СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

10 жовтня 2007 року

Справа № 2-25/8625-2007

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Прокопанич
Г.К.,

суддів                                                                      Латиніна
О.А.,

Антонової І.В.,

за участю представників сторін:

позивача: не
з'явився;

відповідача: Кулагіна Е. В., довіреність №  249/01 від 09.10.07;

розглянувши апеляційну скаргу
Республіканського підприємства "Сімферопольський завод фурнітурних виробів
ім. М. Островського" на рішення господарського суду Автономної Республіки
Крим (суддя Копилова О.Ю.) від 27.08.2007 у справі № 2-25/8625-2007

за позовом           суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
(АДРЕСА_1)

до          Республіканського
підприємства "Сімферопольський завод фурнітурних виробів ім. М.
Островського" (вул. Комунальна, 22/3, м.Сімферополь, 95001)

про розірвання договору про спільну
діяльність та стягнення 49898,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя О.Ю. Копилова) від 27.08.2007 у справі №
2-25/8625-2006 частково задоволено позов суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 до Республіканського підприємства "Сімферопольський завод
фурнітурних виробів ім. М. Островського" про розірвання договору про
спільну діяльність та стягнення 49898,40 грн. Розірвано договір про спільне
використання технологічних мереж основного споживача від 13.05.2004, укладений
між  Республіканським підприємством
"Сімферопольський завод фурнітурних виробів ім. М. Островського" та
суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1. Стягнуто з відповідача на користь
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 вартість робіт за договором у сумі
29936,40 грн., шкоду у розмірі 19962,00 грн. та судові витрати. В іншій частині
позову провадження у справі припинено.

Не погодившись з постановленим
судовим актом, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення
скасувати та постановити нове, яким відмовити у позовних вимогах про розірвання
договору, стягнення шкоди в розмірі 19962,00 грн. та судових витрат. У решті
позовних вимог провадження у справі припинити.

Заперечення на апеляційну скаргу до
суду не надходили.

У судове засідання 10.10.2007
позивач не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не сповістив.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання
представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх
участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в
межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в
достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення
розгляду справи не вбачається.

За клопотанням представника
відповідача судочинство здійснювалось російською мовою.

Розглянувши справу повторно, в
порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судова колегія
встановила наступне.

У червні 2007 року суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з позовом до
Республіканського підприємства "Сімферопольський завод фурнітурних виробів
ім. М. Островського", просила розірвати договір про спільне використання
технологічних мереж основного споживача від 13.05.2004 та стягнути з
відповідача вартість робіт за договором у розмірі 29936,40 грн., шкоду у
розмірі 19962,00 грн., посилаючись на те, що відповідач будь-яких витрат за
договором про спільну діяльність від 13.05.2004 не ніс, інших дій для
досягнення спільної мети не здійснив, акт виконаних позивачем робіт на суму 29
936,40 грн. не  підписав.

Відповідач, заперечуючи проти
позову, не вбачає правових підстав для повернення заявленої суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 суми та розірвання договору.

Оскаржуване рішення мотивоване
посиланням  на загальні положення про
зобов'язання та підстави зміни або розірвання договору.

Вивчивши матеріали справи,
вислухавши представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального
та процесуального права та відповідність висновків суду обставинам справи,
судова колегія  вважає апеляційну скаргу
такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини сторін виникли з
договору, укладеного 13.05.2004 між суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1 та Республіканським підприємством "Сімферопольський завод
фурнітурних виробів ім. М. Островського" про спільне використання
технологічних мереж основного споживача та підлягають врегулюванню на підставі
глави 77 Цивільного кодексу України та загальних положень про договір.

З умов правочину, укладеного між
сторонами, вбачається, що, відповідно до пункту 1.1 основний споживач
зобов'язується забезпечити передачу електричної енергії в межах дозволених
величин субспоживачу на виробничу базу, розташовану по вул. Комунальна,20 у
місті Сімферополі, до використання, а субспоживач зобов'язується провести
реконструкцію та відновлення за рахунок власних коштів обладнання. Вартість
робіт складає 29284,00 грн.

Пунктом 1.3 договору передбачено,
що сума, витрачена субспоживачем на реконструкцію та відновлення РУ-04кв
зараховується ним в рахунок щомісячної оплати основному споживачу за послуги,
які зв'язані з передачею електроенергії субспоживачу.

Посилаючись на те, що між суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 та СПП „Строитель Плюс” було укладено  договір підряду на виконання будівельних
робіт від 12.01.2004 та проведено реконструкцію та відновлення ТП-510 по
РУ-04кв,  яка розташована по вул.
Комунальна,26 у місті Сімферополя та що належить Республіканському підприємству
"Сімферопольський завод фурнітурних виробів ім. М. Островського" на
суму 29936,40 грн., тоді як відповідач відмовився від підписання акту виконаних
робіт, позивач просив про стягнення зазначеної суми та про розірвання договору.

Крім того, позивач зазначав, що ним
були додатково виконані роботи, які не передбачались договором від 13.04.2005,
однак безпосередньо випливали з умов і характеру  договору та були необхідні для досягнення
спільної мети, тому  вартість таких робіт
у сумі 19962,00 грн. також просив віднести на
відповідача, з чим погодився і суд першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в пункті 1 постанови від 29.12.1976 № 11
“Про судове рішення” рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх відсутності -на підставі закону, що регулює
подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства
України.

На думку колегії оскаржуване
рішення зазначеним вимогам відповідає не у повному обсязі.

Згідно зі статтями 1130, 1131
Цивільного кодексу України за договором про
спільну  діяльність  сторони
(учасники) зобов'язуються
спільно  діяти  без
створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить
законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.
Умови  договору про спільну діяльність, у
тому числі координація спільних дій
учасників  або  ведення
їхніх  спільних справ,  правовий
статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та
збитків  учасників,  їх
участь  у  результатах спільних  дій
та  інші умови визначаються за
домовленістю сторін, якщо  інше  не
встановлено  законом  про
окремі  види  спільної діяльності.

Як свідчать матеріали справи,
згідно з пунктом 1.4 договору, основний споживач забезпечує передачу
електричної енергії після укладення договору про поставку електричної енергії,
який укладається між субспоживачем та постачальником електричної енергії та
відновлення РУ-04кв ТП-510.

У відповідності зі статтею 33
Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На думку колегії, позивачем не
надано суду належних доказів ухилення відповідача від виконання зобов'язань за
договором, оскільки договір між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та
постачальником електричної енергії у матеріалах справи відсутній.

Крім того, умови вищенаведеного
договору не містять посилання на наявність грошових зобов'язань відповідача
перед позивачем.

Так, пункт 11.3 договору передбачає
лише, що у разі дострокового розірвання договору за ініціативою основного
споживача, основний споживач відшкодовує субспоживачу невикористану частину
суми затраченої субспоживачем на відновлення та реконструкцію РУ-04кв ТП-510.

За таких обставин висновок суду
першої інстанції щодо стягнення суми 29936,40 грн. як витрат, понесених
позивачкою на виконання договору про спільну діяльність не відповідає вимогам
закону і матеріалам справи.

Також неправомірним є стягнення
суми 19962,00 грн. у якості  шкоди.

Статтею 611 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають  правові
наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування
збитків.

Згідно зі статтею 224
Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані  цим  збитки
суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються
витрати, зроблені  управленою стороною,
втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які  управнена сторона одержала б у разі  належного виконання  зобов'язання
або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, у договірних відносинах, на
невиконання яких відповідачем посилається позивач, відповідальність за
порушення зобов'язання настає саме  у
вигляді відшкодування збитків, а не шкоди, компенсація якої передбачає наявність
недоговірних зобов'язань та певну сукупність підстав, згідно зі статтею 1166
Цивільного кодексу України.

Хибним є висновок суду першої
інстанції про розірвання договору.

Статтею 188 Господарського кодексу
України встановлено, що зміна та
розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона  договору, яка вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції  про  це
другій стороні за договором. Сторона
договору,  яка  одержала
пропозицію про зміну чи розірвання договору, у  двадцятиденний  строк
після  одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про результати її розгляду.  У разі якщо сторони  не
досягли  згоди  щодо зміни (розірвання)  договору або у разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням   часу
поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення
суду.

Згідно зі статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які
мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись

Відповідно до статті 43  Господарського процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

У матеріалах справи міститься лист
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 від 02.07.2005, адресований
директору Республіканського підприємства "Сімферопольський завод
фурнітурних виробів ім. М. Островського", якому суд першої інстанції
оцінки не дав.

Зазначений лист не містить дати
виготовлення (відправлення), неповно викладена адреса отримувача, а штамп з
вхідним номером не можна вважати безспірним доказом вручення кореспонденції,
оскільки відсутній підпис особи, яка її прийняла. Крім того, у матеріали справи
долучена незасвідчена копія цього листа.

Вищенаведене свідчить про
недотримання суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 норм статті 188
Господарського кодексу України, що позбавляє позивача права вимоги на даний час
розірвати договір.

З огляду на вищенаведене рішення у
частині стягнення вищезгаданих сум  та
розірвання договору підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у
позові.

Судова колегія не може погодитись з
вимогою апеляційної скарги  припинити
провадження у справі в частині стягнення суми 29936,40 грн., виходячи з
наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1
статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо є
рішення  господарського суду або
іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський  спір
між  тими  ж сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Предметом спору у справі №
2-14/15733-2006 було стягнення суми 29936,00 грн., тоді як позов у справі, що є
предметом перегляду,  заявлений на
підставі норм статтей 1130, 1131, 1133, 1141 Цивільного кодексу України, отже,
підстави для припинення провадження у зазначеній частині відсутні.

Разом з тим судова колегія
погоджується з діями суду по припиненню провадження у частині відмови суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 від вимог про стягнення витрат на юридичні
послуги.

Згідно зі статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення,
господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони, у зв'язку з чим з
позивача на користь Республіканського підприємства "Сімферопольський завод
фурнітурних виробів ім. М. Островського"
підлягає стягненню сума держмита, сплачена останнім при зверненні з
апеляційною скаргою з врахуванням обсягу оскаржуваного рішення та задоволених вимог.

Керуючись статтями 101, 103,
пунктом 4 частини 1 статті 104, 105 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Республіканського
підприємства "Сімферопольський завод фурнітурних виробів ім. М.
Островського" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 27.08.2007 у справі № 2-25/8625-2007 скасувати в
частині задоволення позовних вимог про розірвання договору про спільне
використання технологічних мереж основного споживача від 13.05.2004, укладеного
між Республіканським підприємством "Сімферопольський завод фурнітурних
виробів ім. М. Островського" та суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1, стягнення 29936,40 грн. та 19962,00 грн. та судових витрат.

У позові відмовити.

В частині припинення провадження у
справі рішення залишити без змін.

3. Стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; інд НОМЕР_1) на користь
Республіканського підприємства "Сімферопольський завод фурнітурних виробів
ім. М. Островського" (вул. Комунальна, 22/3, м.Сімферополь, 95001; р/р
0222 в ФКЦО ПІБ м. Сімферополя, МФО 324430, ОКПО 00275257) 249,49
грн. державного мита.

4. Доручити господарському суду
Автономної Республіки Крим видати наказ.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді
О.А.Латинін

І.В.
Антонова