ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"28" серпня 2007 р.
Справа № 8/192/07

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:   Мирошниченко М. А.,

Суддів:    Бєляновського В. В., Шевченко В. В.,

при секретарі   -   Волощук О. О.,

за участю представників:

позивача  –Євтєєва Т.В. ,

відповідача –Летуча С.В.,

3-ї особи -  не з’явився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу   ТОВ „Техніка 2000”, м. Миколаїв

на  рішення господарського суду Миколаївської області від 24.05.2007 р.

у справі №8/192/07

за позовом ТОВ „Техніка 2000”, м. Миколаїв

до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради, м. Миколаїв

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Миколаївська міськрада, м. Миколаїв

про зобов’язання внести зміни до договору,

ВСТАНОВИЛА:

07.04.2007 р. (вх. №4494) ТОВ „Техніка 2000” у господарському суді Миколаївської області пред’явлено позов до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради про зобов’язання відповідача внести зміни до п.1.1. розділу 1 «Предмет договору»договору купівлі-продажу комунального майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Миколаїв, вул. Радянська, 12, включивши в перелік нерухомого майна, яке було передано у власність позивачу, вбудовані підвальні приміщення загальною корисною площею 154,60 кв.м., що складаються з: складу літ. «179-1»корисною площею 16,00 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,55 * 3,90) - (4,45 * 1,28) м.; складу літ. «179-2»корисною площею 56,40 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (10,35 * 5,45) м.; складу літ. «179-3»корисною площею 56,70 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 10,30) м.; складу літ. «179-4»корисною площею 25,50 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 4,64) м; 3-ю особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, позивач вказав Миколаївську міськраду (а.с. 2-4). Свої вимоги він мотивував наступним.

04.03.2003 р. між ТОВ «Техніка 2000»та Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради було укладено договір купівлі-продажу комунального майна - нежитлових приміщень загальною площею 155,00 кв.м., розташованих за адресою: м. Миколаїв, вул. Радянська, 12. При укладанні даного договору в п.1.1. розділу 1 «Предмет договору»в перелік нерухомого майна, яке було передано у власність позивачу, помилково не було включено його складову частину - вбудовані підвальні приміщення загальною корисною площею 154,60 кв.м., що складаються з: складу літ. «179-1»корисною площею 16,00 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,55 * 3,90) - (4,45 * 1,28) м.; складу літ. «179-2»корисною площею 56,40 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (10,35 * 5,45) м.; складу літ. «179-3»корисною площею 56,70 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 10,30) м.; складу літ. «179-4»корисною площею 25,50 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 4,64) м. Відповідно висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 571 від 27.02.2007 р., вище перелічені приміщення підвалу є невід'ємною складовою частиною магазину загальною площею 155,0 кв.м., розташованого на 1-му поверсі 5-ти поверхового жилого будинку по вул. Радянській, 12, вхід до приміщення підвалу здійснюється тільки з приміщень магазину, належного позивачу на праві власності. Згідно листу Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01.02.2007 р., зазначені підвальні приміщення, відповідно даних інвентарної справи, також визначені як складські приміщення магазину, що належить позивачу. 23.03.2007 р. позивач звернувся до відповідача з проханням внести зміни до договору купівлі-продажу від 04.03.2002 р., в частині внесення змін до п.1.1. розділу 1 «Предмет договору», включивши до переліку нерухомого майна, яке було передано у власність позивачу, вбудовані підвальні приміщення загальною корисною площею 154,60 кв.м.. 27.03.2007 р. на даного листа відповідачем було надано відповідь, в якій у внесенні змін до договору купівлі-продажу майна від 04.03.2002 р. позивачу було відмовлено. В обґрунтування свого позову позивач послався на ст.ст. 186,187 ЦК України, ст. 188 ГК України.

Ухвалою господарського суду  Миколаївської області від 23.04.2007 р. (а.с. 29) клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову (а.с. 26-27) задоволено, а саме, вжито заходи до забезпечення позову шляхом заборони Управлінню з використання та розвитку комунальної власності міської ради та Миколаївській міській раді здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження або надання у користування будь-яким юридичним або фізичним особам нежитлові вбудовані підвальні приміщення, розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Радянська, 12, загальною корисною площею 154,60 кв.м., що складаються з: складу літ. «179-1»корисною площею 16,00 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,55 * 3,90) - (4,45 * 1,28) м.; складу літ. «179-2»корисною площею 56,40 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (10,35 * 5,45) м.; складу літ. «179-3»корисною площею 56,70 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 10,30) м.; складу літ. «179-4»корисною площею 25,50 кв.м. з лінійними внутрішніми розмірами у плані (5,50 * 4,64) м.; заходи до забезпечення позову вжити до набрання рішенням по справі законної сили.

23.05.2007 р. до справи судом залучений відзив відповідача на позов (а.с. 30-31), в якому він просив відмовити у його задоволенні, оскільки, дійсно, між ТОВ „Техніка 2000” та Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради, правонаступником якого є відповідач, було укладено договір купівлі-продажу комунального майна, а саме: нежитлових приміщень загальною площею 155 кв.м., розташованих по вул. Радянській,12 у м. Миколаєві, але не 04.03.02р., як зазначає позивач, а 04.03.03р.. 27.09.02р. Миколаївська міська рада прийняла рішення № 5/28 „Про внесення змін та доповнень до рішення міської ради від 26.04.2000 № 18/7 „Про виконання Програми приватизації комунального майна м. Миколаєва, затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження Програми приватизації на 2000-2002 роки”. До переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, які будуть приватизуватися способом "викуп" (додаток № 1 до вказаного рішення) було включено нежитлове приміщення по вул. Радянській, 12 у м. Миколаєві із зазначенням покупця - ТОВ „Техніка 2000”. При прийнятті даного рішення Миколаївська міська рада керувалася серед інших Законом України „Про Державну програму приватизації”, зокрема п.51 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої вищевказаним Законом, де вказується, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Тобто прийняттю рішення про приватизацію способом, що не передбачає конкуренцію покупців, передує два обов'язкові факти: надання майна в оренду; здійснення поліпшень на суму не менш, ніж 25 відсотків від залишкової вартості майна. Ці факти були дотримані на момент прийняття міською радою рішення від 27.09.02 №5/28. Позивач був орендарем приміщення, яке він в подальшому приватизував, однак, саме того приміщення, яке зазначено в договорі купівлі-продажу (приміщення 1 поверху площею 155 кв.м.), а не приміщення підвалу, яке позивач

намагається безпідставно включити до того ж договору, позбавивши міську раду

можливості отримати кошти від приватизації нежитлових підвальних приміщень по

вул. Радянській,12 у м. Миколаєві. Крім того, здійснивши поліпшення на суму, що дорівнює 40% вартості майна, позивач отримав право приватизувати орендоване майно способом «викуп». При цьому, оцінювалося саме те майно, яке знаходилося в оренді у позивача, тобто нежитлові приміщення 1 поверху площею 155 кв.м.. Для того, щоб предметом договору купівлі-продажу були, крім нежитлових приміщень 1 поверху, ще й нежитлові приміщення підвалу по вул. Радянській,12 у м. Миколаєві, необхідно було отримати в оренду і підвальні приміщення також, а, крім того, оцінити об'єкт з урахуванням площі підвальних приміщень та порахувати відсоток вартості невід'ємних поліпшень від вартості всього майна (1 поверху і підвалу). Оскільки позивач не був орендарем підвальних приміщень по вул. Радянській,12 у м. Миколаєві та не здійснив поліпшень орендованого майна на суму не меншу 25 відсотків від вартості цих приміщень, він не має права приватизувати дане майно способом «викуп». Посилання позивача у позовній заяві одночасно на ст. 186 та ст. 187 ЦК України в обґрунтування своїх позовних вимог є помилковим, оскільки в даних нормах йдеться про різні об'єкти: у ст. 186 ЦКУ - про приналежність речі, а у ст. 187 ЦКУ - про складову частину речі. Посилання позивача на ст. 186 ЦК України є безпідставним. Дійсно, як зазначає позивач, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Однак, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Поза увагою позивача залишилася та обставина, що дана норма має диспозитивний характер, а відтак сторони можуть самостійно у договорі визначити, що право власності переходить тільки на головну річ або приналежність (в даному випадку - на приміщення 1 поверху чи на підвальні приміщення). Посилання позивача на ст. 187 ЦК України також є необґрунтованим, оскільки підвальні приміщення не є складовою частиною приміщень 1 поверху, які належать позивачу на праві власності, у розумінні даної норми, через те, що підвальні приміщення відокремлені від приміщень 1 поверху. Крім того, вхід до спірного підвального приміщення здійснюється не тільки через приміщення 1 поверху, а і через під'їзд житлового будинку.

Рішенням господарського суду Миколаївської  області  від 24.05.2007 р. (підписаним суддею Гриньовою Т. В. 18.06.2007 р.) у задоволенні позову відмовлено (а.с. 60-61). Суд зазначив, що у судовому засіданні 24.05.2007 р. він розглянув і відхилив клопотання СПД - фізичної особи - Крисальної В. В. про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, мотивоване тим, що  СПД - фізична особа Крисальна В. В. має намір отримати в оренду підвальні приміщення загальною площею 154,6 кв. м., розташовані у м. Миколаєві, вул. Радянська, 12; вона зверталась з цього приводу до Миколаївської міської ради, на що отримала відповідь за № 1513/05-14-19 від 28.04.2007 р., з якої дізналася про розгляд даного спору у господарському суді. Відхиляючи це клопотання, суд виходив з того, що предмет спору з цієї справи не стосується її прав потенційного орендаря майна, власником якого є Миколаївська міська рада. Орендні відносини і відносини купівлі-продажу мають різні підстави виникнення. Своє ж рішення суд мотивував тим, що, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 27.09.2002 р. № 5/28, Фонд комунальної власності Миколаївської міської ради, правонаступником якого, згідно з Положенням, затвердженим рішенням міської ради від 23.06.2006 р. № 214, є відповідач, та позивач уклали договір купівлі-продажу комунального майна від 04.03.2003 р., за яким позивач отримав у власність комунальне майно: нежитлові приміщення загальною площею 155 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Миколаїв, вул. Радянська, 12. Протягом трьох років позивач був орендарем вказаного комунального майна (договір оренди нежитлових приміщень від 01.03.2000 р.) і з прийняттям Миколаївською міською радою рішення від 27.09.2002 р. № 5/28, п.1.1 якого затверджений перелік об'єктів групи "А" комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації способом "викуп", набув право викупу об'єкту № 19 за Додатком № 1, а саме: нежитлове приміщення першого поверху по вул. Радянській, 12. Згідно з Законом України "Про Державну програму приватизації", прийняттю рішення про приватизацію способом, що не передбачає конкуренцію покупців, передує два обов'язкові факти: надання майна в оренду; здійснення поліпшень на суму не менш, як на 25 відсотків від залишкової вартості майна. Інших умов, в тому числі таких, що випливають зі ст.ст. 186,187 ЦК України, вищевказаний Закон не містить. На думку суду, право на викуп підвального приміщення площею 154,6 кв. м. у позивача не виникло, адже він не був його орендарем і не здійснював поліпшень майна на суму не менш, ніж 25%. Відтак, суд дійшов до висновку, що приміщення підвалу загальною площею 154,6 кв. м. не підлягало включенню до договору купівлі - продажу комунального майна від 04.03.2003 р..

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити, з тих же підстав, що були викладені ним у своєму позові, а також, враховуючи те, що при поданні позову позивач не просив суд спонукати відповідача до прийняття будь-яких рішень стосовно приватизації спірної частини нерухомого майна, оскільки підвальне приміщення є невідокремленою частиною нерухомого майна, яке було придбано позивачем за договором купівлі-продажу від 04.03.2003 р. і за яке позивачем було сплачено встановлену договором ціну. При прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції також не було досліджено у сукупності всіх доказів, наданих позивачем (в тому числі, висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 571 від 27.02.2007 р., листа Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01.02.2007 р.), що призвело до порушення законних прав позивача та положень процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову, в оскаржуваному рішенні суд послався тільки на відзив на позовну заяву відповідача, з посиланням на Закон України «Про Державну програму приватизації». Докази та пояснення, надані позивачем, стосовно обґрунтованості заявлених позовних вимог, судом першої інстанції до уваги взагалі прийняті не були.

Розгляд справи було призначено на 07.08.2007 р., про що сторони та 3-я особа, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Представники сторін та третьої особи в судове засідання 07.08.2007р. не з’явились у зв’язку з чим ухвалою суду від 07.08.2007р. розгляд справи було відкладено на 28.08.2007р. об 11.00 та витребувані у відповідача додаткові документи, про що сторони та 3-я особа, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксування судового засідання 28.08.2007р. здійснювалось технічними засобами.

Представник 3-ї особи у судове засідання 28.08.2007р. не з’явився, про причини неявки суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи не надав і судова колегія, враховуючи думку представників сторін, прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Судова колегія дослідила та залучила до матеріалів справи витребувані у відповідача та надані ним документи (договори оренди, довідки )

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав скаргу і просив її задовольнити на  викладених у ній підставах.

Представники відповідача просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

За згодою представників сторін, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників сторін та 3-ї особи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали справи, в тому числі наявні у них докази, відповідність викладеним  в рішенні висновкам  цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи позивач згідно договору оренди від 01.03.2000р., укладеного між управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради (правонаступником якого є відповідач) та позивачем був орендарем нежитлових приміщень - магазину загальною площею 162,кв.м. (фактично 155 кв.м.), розташованих на 1-ому поверху будинку №12  по вул. Радянській у м. Миколаїв.(а.с.39).

З викладеного вбачається, що до складу орендованих ним  за вказаним договором приміщень не входили нежитлові приміщення загальною площею 154,6 кв., розташовані в підвалі зазначеної будівлі. Більш того з матеріалів справи вбачається, що на час користування (оренди) позивачем зазначених у договорі оренди приміщень, вказаними підвальними приміщеннями користувались інші особи.

Матеріали справи свідчать, що 04.03.03р.. 27.09.02р. Миколаївська міська рада прийняла рішення № 5/28 „Про внесення змін та доповнень до рішення міської ради від 26.04.2000 № 18/7 „Про виконання Програми приватизації комунального майна м. Миколаєва, затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження Програми приватизації на 2000-2002 роки”. (а.с.32-38).

Згідно цього документу до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, які будуть приватизуватися способом "викуп" (додаток № 1 до вказаного рішення) було включено нежитлове приміщення розташоване на 1-ому поверху буд.№12  вул. Радянській, 12 у м. Миколаєві із зазначенням покупця - ТОВ „Техніка 2000”.     При цьому надавши позивачу право на викуп зазначеного приміщення Миколаївська міська рада, як це вбачається із змісту рішення, серед інших, керувалася Законом України „Про Державну програму приватизації”, зокрема п.51 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої вищевказаним Законом, де вказується, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення).

З викладеного вбачається, що у позивача, як орендаря приміщень 1-го поверху , виникло право на їх викуп саме на підставі вищезазначених рішення, Закону  та п.51 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача право на викуп підвальних приміщень згідно зазначених нормативних актів, враховуючи що позивач не був їх орендарем, не виникло.

Слід зазначити що при продажі позивачу нежитлових приміщень оцінувалась вартість саме приміщень загальною площею 155,кв.м, тобто лише тих що розташовані на 1-ому поверху та були в оренді позивача . Вимагаючи внести зміни в договір  купівлі продажу, шляхом несення до складу придбаних приміщень  підвальні приміщення без вимог про зміну загальної вартості приміщень, позивач намагається отримати у власність безоплатно підвальні приміщення, що заборонено чинним законодавством відносно комунального майна.

Крім того згідно  приписів Конституції України  та Закону України „Про власність” ніхто не може бути  примусово (поза волею )  позбавлений права власності  крім випадків встановленим законом. З матеріалів справи вбачається, що власник підвальних приміщень не виявив волевиявлення на відчуження їх позивачу .

З викладеного вбачається, що  вимоги позивача направлені  на вилучення (безоплатне) у власника  поза його волею   та без будь-яких правових підстав передбачених законом належної йому власності, що суперечить вищезазначеним нормативним актам та суті інституту власності.

За таких обставин посилання позивача на, те що підвальні приміщення  були помилково не включені у договір купівлі продажу (а.с. 10) є хибними та не можуть прийматись до уваги.

Посилання скаржника на те, що місцевий суд не врахував приписи ст. 186 та 187 ЦК України та надані ним докази, які підтверджують належність підвальних приміщень до приміщень 1-го поверху (магазину), а саме висновок №571 від 27.02.2007р.(а.с.12-19) та лист Миколаївського МБТІ (а.с.20) на думку судової колегії не обґрунтовані та бути підставою для скасування судового рішення та  задоволення його позову з огляду на таке.

Дійсно з вищезазначених документів вбачається, що підвальні приміщення розташовані тільки під приміщеннями магазину (які викупив позивач)  , за інвентаризацією МБТІ обліковувались як складські приміщення магазину і вхід до них (підвальних приміщень) здійснюється через приміщення магазину.

Стаття 186 ЦК України на яку послався позивача дійсно встановлює, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Однак відповідно до ч.2 зазначеної статті, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто зазначена правова норма носить не імперативний, а диспозитивний характер.

Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу позивач придав у власність шляхом викупу приміщення 1-го поверху –магазину, тобто договором передбачено придбання лише головної речі, а тому посилання позивача в обґрунтування його вимог на зазначену статтю є безпідставним та помилковим.

Посилання позивача на ст. 187 ЦК України  на думку судової колегії також є необґрунтованими, оскільки підвальні приміщення не є складовою частиною приміщень 1 поверху, у розумінні даної норми, через те, що підвальні приміщення відокремлені від приміщень 1 поверху.

Крім того з матеріалів справи та наданих відповідачем апеляційній інстанції документів вбачається, що підвальні приміщення використовувались окремо (їх займали та використовували інші орендарі) і що вхід до підвальних приміщень здійснювався не тільки через приміщення 1 поверху, а і через під'їзд житлового будинку. Та обставина що  на цей час іншій (окремий) вхід закрито не свідчить, що підвальні приміщення не можна використовувати лише у сукупності з приміщеннями 1-го поверху, оскільки користування  цим входом можна відновити, що надає можливість використовувати підвальні приміщення окремо від приміщень 1-го поверху (магазину).

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно та всебічно дослідив фактичні обставини справи та наявні у ній докази, дав їм вірну оцінку і вмотивовано відмовив позивачу в задоволенні його позову.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення  або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування  норм  процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення  призвело до прийняття  неправильного рішення.

Наведені позивачем у апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги та доводи викладені в позові, яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими і тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Будь-яких інших доводів, щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

Перевіряючи згідно приписів ст.101 ГПК України  законність і обґрунтованість  рішення місцевого суду в повному обсягу , тобто не тільки на підставах викладених у апеляційній скарзі, судова колегія не встановила будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи , наявним в них доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст.104 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду

Керуючись ст.ст. 99, 101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 24.05.2007 р. у справі №8/192/07 –залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ „Техніка 2000”, м. Миколаїв на зазначене рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                                                   Мирошниченко М. А.

Судді:                                                                                                   Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано  28.08.2007 р.