ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 2-26/17944-2006

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючий суддя
Муравйов О.В.

судді:
Полянський А.Г.
Фролова Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державної адміністрації залізничного транспорту України

на рішення
Господарського суду Автономної Республіки Крим від 23.11.2006 року

у справі
№2-26/17944-2006 Господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Фірми “Порт” ЛТД

до
Фонду майна Автономної Республіки Крим

третя особа
Відділкова клінічна лікарня

про
спонукання  до внесення змін до договору

за участю  представників сторін:

позивача:
Шугайкіна Н.С., дов №37/06 від 01.11.06р.,

відповідача:
третьої особи:

заявника касаційної скарги:
не з’явились,
Хльобас Н.П., дов.№458а від 22.03.07р., Головченко Д.М., дов. №764 22.05.07р., Пузако В.В., посв. №13,

Томіло І.І., дов.№53 від 18.06.07р.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду  Автономної Республіки Крим від 23.11.2006р. у справі №2-26/17944-2006 (суддя Проніна О.Л.), позов задоволено.

Зобов’язано Фонд майна Автономної Республіки Крим внести зміни до п.10.1 договору від 29.11.2005р., про оренду державного нерухомого майна окремо розташованої будівлі колишнього дитячого відділення, літера Б, загальною площею 1193,8 кв.м., у м.Сімферополі по вул.Київська, 142, укладений із фірмою “Порт” ЛТД визначивши “п.10.1 Договір укладений із 27.11.2006р. по 27.11.2016р. включно” протягом 10 днів з дня набуття чинності рішенням господарського суду АР Крим.

Державна адміністрація залізничного транспорту України звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у порядку ст.107 Господарського процесуального кодексу, в якій просить рішення Господарського суду АР Крим від 23.11.2006 р. у справі № 2-26/17944-2006 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи касаційну скаргу тим, що судове рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги у зв’язку з її необґрунтованістю.

Третя особа відзиву на касаційну скаргу не надала.

У судове засідання 16.10.2007 року відповідач не з’явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений заздалегідь належним чином. Проте, неявка представника не перешкоджає розгляду касаційної скарги, оскільки його явка обов’язковою не визнавалась, а тому, Вищий господарський суд України, розглядає справу за наявними матеріалами відповідно до приписів ст. ст.75, 1115 ГПК України.

У зв’язку з виходом із відпустки судді Фролової Г.М., справа № 2-26/17944-2006, розглядається колегією суддів у складі: головуючий –Муравйов О. В., судді Полянський А. Г., Фролова Г.М. утвореному розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. від 25.08.2005 року №02-20/13.

Заслухавши присутніх представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до Роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.п.1, 6 постанови від 29.12.1976 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення місцевого господарського суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Так, місцевим господарським судом встановлено, що на підставі наказу Фонду майна АР Крим від 16.11.2005р. №1006 “Про передачу державного нерухомого майна –будівлі колишнього дитячого відділення літ.Б загальною площею 1193,8 кв.м., що знаходиться на балансі Відділкової клінічної лікарні на ст.Сімферополь, розташованої у м.Сімферополь по вул.Київська, 142  в оренду фірмі “Порт” ЛТД”, 29.11.2005р., між Фондом майна АР Крим (орендодавець) та фірмою “Порт” ЛТД (орендар) був укладений договір оренди державного нерухомого майна (далі Договір), за яким останньому було передано у тимчасове платне користування зазначене приміщення. Договір оренди, згідно п.10.1, укладено строком з 29.11.2005р. по 27.11.2006р. включно.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої виходив з того, що відповідно абз.2 п. 2 ст.2 Указу Президента України від 12.05.2005р. №779/2005 “Про лібералізацію підприємницької діяльності та державну підтримку підприємництва” з 01.09.2005р., мінімальний термін договорів оренди державного майна має складати 3 роки, за умовою, якщо Орендар не пропонує меншого строку.

Орендар запропонував орендодавцю заключити договір оренди строком на 10 років, але останній відмовляється його укласти на таких умовах погоджуючись лише на 3 роки.

З урахуванням вимог ст.17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (далі Закон) суд дійшов висновку, що позивач має переважне право на продовження договору оренди на новий термін.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів Вищого господарського суду України погодитись не може з огляду на наступне.

В силу ст.777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов’язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо оплати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Тобто, зазначена норма закріплює правило, згідно з яким у разі недосягнення домовленості захищається, насамперед, інтерес наймодавця.

Згідно ч.2 ст.9 Закону, у разі  надходження до орендодавця заяви про оренду орендодавець у п’ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном.

Балансоутримувачем майна, згідно п.1.2 Договору, є Відділкова клінічна лікарня на ст.Сімферополь.

У відповідності з п.10.7 Договору, чинність договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. П.2.5 Договору сторони передбачили, що у разі припинення дії цього Договору, орендар зобов’язаний повернути Балансоутримувачу орендоване майно відповідно до порядку встановленому при передачі майна Орендарю, а Орендодавець у п.1.2 Договору передбачив що Балансоутримувач повинен підписати акт приймання-передачі майна, зазначеного у п.1.1 Договору.

Відповідно до ст.291 ГК України, ст.785 ЦК України, ст.27 названого Закону, у разі закінчення строку дії договору оренди орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Із матеріалів справи також вбачається, що Відділкова клінічна лікарня на ст.Сімферополь підпорядковується Державній адміністрації залізничного транспорту України,  але вказаний орган не був залучений до участі у справі, що є також підставою для скасування рішення з огляду на вимоги ст.11110 ГПК України.

Також, колегія вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи наявні  документи (а.с.18-21) які ставлять під сумнів висновки щодо належного виконання договірних відносин позивачем, а також мається нагадування про закінчення дії договору з проханням повернути отримане в оренду майно та відмови від його пролонгації направлені позивачу балансоутримувачем майна.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України, вважає, що судом не з’ясовано усіх обставин справи.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирання нових доказів або додаткової перевірки доказів, а також враховуючи, що господарським судом порушено вимоги статті 43 ГПК України  щодо оцінки доказів на підставі всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, а справа підлягає передачі на новий розгляд до Господарського суду Автономної Республіки Крим.

При новому розгляді справи суду слід взяти до уваги наведене, з’ясувати всі обставини справи, і, в залежності від встановленого та у відповідності до діючого законодавства, вирішити спір.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 ГПК України в судовому засіданні за згодою присутніх представників сторін  оголошена  вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст.ст. 107, 1115, 1117, п.3 ст.1119, ст.ст. 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу  Державної адміністрації залізничного транспорту України задовольнити.

Рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 23.11.2006 року у справі № 2-26/17944-2006 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий    суддя                                                      Муравйов О.В.

Полянський А.Г.

Судді                                                                        Фролова Г.М.