ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 36/393-18/230
26.06.07 р.

За позовом:          Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави в особі

Міністерства оборони України в особі Головного військового клінічного ордена

Червоної зірки госпіталю;

До:                    ДП „Київський військовий торг №1”;

Про:                     стягнення 24 975,42 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники

Від прокуратури:          Гриненко Г.Є., представник, довіреність №2289 від 15.05.2007 р.;

Від позивача:                    Завертнєв М.П., представник, довіреність №2 від 25.12.2006 р.;

Від відповідача:           Петренко Н.О., представник, довіреність №7 від 15.01.2007 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2006 р. у задоволенні позовних вимог Військового прокурора Київського гарнізону відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 р. рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2006 р. у справі №36/393 частково скасоване – позов задоволений частково: з відповідача на користь Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю стягнуто 5 716,44 грн. боргу, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.03.2007 р. постанова Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 р. у справі №36/393 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2006 р. скасовані, справа направлена на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2007 р. розгляд справи призначений на 22.05.2007 р.

У справі, на підставі статті 77 ГПК України, була оголошена перерва з 22.05.2007 р. до 26.06.2007р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі позивача з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача борг  в сумі 24 975,42 гривень на підставі статей 151,161 Цивільного Кодексу УРСР, посилаючись на  порушення  відповідачем зобов`язання щодо оплати наданих йому  комунальних  послуг,  заподіяння  шкоди економічним інтересам держави.

У судовому засіданні представники прокуратури та позивача позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує з  мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та звернення  прокуратури з  позовом  після закінчення позовної давності для  захисту  порушеного  права.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,—

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається  з  матеріалів  справи, предметом  спору є наявність та  зміст зобов`язань, що  склались  між  позивачем  та відповідачем з приводу користування відповідачем  приміщенням їдальні та оплатою відповідачем  комунальних  послуг.

Госпіталь є  юридичною особою, яка підпорядкована  Міністерству оборони України та в  своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, Статутом, затвердженим Директором Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України  30.09.2005р.,  наказом Міністра Оборони України  від 30.11.2000р. №  420 «Про затвердження Положення  про військові  госпіталі Збройних  Сил України  та Переліку  територіальних  зон відповідальності військових  госпіталів за надання   кваліфікованої  медичної  допомоги військовослужбовцям збройних  сил»(далі –Наказ №420), наказами і директивами  Міністра оборони України, Міністерства охорони здоров`я, начальника Генерального штабу Збройних  Сил України, директора Департаменту охорони здоров`я міністерства оборони України, наказами та  розпорядженнями начальника госпіталю.

Згідно з п.4.1. Наказу  №420 майно військового госпіталю має  статус військового  і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Аналогічне положення  закріплено  і  в пункті 3.1. Статуту відповідача.

Позивач  в  судових засіданнях пояснив,  що  він  є  балансоутримувачем приміщення  їдальні, яке   належить йому на  праві  оперативного  управління, однак  доказів  на  підтвердження  вищезазначеного  на  вимогу суду не надав.

Як  стверджує  позивач  в  своїй  позовній  заяві, вважаючи, що відповідач  користується  майном без  належної  правової  підстави,  він  звернувся  листом від 24.10.2002р. (вих. № 8/2002) до відповідача з  пропозицією  укласти договір користування  нерухомого  майна (приміщення їдальні).

В  той же  час,  позивачем надано в якості  доказу  в справі вищезазначений  лист, яким  відповідач   просить  передати йому  приміщення, в  зв`язку  з  тим,  що договір  оренди  приміщення  укладено  не  було та плата  за  комунальні  послуги в розмірі 24 337,52 грн. не надходила. Тобто, необґрунтованими є  посилання  позивача на  направлення  відповідачу пропозиції  щодо укладення  договору  оренди приміщення листом 24.10.2002р. (вих. № 8/2002).

Матеріалами справи підтверджується, що листом  від 01.11.2002р.  (вих. № 287) у відповідь на  лист  позивача від 24.10.2002р. (вих. № 8/2002)  відповідач  повідомив про свою  згоду на  укладення угоди про оплату комунальних  послуг  та запропонував надати оформлену  угоду  для  підписання.

18.12.2002р. позивач звернувся  до відповідача  листом (вих. № 2/2370) з  пропозиціями укласти договори  оренди  та комунальних  послуг, а  також оплатити заборгованість в розмірі 24 337,52 грн. При цьому, в  зазначеному листі позивачем не вказано будь-які  правові  підстави для  виникнення  у відповідача зобов`язання  щодо  сплати  заборгованості.

Відповідач листом  від 03.12.2002р. (вих. № 2/2370)  відмовив в  укладенні  договору оренди  приміщення їдальні,  посилаючись на  те, що згідно з  вимогами чинного  законодавства  йому належить право на безоплатне користування  приміщенням. В  той  же  час,   позивач  зобов`язався укласти договір  на  постачання  комунальних  послуг та своєчасно здійснювати оплату.

Як  випливає зі  змісту листування між сторонам, позивач  звертався до відповідача  з  пропозицією укласти  договір оренди  приміщення  їдальні, однак  відповідачем   не  було надано згоду на укладення  договору.

Відповідач наказом № 37 від 21.03.2003р. «Про передачу  їдальні № 22 Головному військовому клінічному госпіталю», прийнятим на підставі листа позивача  № 8/537 від 18.03.2003р. припинив діяльність їдальні з 21.03.2003р.

Позивач  в  своїй  позовній  заяві  факт передачі йому приміщення  їдальні відповідачем  заперечує,  стверджує, що відповідач  продовжує  користуватись приміщенням до сьогодні.

У  відзиві  на  позовну  заяву  позивач обґрунтовує  відсутність акту прийому-передачі  приміщення невиконанням позивачем  свого зобов`язання, як балансоутримувача  приміщення,  скласти та  надати  акт  для  підписання.

При  вирішенні  питання  про наявність (відсутність)  між   позивачем та відповідачем зобов`язань, які  випливають з договору  оренди,  судом встановлено наступне.

Відповідно  до п.3.5. Статуту відповідач має право здавати в оренду, передавати у  тимчасове  користування закріплене  за  ним на правах тимчасового  користування  майно, за  погодженням з уповноваженим органом управління Міністерства оборони України згідно чинного  законодавства.

Згідно зі  статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам. Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету  Міністрів України від 11 травня 2000 р. №778 «Про затвердження Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду»(далі –Постанова № 778) визначена процедура надання дозволу військовим частинам, закладам, установам та організаціям Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого військового майна в оренду.

Відповідно  до пункту 4 Постанови № 778 дозвіл військовим частинам на передачу нерухомого військового майна в оренду надається Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

У пункті 5 Постанови № 778 сказано, що передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна за погодженням з Міноборони.

Сторонами в  справі  не  було надано  доказів  погодження  та  укладення  договору  оренди приміщення їдальні з дотриманням вищезазначених  норм чинного  законодавства.

Аналізуючи аргументи відповідача щодо наявності у нього права  безоплатного користування  приміщенням  їдальні  суд  приходить до наступних  висновків.

Відповідач у відзиві  на  позовну  заяву  стверджує, що приміщення  їдальні  йому було надано у користування  ще в  1945 році  і  на  сьогодні  йому  належить праві безоплатного  користування  згідно з пунктами 5.17.2 та 5.17.6. Положення про військове (корабельне) господарство, що затверджене Міністром оборони України від 22.12.1997р. № 300, зареєстровано  в  Міністерстві юстиції  України  22.12.1997р. за № 615/2419 (далі –Наказ № 300).

Згідно  з вимогами пункту 5.17.2. Наказу № 300 торговельно-побутове забезпечення військовослужбовців, членів їх сімей, працівників військової частини (з'єднання) Збройних Сил України здійснює військторг (відділ) - торговельна організація, яка існує на повному господарському розрахунку, є юридичною особою, яка володіє встановленими правами та належними їй основними засобами та обіговими коштами для виконання поставлених завдань, має присвоєний номер або найменування встановленого зразка, код, печатку та штамп, самостійний баланс, розрахункові рахунки в установах банків, здійснює діяльність, що не суперечить законодавству.

Відповідно до пункту 5.17.6. Наказу № 300 військова частина (з'єднання) на умовах, установлених чинним законодавством та наказами і директивами Міністра оборони України:

-  передає в розпорядження військторгів (відділів) згідно з діючими нормативами та санітарними нормами з існуючого фонду або з числа нових будівель торговельні, побутові, виробничі, складські та службові приміщення (безкоштовно або за плату);

-  безоплатно надає у військових містечках, навчальних центрах, приміщеннях штабів, таборах, на полігонах, в службових будинках, установах, військово-навчальних закладах, організаціях, в готелях, гуртожитках, культурно-побутових, спортивних та навчальних закладах Міністерства оборони України освітлення, опалення, водозабезпечення, а їдальням, кав'ярням, чайним і буфетам, крім цього, меблі, виробничо-технологічне та холодильне обладнання.

Згідно з пунктом 1.1. наказу №300 під військовими частинами тут і надалі треба розуміти частини, які входять до складу з'єднань, окремі частини, кораблі, установи, військово-навчальні заклади, об'єкти та організації Збройних Сил України, які ведуть своє господарство, а також адміністративно-господарські частини, відділення, відділи, управління та інші господарські підрозділи, органи військового управління відповідних рівнів, на які покладені завдання щодо матеріального та технічного забезпечення діяльності цих органів та їх особового складу.

Відповідачем  не надано  жодних  доказів,  які б  підтверджували надання  йому військовими частинами в  передбаченому  чинним законодавством порядку приміщення  їдальні  у  безоплатне  користування.

На  підставі   викладеного суд приходить до висновку  про відсутність  між  позивачем та  відповідачем  будь-яких договірних зобов`язань з  приводу  оренди спірного  приміщення  їдальні.

Дослідивши  матеріали справи,  суд    вважає  необґрунтованими доводи  позивача  про укладення з  відповідачем  договору  про надання  комунальних  послуг в  спірному приміщенні  їдальні,  що підтверджується  наступним.

З  матеріалів   справи  випливає, що вперше позивач  звернувся до відповідача з вимогою  сплатити заборгованість за комунальні  послуги (теплоенергію,  електроенергію, гарячу і холодну  воду,  газ, телефон) в загальній  сумі  22 202,30 грн. листом від 16.08.2002р. (вих. № 8/1576). В  зазначеному листі позивачем не вказано будь-які  правові  підстави для  виникнення  у відповідача зобов`язання  щодо  сплати  заборгованості.

Листом від 24.10.2002р.  (вих. № 8/2002) позивач звернувся до відповідача повторно з  вимогою сплати заборгованість за  комунальні  послуги в розмірі 24 337,52 грн. та  передати йому  приміщення.

Відповідач листом  від 01.11.2002р.  (вих. № 287) у відповідь на  лист  позивача від 24.10.2002р. (вих. № 8/2002)  повідомив про свою  згоду на  укладення угоди про оплату комунальних  послуг  та запропонував надати оформлену  угоду  для  підписання.

18.12.2002р. позивач звернувся  до відповідача  листом (вих. № 2/2370) з  пропозиціями укласти договори  оренди  та комунальних  послуг, а  також оплатити заборгованість в розмірі 24 337,52 грн. При цьому, в  зазначеному листі позивачем не вказано будь-які  правові  підстави для  виникнення  у відповідача зобов`язання  щодо  сплати  заборгованості.

Позивач листом  від 03.12.2002р. (вих. № 2/2370)  відмовив в  укладенні  договору оренди  приміщення їдальні та зобов`язався укласти договір  на  постачання  комунальних  послуг та своєчасно здійснювати оплату.

Листами відповідача підтверджується невизнання  наявності  в  нього  кредиторської  заборгованості  по  оплаті  наданих  позивачем  комунальних  послуг.

Листом  від 24.01.2003р.  позивач  запропонував відповідачу передати йому  приміщення  та провести звірку  розрахунків  по боргу  за  комунальні  послуги в  сумі 24 975,42  за період з грудня 2000р. по грудень 2002р.

Позивачем було направлено відповідачу  рахунки-фактури: № 23 (вих. № 8/180) від 30.01.2002р.; № 30 (вих. № 8/296 від 12.02.2002р.); № 68 (вих. № 8/505 від 13.03.2002р.; № 95 (вих. № 8/732 від 12.04.2002р.). Розрахунки   вартості  комунальних  послуг  були здійснений позивачем  на  підставі  складених  ним довідок про нарахування  плати за холодну  і гарячу воду, газ,  теплоенергії та  електроенергію.

Відповідачем  вищезазначені  рахунки були оплачені частково платежами  від 30.01.2002р.- в сумі 500,00 грн., від 27.02.2002р.– в сумі 300,00 грн., та від 28.03.2002р.- в сумі 300,00 грн.,  що підтверджується  виписками з реєстраційного рахунку.

Як  стверджує позивач  в  своїй  позовній  заяві,  відповідач  відмовився  від оплати  комунальних  послуг  з  посиланням  на  підзаконний  нормативний   акт –наказ  Міністра Оборони № 300 від 16.07.1997р., який, на  думку  позивача,  суперечить вимогам  чинного  законодавства.

Таке  твердження позивача  не відповідає  фактичним обставинам  справи,  оскільки зі  змісту листів    відповідача  випливає, що  він відмовився від  укладення  договору  оренди,  вважаючи, що йому  належить право безоплатного  користування приміщення їдальні згідно з  наказом № 300.  В  той  же  час, позивач не заперечував  проти сплати комунальних  послуг  за  умови  укладення відповідної  угоди.

На  думку  позивача,  між ним на  відповідачем  у  відповідності  з  вимогами ст.ст. 42, 44 ЦК  УРСР  було  укладено договір про надання  комунальних  послуг,  доказом  чому є  факт отримання відповідачем  пропозиції  щодо укладення   вищезазначених  договорів  та  факт оплати відповідачем  виставлених  позивачем рахунків.

Дослідивши матеріали справи,  суд вважає, що доводи  позивача щодо укладення  договору  про надання  послуг є  необґрунтованими,  зважаючи на  наступне.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР зобов’язання виникають, зокрема, з договорів.

Відповідно до статті 44  ЦК  УРСР угоди  між  юридичними особами укладаються  в письмовій  формі.

Згідно зі  статтею 154 ЦК УРСР, якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Відповідно до  статті 153  ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору  про надання  комунальних  послуг є   види та  обсяг  послуг, їх  вартість, строки  і прядок  здійснення  розрахунків.

У  випадку, якщо  договір укладається в  письмовій формі  шляхом обміну листами, пропозиція сторони договору  має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов’язаною у разі її прийняття.

Зі  змісту переписки між  позивачем  та відповідачем  випливає, що  відповідачем  була  надана  пропозиція  щодо укладення  договору про надання комунальних послуг,  однак   пропозиція  позивача не  містила інформацію  про такі  істотні  умови як предмет  договору (перелік  всіх  послуг,  зобов`язання  по наданню яких  приймає на  себе  позивач),  ціну  договору (вартість послуг), строк  дії  договору, а також строки  і порядок  сплати  відповідачем  вартості  наданих  послуг.

Відповідач   в  своїх  листах  не  заперечує проти   укладення  договору  про надання  комунальних  послуг  за  умови надання  позивачем  проекту договору для  погодження  його істотних  умов.

З наведеного  вище  випливає, що під час розгляду справи позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що сторони  досягли згоди істотних  умов договору про надання  комунальних  послуг.

Суд  приходить до  висновку про те, що складені  позивачем в односторонньому  порядку  рахунки-фактури та довідки не  можуть бути доказами досягнення  згоди  про предмет  договору  та підтверджувати їх  вартість. Необґрунтованими,  на  думку  суду,  є і посилання позивача  на  факт часткової  оплати  рахунків позивачем, як  доказ  погодження  ціни договору,  оскільки призначеннями вищезазначених  платежів  вказано «передплата  за  комунальні  послуги».  Крім  того, зі  змісту  листів  відповідача  випливає,  що він  жодного  разу  не  визнав  наявність  кредиторської  заборгованості  перед  позивачем за надання  комунальних  послуг.

Відсутність згоди щодо істотних умов договору вказує на відсутність підстав вважати договір укладеним. Правовий наслідок неузгодження сторонами істотних умов договору полягає у відсутності такого договору.

Таким чином, господарський суд прийшов до висновку про те, що договір про надання комунальних  послуг не був укладений належним чином, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а, отже відповідно до  частини 1  статті 19  Конституції України відповідач не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов'язковим для нього.

Встановлення відсутності факту укладення договору внаслідок непогодження сторонами всіх істотних умов підтверджує обставини, на яких ґрунтуються докази відповідача.

Оскільки суду не надано будь-яких документів, які б підтверджували надання позивачем  комунальних  послуг  та їх вартість, господарський суд  вважає,  що позивачем не доведено порушення його прав.

Відповідно до  ст. 33 Господарського  процесуального  кодексу України кожна  сторона  повинна  довести ті  обставини, на  які  вона посилається як на підставу  своїх  вимог та заперечень.

Всупереч наведеним вимогам позивач не довів суду факт укладення з відповідачем  договору  про надання комунальних  послуг  та  надання  відповідачу в  межах  зазначеного договору  комунальних  послуг на суму 24 975,45  грн.

При вирішення даного  спору  суд  також  зважає  на  факт пропущення  позивачем  строків  позовної  давності,  що підтверджується наступним.

Позивач   листами  від 16.08.2002р. (вих. № 8/1576),   24.10.2002р.  (вих. № 8/200), 18.12.2002р. (вих. № 2/2370), 24.01.2003р. вимагав від позивача сплатити заборгованість за  комунальні  послуги відповідно в  сумах  22 202,30 24 337,52,  24 337,52 та  24 975,42  гривень.

При цьому  листом від 24.01.2003р.  позивач  підтвердив, що остаточна  сума заборгованості 24 975,42 грн., що складає  розмір позовних  вимог, виникла за період з грудня 2000р. по грудень 2002р.

З  наведеного  вище випливає,  що з 01 січня 2003р. у  позивача  виникло  право  на  позов  до відповідача  про стягнення  заборгованості за  комунальні  послуги.

Згідно з  частиною 6 розділу «Прикінцеві  та перехідні положення» Цивільного  кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно  до вимог  статті 71 ЦК УРСР  загальний  строк для захисту  права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється  три роки. Перебіг  строку позовної  давності  починається  з дня  виникнення  права  на  позов. Право на позов  виникає з дня, коли особа дізналася  або повинна  була  дізнатися  про порушення  свого  права.  (стаття  76 ЦК УРСР).

Таким   чином, оскільки право на звернення до суду  з  позовом в  даній  справі у  позивача виникло з 01.01.2003р., строк  позовної  давності  закінчився 01.07.2006р.

Матеріалами  справи підтверджується, що позовна  заява  була подана позивачем 08 серпня  2006р.,  тобто після  спливу  строку  позовної  давності.

Зважаючи на те,  що  строк  позовної  давності на  подання позивачем  позову  в даній  справі  сплив після набрання  чинності Цивільним кодексом України,  згідно з  частиною 6 розділу «Прикінцеві  та перехідні положення» Цивільного  кодексу України до позову  позивача мають застосовуватись правила Цивільного кодексу України про позовну давність.

Відповідно  до  статті 257  Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 261 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк  позовної давності тривалістю у три роки.

Згідно з  вимогами ст. 267  Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно  до статті 53  ГПК України за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Зі змісту відзиву на  позовну  заяву  відповідача  випливає, що  відповідачем  було заявлено про застосування  судом  строків  позовної  давності.

Позивач ні  у позовній  заяві,  ні  в  усних  поясненнях  в  ході  розгляду  справи  не заявляв  клопотання  про відновлення  пропущеного  строку  позовної  давності,  не  обґрунтовував  причини  пропуску  строку  позовної  давності.

За  таких   обставин, сплив  позовної  давності для  подання  позивачем  позову  в даній  справі,  про застосування  якої  було заявлено  відповідачем у  відзиві  на  позовну заяву, є підставою для відмови в  позові.

Оцінюючи правильність визначення прокурором  інтересів  держави,  порушення  яких  стало підставою для  звернення  прокурора  з позовом в даній  справі, а також органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у спірних правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави,  суд  прийшов до наступних  висновків.

Провадження  в  даній  справі  порушено за  позовом прокурора  в  інтересах  держави, уповноваженим органом  якої  є Міністерство оборони України в особі Головного  військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю.

Позов  подано до відповідача - Державного підприємства  «Київський  військовий торг №1», яке  також є  підпорядкованим Міністерству оборони України.

Відповідно до пункту 2  статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво  інтересів громадянина або держави в суді у  випадках,  визначених  законом.

Такі  випадки  визначені, зокрема, частиною першою статті 2 ГПК  України, згідно  з якою господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

В частині 2 статті 2 ГПК України  сказано, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 Рішення Конституційного  Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 у справі N 1-1/99  за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі –рішення КСУ) інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

В абзацах 3-4  рішення КСУ сказано,  що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до абзаців 2-3  пункту 5  Рішення КСУ поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора, і на підставі частини першої статті 21 Арбітражного процесуального кодексу України є стороною в арбітражному процесі. Цей орган вчиняє процесуальні дії (відповідні функції) згідно зі статтею 22 Арбітражного процесуального кодексу України.

В  резолютивній  часині  рішення  КСУ  зазначено, що положення абзацу четвертого частини першої статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України в контексті пункту 2 статті 121 Конституції України треба розуміти так, що прокурори та їх заступники подають до арбітражного суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Аналізуючи подану прокурором позовну  заяву, суд   приходить до  висновку,  що  прокурором належним  чином  у  відповідності  з  вимогами  чинного  законодавства  не обґрунтовано, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави,  а також необхідність  їх захисту.

Зважаючи на те, що сторонами спору  є  державні підприємства, підпорядковані  одному  і  тому  ж  органу державної  влади -  Міністерству оборони України, а предметом спору є  стягнення  заборгованості,  суд  приходить до висновку про те, що в даному  випадку захисту  підлягають   матеріальні  інтереси підприємства  державної  форми власності, що  не  збігаються  з  інтересами держави.

Крім  того,  прокурор визначив  позивачем в  справі державне  підприємство - Головний  військовий клінічного ордена Червоної зірки госпіталь, в той  час як  згідно з  вимогами рішення  КСУ  позивачем за позовом, що подається  прокурорами в  інтересах  держави,  мав бути визначений орган державної  влади, який  в даній  справі уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, -  Міністерство оборони України.

На  підставі    викладеного,  враховуючи пропущення позивачем строків  позовної  давності  для  звернення з  позовом  в даній  справі, недоведеність прокурором факту порушення  інтересів держави та необхідність їх  захисту, а також недоведеність позивачем наявності між ним та відповідачем правовідносин  з  приводу  надання комунальних  послуг,  в позові  належить відмовити повністю.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,—

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя
О.В. Мандриченко