ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

24.04.2007
Справа №2-17/9775-2006А

За позовом: ЗАТ „Завод марочних вин та коньяків „Коктебель” (98187, АР Крим, м. Феодосія, смт. Щебетовка, вул. Леніна 27)

До відповідачів:

1.          Кримської  митниці (95491, вул. Мальченко 22)

2.          Головне Управління Державного казначейства  України в АР Крим (95015, вул. Севастопольська 17, м. Сімферополь)

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору:  ДПА в АРК  (вул. Р. Люксембург 29, м. Сімферополь)

За участю   Прокуратури АР Крим, м. Сімферополь

про визнання дій та рішення щодо відмови у прийнятті митної  декларації, митному оформленні (картка відмови) незаконними та повернення  3898,76  грн.

Суддя  В.І. Гайворонський

при секретарі  Т.Ю. Шенягіной

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача  - Степанов А.М., ю/к, дов. від 20.12.2006 року

Від  Кримської регіональної митниці  -     1. Зудінов  О.А., ю/к, дов. пост, Чечель Д.В., нач. ю/в, дов. пост.

Від  Головного управління Державного казначейства в АРК – Капран М.В., гол. спец-т, ю/к, дов. від 19.01.2007 року

Від ДПА в АРК – Віннік М.Ю., старш. держ. под. інспектор, дов. від 20.09.2005 року № 1823/9/10-211

Прокурор –  Горная К.В., посвідчення

Сутність спору:

Згідно позовної заяви та уточнення до неї від 19.12.2006 року, позивач  просить визнати  дії  та рішення Кримської митниці щодо відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні (картка відмови у прийнятті митної  декларації, митному оформленні  чи пропуску товарів і транспортних засобів  через митний кордон України  від 13 квітня 2006 року № 600060000/6/00265)  незаконними  та  повернути  позивачу суми зайво сплачених зборів у розмірі 3098,76 грн.

Згідно статті 137 КАС України зміна позовних вимог  є правом позивача. Таким чином, вважаються заявленими указані позовні вимоги, які і розглядаються судом.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що  позивач надав Кримській митниці  всі наявні у нього документи, які обґрунтовують заявлену ним митну вартість товару по ВМД. Але відповідач  проігнорував  це, в обґрунтування відмови посилається на ст.ст 265, 269 МК України, та на статтю 18 Постанови КМУ № 1375 від 28.08.2003 року, здійснено коригування митної вартості саджанців винограду щеплених на підставі ціни на  ідентичні чи подібні (аналогічні) товари , що продані на експорт в Україну, і час експорту яких збігається з максимально наближеним до нього на рівні 1,12 евро/шт.

Позивач вказує, що  відповідач посилається на сумніви щодо того, що  наданий до митного оформлення рахунок не містив  відміток митних органів країни відправлення, а факт здійснення передплати на умовах п. 6  контракту № 108 від 21.02.2006 року на момент митного оформлення  позивачем підтверджений не був.

Позивач  вказує, що сумніви відповідача безпідставні, тому що  необхідність відміток митних  органів країни відправлення на рахунку-фактурі  законодавством не регламентовано. Також всі платіжні документи по сплаченому рахунку відповідачу були надані разом з декларацією.

Позивач також відмічає, що митна вартість товару, яка була визначена відповідачем  щодо 74000 шт. саджанців  сорту „Трамінер” та „Кардинал  V” доказами не підтверджена, і ці саджанці не ідентичні відповідно цінової інформації щодо подібного  товару, представленої відповідачем, а також відмічає, що при  здійсненні експортних та імпортних операцій у рахунок з іноземними контрагентами  застосовуються  контрактні (зовнішньоторгівельні) ціни, що формуються відповідно до цін і умов світового ринку.

Перший відповідач – Кримська митниця позов не визнав, та в запереченнях та відзиву указує, що  під час здійснення митного оформлення виникли сумніви у достовірності наданих позивачем відомостей, тому що  вартість товарів базі даних  була вищою від заявленої декларантом, при тому, що наданий до митного оформлення рахунок-фактура не містив відміток митних органів країни відправлення, а факт здійснення  передплати  на умовах п. 6 контракту № 108 від 21.02.2006 року  на момент митного оформлення позивачем підтверджений не був. Позивачу була надана довідка  про визначення митної вартості товарів (здійснення митної оцінки відповідно цінової інформації щодо подібного товару).

Вказаний відповідач відмічає, що у даному випадку позивач вправі був  діяти згідно ст. 264 або ст. 82 МК України.

Однак, позивач здійснив митне оформлення товарів у загальному порядку із застосуванням ВМД, що у розумінні Закону України  „Про порядок погашення зобов’язань  платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами” є податковою декларацією, і згідно п. 5.1. вказаного Закону зазначене податкове зобов’язання не може бути оскаржене платником  податків в адміністративному або в судовому порядку.

Другий відповідач  -  Головне управління  Державного казначейства України  в АРК відзив по справі не представив.

Третя особа  без самостійних вимог на предмет спору – ДПА в АРК в поясненнях вважає позов необґрунтованим.

Згідно декларації митної вартості від 12.04.2006 року № 600060000/6/000265, декларантом та покупцем  значиться позивач, ціна угоди – 598770,8 грн. В графі для відміток значиться, що  необхідно надання додаткових документів, що підтверджують митну вартість.

Згідно картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 600060000/6/00265 від 13.04.2006 року, розглянута декларація  позивача за вказаним номером , та вказано, що  вона  не може бути прийнята у зв’язку з необхідністю проведення  митної оцінки товару згідно ст. 265 МК України та Постанови КМУ від 28.08.2003 року.

Згідно довідки  Кримської митниці  № 14/6-МВ від 13.04.2006 року митна вартість  товару визначена – 107520 євро.

Згідно декларації позивача від 13.04.2006 року митна вартість вказана – 658358,4 грн.

Згідно рахунку-фактури № 242 від 04.04.2006 року за договором № 108 від 21.02.2006 року він не має відміток митних органів країни відправлення.

Згідно  контракту № 108 від 21.02.2006 року він укладений між позивачем та сільськогосподарським  кооперативним товариством „Vivai Cooperativi  Rauscedo”, Италія, на продаж  позивачу щеплених садженців винограду.

Пунктом 6 контракту передбачено, що  10 % вартості товару оплачується протягом 20-ти днів з моменту підписання контракту, 40 % - при підтвердженні готовності  товару до відгрузки.

Згідно Витягу Департаменту інформаційних технологій та митної статистики є декларація від 05.04.2006 року у відношенні живців винограду щеплених по митній вартості 1,38  USD.

В засіданні суду, яке відбулося 05.04.2007 року оголошувалася перерва до 24.04.2007 року.

Після перерви представник 3-ї особи в засідання суду  не  з’явився, про причини неявки суд не повідомив.

Учасники процесу вважають можливим засідання суду продовжити без представника третьою особи.

Суд вважає, що засідання суду можливо продовжити  без представника третьої особи.

По справі проголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем до Кримської митниці подана вантажна  митна декларація (ВМД) № 600060000/6/000265 від 12.04.2006 року.  13.04.2006 року  Кримською митницею оформлена картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України за № 600060000/6/000265 та довідка про визнання митної вартості  товарів (здійснення митної оцінки).

Указані обставини сторонами не оспорюються, а також підтверджуються указаними ВМД, карткою відмови та довідкою.

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить з наступних підстав:

Відповідно до п. 2 „Порядку оформлення й використовування Картки відмови  в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України”, затвердженого наказом  Державної митної служби від 12.12.2005 року № 1227 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.12.2005 року за № 1562/11842), у випадках відмови оформлюється Картка відмови.

Наданий позивачем рахунок-фактура не містить відміток митних органів країни відправлення.

Тобто, були відсутні достатні докази того, що саме цей документ був пред’явлений митним органом країни відправлення, і відповідно, що саме цей документ має відношення до товару, що ввозиться.

Надання декларантом митному органу  рахунку-фактури передбачено п. 14 „Порядку декларування митної вартості товарів, що переміщуються через  митний кордон України”, затвердженого Постановою КМУ від 28.08.2003 року за № 1375.

Згідно статті 117 Конституції  України   постанови Кабінету Міністрів України є обов’язковими до виконання.

Згідно статті 8 Конституції України  вона має вищу юридичну силу, та її норми є нормами прямої дії.

Таким чином, доки Постанова Кабінету Міністрів України у встановленому Законом порядку не відмінена, або не визнана нечинною (недійсною), з будь-яких підстав, вона підлягає обов’язковому виконанню.

При цьому також необхідно  відмітити, що  згідно указаного пункту вартість товару підтверджують платіжні або бухгалтерські документи, до яких згідно даного пункту віднесений рахунок-фактура.

Таким чином, у митного органу не було підстав вважати, що вартість товару підтверджена.

Пунктом 17 указаної Постанови також передбачено, що митний орган під час митного оформлення товарів здійснює контроль за правильністю  визначення їх митної вартості, у тому числі за правильністю обрання та застосування методу такого визначення, повнотою (комплектністю) поданих  документів та їх відповідністю  вимогам, встановленим законодавством.

Пунктом 18 указаної Постанови передбачено, що  у разі  коли декларант не може документально підтвердити заявлену ним митну  вартість  товарів, або коли виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності поданих декларантом  відомостей, митний орган може  вимагати подання декларації митної вартості та самостійно визначати митну вартість товарів, що декларуються.

Крім цього, у даному випадку мають місце обґрунтовані сумніви щодо достовірності  поданих відомостей у зв’язку з відсутністю в рахунку-фактурі  відмітки митних органів країни відправлення та відсутністю доказів передплати.

Пунктом 6 контракту № 108 від 21.02.2006 року між позивачем та постачальником товару передбачена передплата. Однак, будь-які докази того, що позивачем були представлені Кримській митниці митні документи по передплаті – відсутні.

При цьому, думка позивача про те, що  Кримська митниця була зобов’язана витребувати у позивача такі документи, не може бути прийнята до уваги, оскільки згідно статті 265 МК України  митний орган має право  упевнитися в достовірності або точності документа. Однак, обов’язки митного органу витребувати додаткові документи вказана стаття не містить.

При цьому необхідно відмітити, що  дана стаття  озаглавлена наступним чином: „Права та обов’язки митного органу під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів”.

Тобто, неможна вважати дії митниці протиправними, якщо вона не робить те, що не зобов’язана робити у даному випадку.

При цьому також необхідно відмітити, що у суду немає підстав не приймати до уваги визначену Кримською митницею вартість.

Так, п. 20 указаної Постанови КМУ  передбачено, що  митна оцінка товарів може бути  оскаржена  декларантом у встановленому  порядку.

Однак, в порядку, встановленому  діючим законодавством  митна оцінка товарів не відмінена, не визнана нечинною, недійсною та протиправною.

У всякому випадку позивачем  відповідних доказів суду не представлено.

В  цій справі  згідно вимог позивача їм оскаржуються дії та рішення Кримської митниці щодо відмови у прийнятті, митному оформленні (картка відмови).

Оскарження стосовно  митної оцінки товарів у  позовних вимогах позивача не визначено.

Оскільки відповідні докази не представлені зацікавленою стороною до винесення цієї постанови, немає підстав залучати їх до матеріалів справи після прийняття постанови по цій справі.

Ст. 129 Конституції передбачено, що сторона вільна в наданні суду доказів, та в доказуванні перед судом їх упередженості, а також закріплений принцип змагальності сторін, їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Крім цього, якщо розглядати дане питання, посилання позивача на те, що  необхідно  розглядати контрактні ціни  не може бути  прийнята до уваги, оскільки у даному випадку вартість товару підтверджена не була.

Не може бути також прийнята до уваги посилання позивача на те, що саджанці  указані в ціновій інформації не є ідентичними саджанцям позивача, оскільки ст. 266 МК України передбачено, що може застосовуватися метод щодо подібних (аналогічних) товарів.

Митна вартість підтверджена Витягом  Департаменту інформаційних технологій та митної статистики.

Однак, при цьому необхідно  відмітити, що  указані посилання позивача у даній справі не можуть мати правового значення, оскільки вимоги про оскарження визначеної митної вартості товарів позивачем в цій справі не заявлено.

Необхідно також відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі  обґрунтовувати  позовні вимоги  за позивача, а  також розглядати  будь-які інші підстави, якими позовні вимоги не обґрунтовуються.

Таким чином, за указаними позивачем підставами позовні вимоги  задоволені бути не можуть.

Крім цього, суд не вбачає, що є підстави для повернення сплачених зборів на підставі тих вимог, що заявлені.

Так, позивач просить визнати дії та рішення Кримської митниці щодо відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні незаконним.

Однак, вимога про відміну або визнання нечинною картки відмов, що передбачено ст. 162 КАС України,  не заявлена.

Рішення Кримської митниці у відмові в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України  відображено та оформлено відповідною карткою відмови.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі розглядати вимоги, якщо вони не заявлені у встановленому Законом порядку,                 про що також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12) по аналогічному питанню.

Таким чином,  оскільки вимоги про відміну (визнання нечинною) картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України від 13 квітня 2006 року за № 600060000/6/00265 позивачем не заявлено, відповідно, немає підстав цю картку відміняти (визнавати нечинною), і  відповідно, оскільки рішення  Кримської митниці щодо відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні не відмінено (не визнано нечинним), у суду немає підстав не приймати  його до уваги, як діюче.

Крім цього, ч. 2 ст. 19 Конституції України  передбачає, що  органи державної влади, до яких згідно ст. 6 Конституції України відносяться суди, повинні діяти на підставі, в порядку та способом, передбаченому  Конституцією та Законами України.

Ст. 162 КАС України передбачено, що  при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково або відмовити в його задоволенні повністю або частково. У випадку задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення  суб’єкта владних повноважень або окремих його положень, дій або бездіяльності, і про відміну або визнання нечинним рішення або окремих його положень

Таким чином, ст. 162 КАС України передбачено, що рішення, дії або бездіяльність  визнаються  протиправними.

Однак, позивач просить визнати дії та рішення не протиправними, а незаконними, що  ст. 162 КАС України не передбачено.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд не вправі змінювати позовні вимоги і розглядати вимоги, які не заявлені позивачем у встановленому Законом порядку, а також розглядати інші підстави, якими позов не обґрунтовується.

Оскільки відповідні  вимоги не були заявлені  до  прийняття цієї  постанови, немає підстав  їх розглядати в цій справі після прийняття цієї постанови, а також  розглядати  інші підстави, якими позов не обґрунтовується.

Крім цього, позивач у даному випадку не став діяти згідно ст.ст.  82, 264 МК України, а подав нову декларацію, яку вправі був не подавати.

Крім того, якщо позивач вважав, що дії Кримської митниці протиправні, він вправі  був не подавати нову декларацію,  а у випадку  причинення збитків вимагати їх  відшкодування.

Однак, позивачем була подана нова декларація.

Таким чином, згідно Закону України  „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” позивачем  на спірну суму було узгоджене податкове зобов’язання, яке згідно п. 5.1. статті 5 указаного Закону не може бути оскаржене платником податків в адміністративному  та судовому  порядку.

Згідно статті 124 Конституції України  юрисдикція судів розповсюджується на всі правовідносини.

Однак, оскільки  законом  спосіб захисту порушеного права у даному випадку не передбачений, відповідно, підстав для задоволення відповідної вимоги  немає, тобто, у відповідній вимозі  необхідно відмовити.

Таким чином, існує декілька підстав, кожна із яких є  самостійною підставою для відмові у позові.

Відповідачі, згідно ст.  81 ЦК України є юридичними особами публічного права. Відповідно, відношення, які виникають при реалізації ним своїх повноважень є публічно-правовими відношеннями і підлягають розгляду за нормами КАС України.

Підстав для відшкодування судових витрат згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. ст. 94, 162-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

У позові відмовити повністю.

Ст. 254 КАС  України передбачено, що  постанова першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна

скарга не була подана у строк, встановлений КАСУ, постанова суду першої інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної  скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк  апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України у Севастопольський апеляційний господарський суд, якою встановлено, що про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку   подається  заява.     Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а  в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 КАСУ -  з  дня  складення  в  повному  обсязі.

Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається  протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне  оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява  про  апеляційне  оскарження  чи  апеляційна скарга, подані  після  закінчення  строків,  встановлених  цією   статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про  що постановляється ухвала.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.