донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

02.07.2007 р.
справа №2-262/06

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Кулебякіна  О.С.

суддів

Запорощенка  М.Д. , Старовойтової  Г.Я.

за участю представників сторін:

позивачівОСОБА_1
- не з"явився;ОСОБА_2 за паспортомНОМЕР_1; ОСОБА_3 представвід :ник
за довір. НОМЕР_2  представник ОСОБА_1;
ОСОБА_3 представник за довір. НОМЕР_3 представник ОСОБА_2,

від відповідачів:

ОСОБА_4 за паспортомНОМЕР_4;
Писарев О.Г. - ТОВ "Авто плюс Ltd", м. Донецьк; Вініченко
представник за довіренністю № б/н від 10.05.07р. - ПП "Авто
студія", м. Донецьк,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Приватного підприємства "Авто
студія", м.Донецьк

на рішення Київського районого
суду

м.Донецька

від

27.09.2006 року

по справі

№2-262/06(суддя Андрєєва О.М.)

за позовом

1) ОСОБА_1, м. Донецьк 2)
ОСОБА_2, м.Донецьк

до

1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто Плюс Ltd", м.Донецьк 2) Приватного
підприємства "Авто студія", м.Донецьк

про

визнання недійсним договору
купівлі-продажу недобудованого нерухомогомайна

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Київського районного суду
м. Донецька позовні вимоги задоволені: визнаний недійсним договір
купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва -будівлі станції технічного
обслуговування загальною площею 662,0 м. кв., розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 29.05.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Авто плюс
Ltd” та Приватним підприємством „Авто студія”, до сторін за угодою застосовані
передбачені законодавством наслідки недійсності правочину.

Не погоджуючись  з рішенням суду Приватне підприємство „Авто
студія” оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційної скарзі йдеться про
скасування судового акту з мотивів порушення і неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, заявник
апеляційної скарги вважає, що місцевий суд неправильно застосував положення
частини 1 ст. 20 та частини 2 і 3 ст. 30
Закону України „Про власність”, та дійшов до необґрунтованого висновку
про відсутність у директора Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс
Ltd” повноважень на укладення спірного договору купівлі-продажу. Як зазначено у
скарзі, у суда першої інстанції не було підстав вважати, що угода укладена у
результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною,
оскільки це суперечить фактичним обставинам справи. Процесуальні порушення
заявник  вбачає в тому, що суд першої
інстанції повинен був зупинити провадження до завершення розслідування
кримінальної справи, порушеної відносно посадових осіб Товариства з обмеженою
відповідальністю „Авто плюс Ltd”. Висновки суду першої інстанції про порушення
внаслідок укладення спірного договору заявлених інтересів вказаного
підприємства, на думку заявника, є недоведеними.

Апеляційна скарга прийнята до
провадження, згідно до постанови Вищого господарського суду України від
16.04.2007 р.

Представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважає
апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення місцевого господарського суду
законним. Аналогічна позиція висловлена в судовому засіданні і представником Товариства
з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd”.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено наступне.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, які є
засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd”, в
липні 2003 року звернулись до Київського районного суду м. Донецька з позовом
про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва - станції технічного обслуговування, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного 29.05.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю
„Авто плюс Ltd” та Приватним підприємством „Авто студія”. Позивачі також
просили суд повернути сторони за договором у первісний стан.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
особа, яка підписала договір - ОСОБА_4, діяла з перевищенням наданих її
повноважень, здійснила відчуження майна Товариства з обмеженою відповідальністю
„Авто плюс Ltd” підприємству, директором і власником якого є дружиною ОСОБА_4
-ОСОБА_5 , угода укладена всупереч рішенню загальних зборів учасників
товариства від 04.02.2003 р., а також цілям його діяльності. В подальшому
позивачі доповнили підстави позову, пославшись на те, що спірна угода укладена
з порушенням ст. 20, частини 2 і 3 ст. 30 Закону України «Про власність»,
оскільки майно відчужено без відповідного рішення. Крім того, позивачі
послались на те, що у даному випадку мала місце зловмисна домовленість
представника однієї сторони з другою стороною.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції погодився з доводами позивача і на підставі частини 2, 3 ст.
203, частин 1, 3 ст. 215, частини 1 ст. 232 Цивільного кодексу України, в
редакції 2003 року, визнав спірну угоду недійсною із застосуванням до сторін
наслідків недійсності правочину.

Апеляційна інстанція вважає, що
судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, про що свідчить
наступне.

Згідно до пункту 9 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року, правила
цього кодексу застосовуються до договорів, укладених до 1 січня 2004 року,
виключно в частині підстав, порядку і наслідків їх зміни або розірвання. Отже,
відповідність спірного договору вимогам законодавства, місцевий суд повинен був
оцінювати згідно до законодавства, яке діяло на час його укладення (пункт 10
роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №
02-5/111). Виходячи з викладеного, застосування судом першої інстанції положень
Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року, апеляційна інстанція вважає
помилковим.

У відповідності до ст. 48
Цивільного кодексу України 1963 р. недійсною є угода, що не відповідає вимогам
законодавства. Між тим, позивачами не доведено, а місцевим судом не
встановлено, що договір купівлі-продажу від 29.05.2003 р. укладений з
порушенням закону. Зокрема, висновки суду про перевищення директором Товариства
з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd” ОСОБА_4           своїх повноважень, суперечить
законодавству і фактичним обставинам справи.

Позиція суду в цій частині
ґрунтується виключно на положеннях ст. ст. 20, 30 Закону України „Про
власність”, згідно до яких право колективної власності, в тому числі і в
товаристві з обмеженою відповідальністю, здійснюють вищі органи управління
власника. Проте, така позиція є юридично неспроможною з наступних підстав.

Частина 3 ст. 6 Закону України „Про
власність” встановлює, що юридична особа здійснює право володіння, користування
і розпорядження закріпленим за нею майном власника відповідно до свого статуту
(положення). Виходячи з цього, розподіл повноважень між вищим та виконавчим
органом юридичної особи, в тому числі і товариства з обмеженою
відповідальністю, визначається її статутом. Між тим, згідно до пункту 6.10
Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd”, директор
в межах своєї компетенції, без довіреності, представляє товариство у всіх
органах і установах, підписує договори та інші документи, є розпорядником
коштів і майна товариства. В той же час, Статут не відносить вирішення цих
питань до виключної компетенції вищого органу управління, що видно із змісту
пункту 6.1 Статуту. Наведені положення Статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю „Авто плюс Ltd” ніким не оспорені, в установленому порядку
недійсними не визнавались і не суперечать положенням ст. ст. 59, 62 Закону
України „Про господарські товариства”, які визначають компетенцію вищого та
виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю.

Таким чином, підписуючи спірну
угоду, директор Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd” ОСОБА_4
діяв у межах повноважень, наданих йому статутними документами і законодавством
про господарські товариства.

Апеляційна інстанція бере до уваги
і те, що ОСОБА_4 був наділений правом укладати договори купівлі-продажу
об'єктів нерухомості на суму, що не перевищує еквіваленту 60 000 дол. США
безпосередньо самими учасниками товариства. Це випливає із змісту протоколу
НОМЕР_5  зборів учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd”, які відбулись 09.12.1999 р.
Вартість об'єкту, відчуженого за спірним договором, зазначену у протоколі суму
не перевищує. Справжність підписів учасників зборів позивачами не спростована.

Крім того, із протоколу загальних
зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd” від
04.02.2003 р., долученого до матеріалів справи самими позивачами, видно, що
вищим органом управління товариства було прийнято рішення про реалізацію
прибудованого двохповерхового приміщення з прилеглою до нього територією. При
цьому, із матеріалів справи не вбачається, що відчужене за спірним договором
приміщення станції технічного обладнання є іншим майном, ніж майно, зазначене у
згаданому протоколі. За ствердженнями Приватного підприємства „Авто студія”, на
момент проведення зборів, єдиним приміщенням, яке знаходилось у власності
Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd” була незавершена
будівництвом двоповерхова будівля станції технічного обладнання, яка уявляла
собою єдиний комплекс, що складався із офісних приміщень та майстерень для
ремонту автомобілів. Вказані доводи позивачами, з посиланням на конкретні
докази, не спростовані. Особою, яка мала повноваження на виконання вказаного
рішення зборів, є саме ОСОБА_4, оскільки тільки йому, згідно до пункту 6.10
Статуту  товариства та рішення зборів
учасників, оформленого протоколом  НОМЕР_5  належало право укладання договорів про
відчуження активів товариства.

Матеріалами справи доведено,
що  у зборах, які відбулись 04.02.2003
р., брали участь і позивачі, що робить їх доводи щодо відчуження майна
товариства по за їх волею непереконливими.

Таким чином, підстав для визнання
недійсною угоди з мотивів її невідповідності законодавству, у місцевого суду не
було.

Укладення угоди внаслідок
зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною,
апеляційна інстанція вважає недоведеним. В цій частині рішення місцевого суду
обґрунтоване непереконливістю доводів ОСОБА_4 щодо мотивів укладення договору
купівлі-продажу, тим що майно відчужене підприємству, директором якого є
дружина ОСОБА_4, а розрахунки за придбаний об'єкт не здійснені. Суд послався
також на те, що відчуження майна суперечило інтересам Товариства з обмеженою
відповідальністю „Авто плюс Ltd” та позбавляла його засновників конституційного
права на здійснення підприємницької діяльності. Ці доводи апеляційна інстанція
вважає необгрунтованими з наступних причин.

Наявність родинних відносин між
представниками сторін за договором, само по собі не доводить зловмисної згоди
між ними.

Факт скоєння ОСОБА_4 зловмисних дій
при відчуженні майна товариства, на думку апеляційної інстанції, має доводитись
в межах кримінального судочинства, оскільки такі дії, з урахуванням службового
становища ОСОБА_4, мають ознаки злочину передбаченого ст.. 364 Кримінального
кодексу України. Між тим, звинувачувального вироку з цього приводу не
ухвалювалось. Тому, враховуючи положення ст. 62 Конституції України, факт
зловмисної згоди між ОСОБА_4 і його дружиною ОСОБА_5 не може вважатись
доведеним. Судове рішення в цій частині ґрунтується на припущеннях, з чим
погодитись не можно.

У відповідності до пункту 1
роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. № 02-5/111
„Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними” не виконання чи не належне виконання угоди не тягне за собою
правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною, за виключенням випадків,
коли такі наслідки прямо передбачені законом. Тому, стан розрахунків за спірним
договором не має правового значення для оцінки його відповідності вимогам
законодавства. З цього приводу апеляційна інстанція зазначає, що продавець
майна вправі захищати своє право на одержання оплати в інший, встановлений
законом спосіб. Затримка покупцем розрахунків за договором не доводить
зловмисну згоду представників сторін, які його укладали. Крім того, на час
подання позову встановлений договором строк оплати за об”єкт не настав.
Нездійснення платежів в подальшому ОСОБА_4 пояснює виникненням  судового спору з приводу дійсності самого
договору купівлі-продажу.

Посилання суду першої інстанції на
те, що спірний договір суперечить інтересам Товариства з обмеженою
відповідальністю „Авто плюс Ltd” і порушує права засновників цього
товариства  на здійснення підприємницької
діяльності, визнаються необґрунтованими з огляду на наступне.

Можливість визнання угод
недійсними, з вищевказаних підстав, закон не передбачає. Крім того, порушення
інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю „Авто плюс Ltd” є
недоведеним, оскільки майно відчужене за плату, розмір якої був визначений за
наслідками незалежної експертної оцінки. Це не дає підстав вважати спірну
господарську операцію збитковою. Товариство з обмеженою відповідальністю „Авто
плюс Ltd” не позбавлено можливості одержати грошову компенсацію вартості
відчужених активів і використовувати її у власному господарському обороті.

Таким чином, правових підстав для
задоволення позову у суда першої інстанції не було.

За таких обставин, апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду -скасуванню.

Керуючись ст. 43, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду
Донецької області від 27.09.2006 р. у справі № 2-262/06 -скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
позові відмовити.

Головуючий          О.С.
Кулебякін

Судді:          М.Д.
Запорощенко

Г.Я.
Старовойтова

Надруковано: 6 прим.

2. позивачам

2. відповідачам

1 у справу

1 ДАГС