ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

25.06.2007                                                                Справа №  3/174-06

Господарський суд Херсонської області у складі суддів Гридасова Ю.В. (головуючий), Пригузи П.Д., Скобелкіна С.В., при секретарі Шепель І.М., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аскам", м. Херсон,

до відповідача-1  Міністерства юстиції України, м. Київ,

до відповідача-2 Державного казначейства України, м. Київ, до відповідача-3 Бериславського районного управління юстиції, м. Берислав Херсонської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", с. Високе, Бериславського району Херсонської області,

про стягнення 5849грн. 29коп.,

за участю представників

позивача: на засідання суду не прибув,

відповідача-1: Трохименко П.О., представник, дов. № 09-06/665 від 20.04.07 р.,

відповідача-2: Пилипенко О.Г., представник, дов. № 4.3-22/69-224 від 11.01.07 р.,

відповідача-3: Романчук О.В., начальник відділу, дов. № 01-09/440 від 25.06.07 р.,

третьої особи: на засідання суду не прибув.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з державного бюджету України 3389,58 грн. збитків внаслідок бездіяльності відповідача-1 при виконанні наказу господарського суду Херсонської області № 3/141 від 30.08.2001 р. та 2459,71 грн. збитків внаслідок дії інфляційних процесів, посилаючись на положення ст. ст. 2, 5, 86 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу".

Представник позивача, належним чином повідомленого про час, дату і місце проведення судового засідання, на засіданні суду 08.05.07 р. підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, на судові засідання 06.06.07 р. та 25.06.07 р. не прибув.

Представник відповідача-1 в ході судового засідання заперечував проти позовних вимог. Відзив на позовну заяву до дня засідання суду не представив.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Відзив на позовну заяву до дня засідання суду не представив.

Представник відповідача-3 в ході судового засідання заперечував проти позовних вимог. Відзив на позовну заяву до дня засідання суду не представив.

Представник третьої особи у судовому засіданні повідомленого про час, дату та місце проведення засідання господарського суду належним чином, відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, не скористався  своїм правом на участь у вирішенні спору, про причини неявки господарський суд не повідомив. Відзив на позовну заяву до дня засідання суду не представив.

Відповідно до положень ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

За згодою представників учасників судового процесу, що прибули на засідання суду 25.06.07 р., судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі.

Відповідно до розпорядження голови господарського суду Херсонської області від 15.05.07 р. № 72 справу передано для розгляду колегії суддів у складі суддів Гридасов Ю.В. (головуючий), Скобелкін С.В., Пригуза П.Д.

Господарським судом відхилено клопотання позивача про вирішення даного спору відповідно до положень КАС України, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 21 вказаного Кодексу вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені  в  одному  провадженні  з  вимогою  вирішити публічно-правовий  спір. Інакше вимоги  про  відшкодування шкоди вирішуються  судами  в  порядку  цивільного   або   господарського судочинства.

Під час судового розгляду судом досліджено матеріали господарської справи № 3/141 (2001 року).

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, що прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, господарський суд

в с т а н о в и в :

Рішенням господарського суду Херсонської області від 14.08.2001 р. задоволені позовні вимоги позивача до СТОВ "Україна", з якого  на користь позивача стягнено 10218 грн. 40 коп. основного боргу і 171 грн. 18 коп. судових витрат.

30.08.2001 р. судом був виданий наказ про примусове виконання даного рішення.

За зверненням позивача на підставі наказу від 30.08.2001 р. відділом Державної виконавчої служби Бериславського РУЮ (надалі - ВДВС) 28.09.2001 р. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Внаслідок виконавчих дій ВДВС позивачем отримано в погашення заборгованості 7000 грн. Решта наказу по сумі 3218,40 грн. основного боргу та 171,18 грн. судових витрат залишена без виконання, наказ повернутий ВДВС постановою від 15.12.2005 р. з посиланням на відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР) /діл Конвенція/. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

П. 1 ст. 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Вказана норма проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Зазначене право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, та, водночас, передбачає виконання судових рішень, оскільки якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду" ("Горнсбі проти Греції", рішення від 19.03.97, 1997-II, р. 510, § 40).

Державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на виправдання невиконання зобов'язань за боргом, визначеним судовим рішенням. Проте затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Стаття 13 Конвенції визначає, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до Законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Статтею 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" встановлено, що департамент державної виконавчої служби є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства юстиції України, на яке покладається реалізація єдиної державної політики у сфері примусового виконання рішень.

Відповідно до ст. 85 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.99 № 606-ХІV у виконавчому провадженні на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби по виконанню рішення або відмову у здійсненні передбачених цим Законом дій стягувачем чи боржником може бути подана скарга до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до суду.

За змістом ст. 86 вказаного Закону стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи.

Відповідно до положень ст. 1173 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Як зазначено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.03 № 14 (надалі Постанова Пленуму ВСУ), до юридичної особи не переходять зобов'язання боржника за виконавчим документом. Присуджені з неї на користь стягувача кошти мають компенсаційний характер.

Виходячи з вище викладеного, слід відрізняти шкоду заподіяну державним виконавцем, яка має відшкодовуватись із державного бюджету України та шкоду, заподіяну юридичною особою, яка зобов'язана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи.

Вказана правова позиція підтверджується також положеннями ч. 4 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою інші органи, установи, організації і посадові  особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі  відповідно до статті  6  цього  Закону  на  вимогу  чи за дорученням  державного  виконавця. (Частина 4 статті 2 із змінами, внесеними згідно із Законом N 327-IV ( 327-15 ) від 28.11.2002).

А також ст. 9 того ж Закону, згідно з положеннями якої у випадках, передбачених законом,  рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних  органів  відповідно  до закону можуть виконуватися також іншими  органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. (Частина перша статті 9 із змінами, внесеними згідно із Законом N 327-IV ( 327-15 ) від 28.11.2002).

Виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти  Державного  бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.  (Статтю  9 доповнено частиною другою згідно із Законом N 1095-IV ( 1095-15 ) від 10.07.2003).

Органи,  установи,  організації та особи, зазначені у частині першій  цієї  статті,  не  є  органами примусового виконання, крім органів  та  посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до  кримінальної  чи  адміністративної відповідальності. (Частина статті  9  із  змінами,  внесеними  згідно  із  Законом  N  327-IV (327-15) від 28.11.2002).

Відповідно до положень ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода,  завдана  фізичній  або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної  влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування   при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, посилається на повернення 16.09.05 р., за вказівеою органу виконання судових рішень, 260грн.00коп. перерахованих позивачем навчально-консультаційному центру для проведення експертної оцінки техніки, у зв'язку з чим, на думку позивача, не були здійснені належні заходи до опису та арешту майна боржника відповідно до ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження" з метою подальшої його (майна) реалізації. А також на той факт, що за час знаходження виконавчого документа у органу виконання судових рішень з 28.09.01 р. і до винесення постанови від 15.12.05 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавчі дії по виконанню наказу, на думку позивача, проводилися вкрай несвоєчасно або зовсім не проводилися.

У відповідності до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З метою вирішення даного спору необхідно встановити факт невідповідності конкретної дії або бездіяльності органу виконання судових рішень Конституції та законам України, оскільки ухвалою господарського суду Херсонської області від 24.11.05 року по справі № 3/141 (2001 року), в її резолютивній частині, зобов'язано орган виконання судових рішень прийняти належні заходи до примусового виконання наказу № 3/141 від 30.08.01 р., хоча у скарзі від 27.10.05 р. № 48 вих., за наслідками якої винесено вказау ухвалу, позивач вимагав визнати бездіяльність органу виконання судових рішень з виконання наказу № 3/141 від 30.08.01 р. Факт бездіяльності зазначеного органу у резолютивній частині вказаної ухвали не визнавався. Крім того, у ст. 35 ГПК України, на яку також посилається позивач, йдеться про "факти, встановлені рішенням господарського суду", а ухвала господарського суду є "судовим рішенням" у розумінні ст. 4-5 ГПК України.

Як зазначено у ч. 1 п. 13 Постанова Пленуму ВСУ від 26.12.03 № 14 у  справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного  виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої   служби  (дії чи  бездіяльність  органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів).

Слід також зазначити, що повернення позивачу 260грн.00коп. перерахованих навчально-консультаційному центру відбулося 16.09.05 р., однак, відповідно до представлених органом виконання судових рішень матеріалів виконавчого провадження, у боржника за виконавчим провадженням станом на 17.08.05 року майно та грошові кошти, на які можливо було накласти арешт, були відсутні, що підтверджується відповідними актами державного виконавця.

Таким чином, позивачем не надано доказів визнання протиправними дій або бездіяльності органу виконання судових рішень у порядку, встановленому ст. 121-2 ГПК України або положеннями КАС України за участю тих же сторін. У резолютивній частині ухвали господарського суду Херсонської області від 24.11.05 року по справі № 3/141 не визнано протиправними дії або бездіяльність вказаного органу владних повноважень, а лише зобов'язано його вчинити певні дії. Обставини, що викладені у мотивувальній частині вказаної ухвали, не приймається судом до уваги як факти, що не потребують доведення, оскільки зазначений процесуальний документ не є "рішенням суду", а також з тих підстав, що у вирішенні двох різних спорів беруть участь різні сторони.

За вказаних обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі зазначених вище норм матеріального права, керуючись  ст. ст.  82-85 Господарського процесуального кодексу України,

в и р і ш и в :

1.           В задоволенні позовних вимог відмовити.

2.           Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України (вступна, описова, мотивувальна і резолютивна частини).

Суддя                                                                                      Ю.В. Гридасов

Судді                                                                                П.Д. Пригуза.

С.В. Скобелкін.

Дата оформлення та підписання рішення

відповідно до вимог ст. 84 Господарського

процесуального кодексу України                                                            "09" липня 2007 р.