місті Іллічівську  від 12.05.04 в порушенні кримінальної справи за фактом виявлення вантажу на території відповідача відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є матеріально –правова  вимога Державної податкової інспекції у місті Іллічівську до Акціонерного товариства закритого типу “Іллічівський морський рибний порт” про визнання права власності за державою, в особі Державної податкової інспекції у місті Іллічівську, на безхазяйне  майно, а саме: дрова букові вагою 78 тонн,  загальною вартістю  3 900,00 грн., яке знаходиться за адресою: Одеська обл. Іллічівськ –5 та зобов’язання відповідача передати вказане майно на користь держави в особі позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про  відсутність правових підстав для визнання права власності на дрова букові за державою, в особі позивача.  Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом  та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Цивільний кодекс України виділяє декілька способів набуття права власності, зокрема набуття права власності на безхазяйну річ. Статтею 335 Цивільного кодексу України встановлено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків встановлених статтями 336, 338, 341, 343 цього кодексу. Порядок набуття права власності на рухому річ від якої власник відмовився регулюється статтею 336 Цивільного кодексу України за правилами якої особа, що заволоділа рухомою річчю від якої власник відмовився набуває право власності на цю річ з моменту заволодіння нею. Приписами статті 347 названого Кодексу визначено, що  особа може  відмовитися  від  права  власності  на  майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно,  права на яке не  підлягають  державній  реєстрації,  право  власності  на нього припиняється  з  моменту  вчинення  дії,  яка  свідчить  про  таку відмову.   Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.  Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Суди попередніх інстанцій встановили,  що позивачем не надано і відповідно матеріали справи не містять, доказів того, що саме власник відмовився, на користь держави, від права власності на спірне  майно, або вчинив будь-які дії, які б свідчили про це. Окрім цього,  частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог частини 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України державні органи, до яких зокрема належить позивач (стаття 4 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”) мають право на звернення до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України. Як безпосередньо зазначено в преамбулі Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, цей Закон визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності. Випадки, в яких органи державної податкової служби мають право подавати позови до суду, перелічені в пункті 11 статі 10 та пункті 17 статті 11 вказаного Закону України. Згідно із приписами зазначених норм податкові органи мають право звертатися до суду із позовами до підприємств, установ, організацій та громадян про: визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках –коштів, одержаних без установлених законом підстав; стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; скасування державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності. Відтак, Законом України “Про державну податкову службу в Україні” не передбачено право податкового органу на витребування  майна та передачу його для продажу. Не передбачено такого права податкового органу й іншими актами законодавства України.  Натомість, в пункті 12 статті 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, на який посилається скаржник передбачено, що органи державної податкової служби у відношенні безхазяйного майна проводять роботу, пов’язану з його виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку, що не можна ототожнювати із правом власника на витребування майна.  Таким чином, посилання Державної податкової інспекції у місті Іллічівську на те, що податковий орган у даному випадку діє в межах своєї компетенції не має нормативно-правового обґрунтування.

За таких обставин, доводи касаційної скарги встановленого у справі судами не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування переглянутої у справі постанови.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями  1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.04.2006 року у справі №15/379-05-11213 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Іллічівську залишити без задоволення.

Головуючий     суддя                                                              Т. Добролюбова

С у д д і                                                                Л.Рогач

В.Швець