ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2007 р.
№ 9/329-4459

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
суддів:
Добролюбової Т.В.
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Приватного агропромислового підприємства “Озерна”

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 23.04.07

у справі
№9/329-4459

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Лантана ЛТД” (надалі - товариство)

до

про

Приватного агропромислового підприємства “Озерна” (надалі –підприємство)

стягнення 10040,00 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги;

від відповідача : Гудзюк В.Я.- за дов. від 04.09.07 №4

Товариством з обмеженою відповідальністю “Лантана ЛТД” у листопаді 2006 року заявлений позов про стягнення з Приватного агропромислового підприємства “Озерна” 10 040,00 грн. матеріальної шкоди. Обґрунтовуючи вимоги  позовної заяви позивач вказував на те, що 04.11.2003 відповідач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лантана ЛТД”  про визнання недійсним свідоцтва на право власності та усунення

доповідач: Добролюбова Т.В.

перешкод у користуванні майном.  Товариство зазначало, що судовий спір за позовом відповідача у справі №6/130-1862(3/294-2793) господарського суду Тернопільської області тривав понад два роки і у задоволенні позову підприємству було відмовлено, провадження у справі  припинено. Позивач наголошував, що такими діями відповідача йому завдано матеріальної шкоди  у вигляді сплати витрат на  юридичну допомогу та витрат на поїздки у судові засідання апеляційної і касаційної інстанцій, яка підлягає стягненню на підставі приписів частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 13.12.06, ухваленим суддею Кропивною Л.В., у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду вмотивоване тим, що заявлені позивачем до стягнення витрати на оплату послуг адвоката та на поїздки у судові засідання не підлягають відшкодуванню, оскільки не мають відповідних ознак шкоди в розумінні статті 1166 Цивільного кодексу України. Суд виходив з того, що звернення Приватного агропромислового підприємства “Озерна”  до суду з позовом у справі     №6/130-1862(3/294-2793) та сам судовий процес  є  реалізацією конституційного права юридичної особи на судовий захист, а не деліктом. Місцевий суд визнав, що розподіл витрат на оплату послуг адвоката вирішується одночасно із винесенням рішення у справі за позовом, у якому забезпечений юридичний супровід. Окрім цього, суд дійшов висновку, що надані позивачем договори про надання юридичних послуг, укладені з фізичними особами без посилань на їх статус адвоката чи належності до адвокатського бюро.

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Гнатюк Г.М.- головуючого, Кравчук Н.М., Мирутенко О.Л., постановою від 23.04.07, перевірене рішення суду першої інстанції скасував. Прийняв нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 9 040,00 грн.  витрат на оплату послуг адвоката. Апеляційна інстанція, посилаючись на  положення  частини 2 статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, визнала доведеним факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди у вигляді оплати за  послуги адвоката. Разом з цим, суд визнав доведеним факт надання позивачеві юридичної допомоги, саме адвокатами. В частині стягнення 1 000,00 грн. шкоди у вигляді оплати дорожніх витрат позивачеві відмовлено через відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих її розмір.

Приватне агропромислове підприємство “Озерна” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, як прийняту з порушенням норм матеріального і процесуального права, а рішення у справі просить залишити без змін. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, підприємство вказує на порушення судом апеляційної інстанції статті 101 Господарського процесуального кодексу України, статті 22 Цивільного кодексу України та зазначає, що суд безпідставно визначив заявлені позивачем до стягнення кошти, як матеріальні збитки. Разом з цим, скаржник  наголошує на тому, що надані позивачем касові ордери, не можуть бути доказами, підтверджуючими  проведення позивачем розрахунків за договорами про надання юридичних послуг на час винесення судом рішення у справі №6/130-1862(3/294-2793), оскільки, позивач не ставив питання щодо розподілу судових витрат. Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на межі розумності заявленої позивачем до стягнення суми за сплачені послуги адвоката. Крім того підприємство зауважує на тому, що судом  не врахована правова позиція Верховного суду України, яка вказує на необхідність відмежовувати поняття збитків від поняття судових витрат, оскільки для вирішення питання про розподіл судових витрат встановлені спеціальні правові норми.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю “Лантана ЛТД”  відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  Господарський  суд  України  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представника відповідача, переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність  застосування  господарськими судами  приписів  чинного   законодавства,  відзначає  наступне.

Господарськими судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.11.2003 Приватним агропромисловим підприємством “Озерна” заявлявся позов до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лантана”, Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації про визнання недійсним свідоцтва на право власності та усунення перешкод в користуванні майном. За результатами розгляду даного позову в задоволенні вимог Приватного агропромислового підприємства “Озерна” було відмовлено, провадження у справі № 6/130-1862(3/294-2793) припинено.  Предметом позову у даній справі є матеріально –правова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю “Лантана” про стягнення з Приватного агропромислового підприємства “Озерна” 10 040,00 грн. матеріальної шкоди у вигляді сплати витрат на  юридичну допомогу та дорожніх витрат понесених ним у справі про недійсність свідоцтва на право власності. Позивач обґрунтовував свої вимоги частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України. Апеляційна інстанція задовольняючи вимогу товариства дійшла висновку про наявність у позивача збитків у вигляді витрат на оплату адвокатських послуг при розгляді справи №6/130-1862(3/294-2793). Такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим.  Питання судових витрат, до яких, зокрема, відноситься оплата послуг адвоката регулюються приписами статті 44 Господарського процесуального кодексу України. Положення цієї статті передбачає відшкодування сум в якості судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг, адвокатам. При цьому, витрати позивачів та відповідачів, пов’язані з оплатою ними послуг адвокатів з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності їх документального підтвердження. Визнаючи заявлену до стягнення позивачем суму майновою шкодою, суд апеляційної інстанції не врахував наступного. Цивільно-правова відповідальність поділяється на договірну та  позадоговірну (деліктну). Відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Статтею 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати   завдані   цим збитки суб'єкту,  права  або законні  інтереси  якого

порушено. Зазначеною нормою встановлюється відповідальність за порушення господарських зобов’язань, однак, відповідач у справі не є правопорушником ані господарського зобов’язання, ані правил здійснення господарської діяльності. Водночас, ототожнення судом апеляційної інстанції зазначених норм з приписами статті 1166 Цивільного кодексу України, якою встановлена деліктна відповідальність, є безпідставним, оскільки ці норми застосовуються в залежності від характеру правовідносин – договірних чи позадоговірних. Стаття 1166 Цивільного кодексу України унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних)зобов’язань. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення  особою правопорушення. При цьому, як для виникнення зобов’язання з відшкодування збитків, так і деліктного зобов’язання необхідна наявність сукупності умов, які формують склад правопорушення, що є підставою для цивільно–правової відповідальності, а саме: шкоди, протиправної поведінки, причинного зв’язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вини.  Суд першої інстанції вірно встановив, що звернення особи до суду за захистом своїх прав чи охоронюваних законом інтересів є її конституційним правом, і сам факт звернення Приватного агропромислового підприємства “Озерна” до суду з позовом не є деліктом. Крім того, витрати пов’язані зі сплатою адвокатських послуг не мають обов’язкового характеру, факт їх наявності та розмір не знаходяться у необхідному причинному зв’язку з діями Приватного агропромислового підприємства “Озерна”.  Задовольняючи   вимоги позивача суд апеляційної інстанції, встановленого місцевим судом не спростував, наявність складу  правопорушення в  діях   відповідача не   встановив. Отже,  відшкодування  апеляційним  судом,   як  матеріальної   шкоди витрат на оплату послуг адвоката за приписами статті 1166 Цивільного кодексу України є безпідставним. Щодо встановлення  апеляційним судом факту надання  позивачеві  при  розгляді  справи № 6/130-1862  (3/294-2793) юридичної допомоги саме  адвокатами,  колегія  суддів  зазначає  наступне. Згідно  зі  статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями  статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Проте, апеляційний суд приймаючи до уваги надані позивачем при здійсненні апеляційного провадження додаткові докази, зокрема, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, не з’ясував причин неможливості подання цих документів товариством до суду першої інстанції.

З  огляду  на  зазначене  касаційна  скарга  підлягає задоволенню, а постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, з залишенням без змін рішення у справі.

На підставі  викладеного та керуючись статтями  1115, 1117,  1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.04.07 у

справі №9/329-4459 скасувати, а рішення господарського суду Тернопільської області від 13.12.06 залишити без змін.

Касаційну скаргу Приватного агропромислового підприємства “Озерна” задовольнити.

Головуючий     суддя                                                              Т. Добролюбова

С у д д і                                                                Т.Гоголь

В. Швець