ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2007 р.                                                            Справа № 55/431-06

вх. № 14519

Колегія суддів господарського суду в складі:

Головуючий суддя   Лаврова Л.С.

суддя                         Ковальчук Л.В.

суддя                         Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Холодна В.С.

за участю представників сторін:

позивача - не з*явився  відповідача - Омельницька  Т.В.

розглянувши справу за позовом ДП "Запорізький облавтодор" ВАТ ДАК "Автомобільні дороги України"

до  ВАТ "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 33" м. Х-в

про стягнення 51958,53 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Дочірнє підприємство «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Відкритого  акціонерного товариства «Шляхове ремонтно – будівельне управління №33» 49671,59 грн. основного боргу, 1539,82 грн. інфляційних витрат, 747,12 грн. – 3% річних та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконав прийняті на себе зобов’язання щодо оплати наданих послуг у відповідності до умов укладеного між сторонами договору про надання послуг технікою на реконструкції автомобільної дороги Київ – Одеса км 353+000-км 358+000 №25 від 24.09.2004р.

23.05.2007р. позивач надав доповнення до позовної заяви та просить суд стягнути з відповідача суму 38015 грн. 08 коп., витрати від інфляції в сумі 3837,75 грн., 3% річних – 1234 грн. 19 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Позивач в судовому засіданні надав уточнення позовних вимог, в яких просить суд стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 38015,08 грн., витрати від інфляції в сумі 3837,75 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 1234,19 грн. та судові витрати.

Оскільки у відповідності до ст. 22 ГПК України позивач має право до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог і це не порушує чиїх – небудь  прав та охоронюваних законом інтересів, суд приймає заяву про уточнення позовних вимог до розгляду.

Відповідач проти позову заперечує, зазначає, що умови договору не містять чіткого визначення вартості, внаслідок чого за розрахунком відповідача, який  виконаний також на його думку у відповідності до вимог спірного договору, становить 24510,82 грн.  Також вважає, що правовідносини, які виникли за договором, є перевезенням, та просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача.

Справа роглядається згідно ст. 75 ГПК України, за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши подані учасниками процесу документи, заслухавши пояснення представників, Господарським судом Харківської області встановлено наступне:

14.10.2004р. між Дочірнім підприємством «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (позивач) та ВАТ Шляхове ремонтно – будівельне управління №33 (відповідач) було укладено Договір №25/194, що  визначений сторонами як договір про надання послуг технікою на реконструкції автомобільної дороги Київ – Одеса.

Пунктом 1.1 Договору №229  сторони передбачили його предмет, зазначивши, що замовник доручає, а виконавець зобов’язується надати послуги технікою на реконструкції автомобільної дороги Київ – Одеса км 353+000-км 358+000 в межах договірної ціни, скоригованої по фактичних витратах з урахуванням ринкової вартості ресурсів. Замовник приймає ці послуги  та оплачує їх вартість. Оплата наданих Виконавцем та прийнятих від нього Замовником послуг здійснюється щомісячно на протязі 10 банківських днів після сплати за них ДП «Одеським обавтодором» (п.5.2. Договору 3229).

Відповідно до п.2.1. договору сторонами визначено, що ціна 1 машино – години роботи техніки та перевезення 1 тонни вантажів автосамоскидами визначається відповідно до ДБН Д 1.1.-1-2000, ДБН Д 2.7. -2000 та інших чинних документів в рамках вартостей, затверджених Держбудом.

В період з 24.09.2004р. по 26.10.2004р. включно позивач здійснював перевезення вантажів відповідача, зокрема будівельних матеріалів (щебеню та шлаку) на території будівництва автомобільної дороги Київ - Одеса, що підтверджується оформленими у відповідності до вимог Наказу Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України від 29.12.1995р. №488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля»,  товарно – транспортними накладними за типовою формою №1-ТН. Зазначене не спростовував і відповідач, посилаючись, що фактично позивач виконав послуги з перевезення його вантажів та не виконував ніяких інших дій з надання послуг автомобільною технікою, про що зазначає найменування договору. Зазначені транспортні послуги відповідачем від позивача прийняті, що підтверджують  підписи у товарно – транспортних накладних, але внаслідок того, що вартість таких послуг визначена невірно, відповідач їх не сплатив.

Відповідно до ч.1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов’язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноважений на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов’язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Згідно із ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно ло вимог законодавства.

Суд, проаналізувавши укладений між сторонами Договір №25/194 від 14.10.2004р. та вчинені на його виконання сторонами дії, вважає, що за правовою природою він є договором перевезення, оскільки саме послуги по переміщенню (транспортуванню) матеріальних цінностей виконувались позивачем на користь відповідача за цим договором.  Тобто, найменування сторонами договору як про надання послуг технікою на реконструкції автомобільної дороги не відповідає його юридичному змісту та дійсному волевиявленню сторін.

Такий висновок суду підтверджується також текстом рахунку на сплату № АД – 0000022  від 10.03.2006р., на який посилається позивач в позовній заяві як на одну із підстав позову, та визначає, що його видано ВАТ ШРБУ №33 на сплату транспортних послуг за вересень – жовтень 2004 р.  в розмірі 49671,59 грн., та Актом здачі – приймання робіт № АД-000020 від 10.03.2006р..

Крім того, відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом Мінтрансу №363 від 14.10.1997р. в редакції від 05.11.2001р. товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, а транспортна послуга – це  перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов'язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом. Пункт 11.1. розділу 11 зазначених Правил також встановлює, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля.

Позивачем не надано суду інших документів, окрім тих, що оформленні на виконання транспортних послуг на користь відповідача, які б підтверджували, що за спірним договором надавались інші послуги, зокрема послуги технікою позивача при реконструкції автомобільної дороги. За таких обставин суд не погоджується з твердженням позивача щодо необхідності розглядати суму боргу, яка виникла за договором, як таку, що випливає не із факту перевезення вантажів відповідача за укладеним договором, а із виконання інших послуг за цим же договором.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 925 ч.3 Цивільного кодексу України  до вимог, що випливають із договору  перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до п.168  Статуту автомобільного транспорту УРСР позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають із Статуту, можуть бути пред’явлені відповідно до встановленої підвідомчості в арбітраж або в суд протягом 6 місяців, які обчислюються з настання події, що стала підставою для пред’явлення позову.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.  За зобов’язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов’язаннями,  строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред’явити вимогу про виконання зобов’язання. Згідно п.5.3 Договору сторонами визначено, що на підставі підписаних ТТН Виконавець визначає вартість наданих за поточний місяць послуг та на протязі 5 днів представляє Замовнику відповідний розрахунок.  Як свідчать надані позивачем ТТН, то вони всі підписані відповідачем в день фактичного надання транспортних послуг.

Оскільки з огляду на наведене обґрунтування спірний договір, на якому ґрунтуються позовні вимоги в частині, що виконана сторонами, є саме договором перевезення, а позовна заява позивачем подана до суду лише 24.11.2006р., тобто більш ніж через 2 роки після фактичного перевезення вантажів та можливості висунути вимогу про їх оплату, суд вважає, що визначений законом строк для захисту порушеного права, позивачем пропущено.

Згідно із ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування до вимог позивача позовної давності при розгляді справи, що викладено у його відзиві на позов від 24.01.2007р. за вих. №46, а тому суд вважає, що така заява відповідача підлягає задоволенню,  а у задоволенні позову позивача слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача, що строк позовної давності перервався внаслідок надсилання відповідачем на адресу позивача листа за вих. №845 від 23.11.2006р., яким частково визнана сума боргу в розмірі 24020,60 грн., оскільки відповідно до вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тобто, законом передбачено переривання строку позовної давності в період його перебігу; строк позовної давності, який вже сплив, не може бути перерваний. На час надсилання відповідачем листа від 23.11.2006р. за №845 строк позовної давності за вимогами позивача вже сплив, а тому такі дії з боку відповідача не тягнуть за собою наслідку як переривання строку позовної давності.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до ст. 61 Закону України „Про автомобільний транспорт” від 05.04.2001р. договір на перевезення вантажу автомобільним транспортом загального користування укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотною умовою такого договору є вартість перевезення.

Згідно п.2.1. договору сторонами визначено, що вартість послуг за договором  визначається відповідно до ДБН Д 1.1.-1-2000, ДБН Д 2.7.-2000 та інших чинних документів в рамках вартостей, затверджених Держбудом,  є динамічною  та переглядається за наявності певних обставин, в т.ч. при зміні цін на паливо – мастильні матеріали.

Тобто, сторонами однозначно не визначено такої істотної умови перевезення – як вартість послуг з перевезення або чіткого порядку формування такої вартості, позивач також не довів суду, що розрахунок суми позову зроблений та відповідає умовам договору.

Доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з цього питання у встановленій законом формі, зокрема щодо однозначного порядку визначення (формування) ціни або розширеної калькуляції різних видів перевезень, тощо позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає недоведеним розрахунок суми боргу за договором, який просить стягнути позивач на його користь з відповідача.

Так, за даними позивача вартість таких  послуг на момент подання позову до суду становить 49671,59 грн., а вже  станом на 15.05.2007р. при оформленні Доповнень до позовної заяви за вих. №13/722 позивач зазначає, що вартість тих самих авто послуг становить вже 38015,08 грн., тобто на 11656,51 грн. менше. А за даними відповідача вартість наданих послуг становить 24510,82 грн., оскільки при розрахунку вартості послуг відповідач використовував вимоги Наказу Укравтодору №410 від 29.06.2004р. «Про внесення змін до Порядку визначення вартості будівництва, реконструкції, капітального і поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування державного та місцевого значення», згідно із яким з 01.07.2004р. введені зміни в ВБН Д.1.1-218-1-2001 року, обов’язкові для використання всіма організаціями, які належать до Державної

Згідно із Наказом Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України від 29.12.1995р. №488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля»,  розділами 37 - 47 типової форми товарно – транспортної накладної передбачено визначення розрахунку вартості наданих транспортних послуг. Жодна ТТН, на  які посилається позивач, не містить в собі даних про узгодження учасниками перевезень, зокрема між автоперевізником та замовником,  вартості виконаних автоперевезень.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача, оскільки судом не задовольняються його позовні вимоги.

На підставі викладеного, керуючись 307 ГК України, 925 , 261, 264, 267 ЦК України, 168  Статуту автомобільного транспорту УРСР, ст. ст. 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

У задоволенні  позову відмовити.

Головуючий суддя                                                                     Лаврова Л.С.

суддя                                                                                            Ковальчук Л.В.

суддя                                                                                            Шарко Л.В.

рішення підписане 10.09.2007 року