ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

№  17/304-А
м. Київ
15.10.07

16:48

За позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю “Побужський феронікелевий комбінат”

До                     Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області

Про                  визнання нечинним рішення

Суддя   Кролевець О.А.

Секретар судового засідання: Повалій О.О.

Представники:

від позивача:         не з'явився

від відповідача:     не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання нечинним рішення Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області №02-07 від 17.04.2007 у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2007 №17/304-А закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги ТОВ “Побужський феронікелевий комбінат” мотивовані наступним. Рішенням відповідача №02-07 від 17.04.2007 позивачу було заборонено експлуатацію сушильного відділення ТОВ “Побужський феронікелевий комбінат”. Позивач стверджує що, в оскаржуваному рішенні відповідач послався на неіснуючі обставини, оскільки на час перевірки та винесення рішення сушильне відділення не експлуатувалось. Крім того, рішення відповідача суперечить чинному законодавству, а саме Постанові Верховної Ради України від 29.10.1992 №2751-ХІІ “Про порядок обмеження, тимчасової заборони (зупинення) чи припинення діяльності підприємств, установ, організацій і об’єктів у разі порушення ними законодавства про охорону навколишнього природного середовища”.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що позивачем при проведенні господарської діяльності, пов’язаної з викидами в атмосферне повітря забруднюючих речовин, допущені порушення умов і вимог, встановлених законодавством до викидів таких речовин.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами у справі, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі виходячи з наступного.

Відповідно до ст.17 КАС України  компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому відповідно до ст.3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб’єкт (особа) за нормами КАС України вважається суб’єктом владних повноважень лише тоді, коли він у конкретних правових відносинах, у яких виник спір, здійснює владні управлінські функції (владно керує поведінкою інших суб’єктів, а ці суб’єкти законодавчо підкоряються вимогам та приписам такого владного суб’єкта). У випадку, якщо суб’єкт (в тому числі орган державної влади, місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій (відносно іншого суб’єкта, який є учасником спору), такий суб’єкт не знаходиться “при здійсненні владних управлінських функцій”, та не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України необхідних ознак суб’єкта владних повноважень. Даний висновок підтверджується також листом Верховного Суду України №3.2.-2005 від 26.12.2005.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб’єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 КАС України адміністративний позов –це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Відповідно до ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві. Змістом будь-яких правових відносин є врегульовані правом взаємні права, інтереси, обов’язки та заборони суб’єктів суспільства у цих правовідносинах. Відповідно, зміст публічно-правових відносин складається з взаємних публічних прав, інтересів, обов’язків та заборон суб’єктів суспільства у певних публічно-правових відносинах.

Отже, у публічно-правових відносинах одна особа має та реалізує певні публічні права чи інтереси, а інша особа відповідно виконує певні публічні обов’язки або дотримується публічних заборон. У разі невиконання останньою особою своїх публічних обов’язків або недотримання публічних заборон, вона порушує публічні права чи інтереси першої особи, яка не в змозі їх належним чином реалізувати. За цих обставин ця особа має право подати до суду адміністративний позов на захист своїх порушених публічних прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин. Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, наприклад, приватного цивільного чи господарського права, інтересу відповідно до норм Цивільного чи Господарського кодексів України, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

В той же час суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Також, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З наведених правових норм вбачається, що цивільним законодавством регулюються приватні цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. Публічні відносини, засновані на владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, податкові, бюджетні відносини цивільним законодавством не регулюються. При цьому, учасником цивільних відносин можуть бути держава, державні органи, органи місцевого самоврядування та інші суб’єкти публічного права.

Згідно зі ст.1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

З викладених правових норм вбачається, що у межах господарських відносин можуть оскаржуватись акти, дії чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування та інших суб'єктів, що ущемлюють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Відповідно до ст.4 Положення про Державну екологічну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 №1520 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.2004 №770), Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний контроль за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання, відтворення та охорони природних ресурсів, екологічну та в межах своєї компетенції радіаційну безпеку, у сфері поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами) та небезпечними хімічними речовинами центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами і організаціями, громадянами.

Держекоінспекція має право обстежувати в установленому порядку підприємства, установи і організації з метою перевірки додержання ними вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання, відтворення та охорони природних ресурсів, поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами) та небезпечними хімічними речовинами, екологічну та в межах своєї компетенції радіаційну безпеку; обмежувати чи зупиняти (тимчасово) в установленому порядку діяльність підприємств, установ і організацій та експлуатацію об'єктів (в тому числі будівництво, реконструкцію та розширення об'єктів) і подавати Мінприроди пропозиції щодо припинення їх діяльності у разі порушення ними вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, екологічну та в межах своєї компетенції радіаційну безпеку, за винятком суб'єктів підприємницької діяльності (інвесторів), що провадять свою діяльність відповідно до законодавства про угоди щодо розподілу продукції; опломбовувати приміщення, устаткування та апаратуру підприємств, установ, організацій та об'єктів, стосовно яких було прийняте в установленому порядку рішення про обмеження чи зупинення (тимчасово) їх діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що спір між позивачем та відповідачем виник внаслідок здійснення суб’єктом господарювання (ТОВ “Побужський феронікелевий комбінат”) господарської виробничої діяльності, пов’язаної з сушинням руди, державний контроль за якою здійснюється відповідачем по справі.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спір, який є предметом розгляду, не має ознак публічно-правового спору, а тому таку справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 17, 95, 157, 165 та п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі №17/304-А.

2. Позивач може звернутися з позовом про визнання нечинним у повному обсязі рішення Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області №02-07 від 17.04.2007 в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

3. Ухвала про закриття провадження у справі може бути оскаржена в порядку ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                      Кролевець  О.А