ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.07
Справа №АС12/289-07.

Господарський суд Сумської області у складі судді Костенко Л.А., секретаря судового засідання Іванющенко Н.Г., розглянувши матеріали справи № АС12/289-07

за позовом -     Державної податкової інспекції в м. Суми

За позово              до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Престиж», м. Суми; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю  Будівельна компанія «Анжио-Будсервіс», м. Суми

про  визнання недійсними господарських зобов»язань

Представники сторін:

Від позивача:                    Устименко  О.М. (дов. №388/9/10-009 від 09.01.2007 р.), Сіренко І.С. (дов. № 35761/9/10-009 від 01.06.2007 р.), Циба Р.В.

Від відповідачів:           не з»явилися

Прокурор – Яковенко В.В.

Предмет спору:  Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним господарське зобов»зання, що виникло на підставі договору  поставки від 03.04.2006 року, укладеного між  ТОВ будівельною компанією «Анжио-Будсервіс» та ТОВ «Престиж», та  застосувати наслідки визнання  господарського зобов»язання недійсним,  передбачені ст. 208 Господарського кодексу. Зобов»язати ТОВ БК «Анжио-Будсервіс» повернути 1 375 902, 48 грн. за  договорами ТОВ «Престиж» та стягнути з останнього отримане на  користь держави.

Позивач також заявив клопотання про забезпечення позову у вигляді заборони відчуження активів відповідачів, шляхом накладення арешту на грошові  кошти та майно в сумі  375 902,48 грн. ТОВ  «Престиж» та ТОВ будівельної компанії «Анжио-Будсервіс».

Відповідачі в судове засідання не з»явилися, відзиву на позовну заяву та заперечень вимог суду не надали.

Відповідно до ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справа розглядається за наявними  в ній матеріалами.

В судовому засіданні  відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи відкладався з 28.05.2007 р. до 18.06.2007 р., та з 18.06.2007 р. до 05.07.2007 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

3 квітня 2006 року між відповідачами у справі було укладено угоду на постачання товару. За умовами угоди постачальник - ТОВ Будівельна компанія "Анжио Будсервіс" зобов'язувалось протягом травня - червня 2006 року передати ТОВ "Престиж" металоконструкції б/у.

На виконання договору ТОВ БК "Анжио Будсервіс" реалізувало товари по податковим накладним на загальну суму 1 375 902,48 грн. Вказану суму ТОВ "Престиж" включало до складу валових витрат підприємства за другий квартал 2006 року у тому числі :

- травень 2006 року – 754 743, 67 грн.

- червень 2006 року – 621 158 грн.

Сума віднесеного підприємством податку на додану вартість до складу податкового кредиту з податку на додану вартість складає 275 180,15 грн.

Зокрема :

- травень 2006 року – 150 948, 35 грн.

- червень 2006 року – 124 231 грн.

Відповідно до ст.ст. 55, 58 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні мати певні ознаки, серед яких обов'язковою є його державна реєстрація. Її скасування припиняє господарську діяльність.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 05.02.07 визнано недійсним статут товариства з обмеженою відповідальністю БК «Анжио Будсервіс», свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, всі фінансово-господарські документи, документи бухгалтерського та податкового обліку ТОВ БК «Анжио Буд сервіс», які відображають здійснення господарських операцій вказаним підприємством з  29.12.2005р.,  тобто з моменту реєстрації.

Суд встановив, що Ліцман О.М. будучи засновником ТОВ БК «Анжио Буд сервіс» фактично виконував роль підставного засновника та директора на прохання іншої особи, створив підприємство без мети здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність.

Згідно із чинним на момент реєстрації підприємства законодавством, підприємство діє на підставі статуту, який затверджується  його власником та рішенням засновника.

Відповідно до ст.ст. 62, 63 Господарського кодексу України, установчими документами суб»єкта господарювання є статут та установчий договір, підприємство діє на підставі статуту, який затверджується власником майна (засновником) суб»єкта господарювання.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути  спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недотримання   цих положень є підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Також у відповідності  до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З цього випливає, що накладні та податкові накладні за усною угодою на придбання товарів підписувались невідомою особою, яка не мала права укладати дану угоду.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські  зобов»язання, які виникають  між суб»єктами господарювання або між суб»єктами господарювання і не господарюючими суб»єктами – юридичними особами на підставі господарських договорів – є господарсько-договірними зобов»язаннями.

В ст. 207 Господарського кодексу України зазначається, що господарське зобов»язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить  інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Господарське зобов»язання, що виникло на підставі договору поставки не відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Дане господарське зобов»язання дало можливість  ТОВ будівельній компанії «Анжио-Будсервіс» отримати грошові кошти за виконання господарського зобов»язання, а ТОВ «Престиж»  включити до валових витрат та податкового кредиту  суми коштів, тоді як  ТОВ БК «Анжио - Будсервіс» на момент вчинення правочину не було  необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Відповідно до п.7.3 постанови Пленуму ВГС України «Про заходи щодо забезпечення  однакового і правильного застосування законодавства про податки» № 1056 від 25.07.2002 року доказами спрямованості умислу суб»єктами оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, визнання недійсними в установленому чинним  законодавством порядку установчих (статутних) документів.

Згідно ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в  адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало  законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В даному випадку  постановою Зарічного районного суду м. Суми вже визнано недійсними установчі документи ПП «Верніс».

Доказами спрямованості  умислу суб»єкта оспорюваної угоди на приховування від оподаткування  прибутків та доходів є той факт, що  Ліцман О.М. будучи засновником  ТОВ БК «Анжио - Будсервіс» фактично виконував роль підставного  засновника та директора на прохання  іншої особи, створив підприємство без мети здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність.

В судовому засіданні позивач подав суду довідку, з якої вбачається, що  ТОВ БК «Анжио - Будсервіс» з липня 2006 року не подає звітності до податкового  органу.

На підставі викладеного вбачається, що господарські зобов»язання  по угоді укладеної між відповідачами повинна бути визнана недійсною як така, що укладена  з метою, яка завідомо суперечить інтересам  держави  і суспільства.

Разом з тим, вимоги позивача про застосування наслідків визнання господарського зобов»язання недійсним не можуть бути задоволені з огляду на таке:

Положення ст. ст. 207 та 208 Господарського кодексу України застосовуються  з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому органи ДПС можуть на підставі п. 11 ст. 10 закону "Про державну податкову службу в Україні" звертатись до суду з позовом про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства застосовуються санкції, встановлені ст. 208 Господарського кодексу України.

Однак вказані санкції не можуть застосовуватися як сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч.1 ст. 208 кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Частиною 1 ст. 208 Господарського кодексу України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст. 238 Господарського кодексу України.  Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України.

З цих же підстав не підлягає задоволенню клопотання позивача про  забезпечення позову.

Таким чином, суд дійшов  висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

1.        Позов задовольнити частково.

2.          Визнати недійсним господарське зобов»язання, що виникло на підставі договору поставки від 03.04.2006 р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю будівельною компанією «Анжио-Будсервіс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Престиж».

3.          В іншій частині вимог – відмовити.

4.     Порядок і строки апеляційного оскарження встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого, зокрема, заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі. Апеляційна  скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

5.     Відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду  першої інстанції, якщо інше не встановлено цим  Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. В разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.