ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2007 р.
№ 26/13-07-20

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
державного підприємства "Одеська залізниця" (далі Залізниця)

на рішення
господарського суду Одеської області

від
02.04.07

у справі
№ 26/13-07-20

господарського суду
Одеської області

за позовом
закритого акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (далі Товариство)

до
Залізниці

про
стягнення 53 679,48 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники

- позивача:
Галахова Г.В. (за дов. № 23-юр від 02.01.07);

- відповідача:
Кіташевський Д.А. (за дов. № 429 від 13.11.06).

Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.08.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 02.04.07 господарського суду Одеської області (суддя Никифорчук М.І.) позовні вимоги Товариства задоволено.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто 53 679,48 грн. вартості нестачі карбаміду, 536,79 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане судове рішення мотивовано положеннями ст.ст. 110, 113 Статуту залізниць України та тим, що матеріалами справи доведено доступ до вантажу під час його перевезення за умови якого сталася втрата вантажу, у зв'язку з чим місцевий суд прийшов до висновку про те, що в даному випадку є вина Залізниці за нестачу вантажу.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить оскаржене рішення скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким звільнити Залізницю від відповідальності.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 32, 111, 129, 130, 131, 133 Статуту залізниць України, п.п. 5, 6 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, п.п. 16, 17 Правил складання актів, р. 8 п. 27 Правил перевезення вантажів залізничним транспортом України  та ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник зазначає, що місцевий суд не з'ясував обставин, що мають значення для справи та неправильно зробив оцінку доказів, що призвело до прийняття невірного рішення.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу Залізниці –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попереднєю судовою інстанцією на підставі матеріалів справи, на виконання умов договору № 1006/ЗК-2006 від 28.11.05 (далі Договір) по залізничній накладній № 48833896 у 30 мінераловозах Товариством 20.10.06 на адресу Одеського припортового заводу відвантажено карбамід (далі Товар), який було прийнято до перевезення у минераловозами у справному в комерційному та технічному відношенні стані.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судом першої інстанції встановлено, що 23.10.06 на станції призначення було виявлено доступ до вантажу у мінераловозах №№ 58784471, 59054692, 59845958, 59574798, у зв'язку з чим складено акт загальної форми № 4070, а телеграмою № 647 від 23.10.06 за підписом начальником станції Чорноморської Залізниці для участі в видачі вантажу були викликані представники лінійної міліції та Залізниці.

Вирішуючи спір, місцевий суд встановив, що 24.10.06 відповідно до умов

п. 2.5 Договору по результатам прийомки Товару було складено акт експертизи

№ ПД-637, згідно якого у пред'явленої партії карбаміду встановлено фактичну нестачу у кількості 43 430,00 кг.

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно повідомлення

№ 90494 від 21.10.06 сума нестачі складає 53 679,48 грн.

На підставі матеріалів справи місцевим судом встановлено, що 15.11.06 до Залізниці була надіслана претензія, яка повернута без розгляду з посилання на

ст. 130 Статуту залізниць України оскільки до неї не було додано оригінал комерційного акту, який підтверджує відповідальність Залізниці.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів, визначаються цим кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із

ст. 908 Цивільного кодексу України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання  за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За змістом ст. 909 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із

ст. 307 Господарського кодексу та пунктом 22 Статуту залізниць України, встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента) або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 924 Цивільного кодексу України, ст. 314 Господарського кодексу України та п. 110 Статуту залізниць України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти, сталося внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), цей Статут визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Положеннями п. 110 Статуту визначено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачу одержувачу.

Водночас, враховується, що відповідно до п.п. а п. 111 Статуту, залізниця звільняється від відповідальності за недостачу вантажу за умови надходження його у непошкодженому вагоні з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.

Згідно вимог п. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди,  якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Відповідно до п.п. "а" п. 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, за втрату чи недостачу –у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі, а п. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Пунктом 129 Статуту регламентовано, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодежувача під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач. Така заява має бути здійснена в момент отримання вагону з вантажем від залізниці.

Відповідно до пункту 16 Правил складання актів (розділ 28 Правил перевезень вантажів), затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.02 № 334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.02 за

№ 567/6855, у разі відмови начальника станції від складання комерційного акта (акта загальної форми) або оформлення акта з порушенням цих Правил одержувач має право до вивезення вантажу зі станції, а при вивантаженні на місця незагального користування протягом 24 годин з моменту прийняття від залізниці вагона (контейнера) з вантажем подати про це письмову скаргу начальнику дирекції залізничних перевезень безпосередньо або через начальника станції.

У разі додержання порядку оскарження відмови у складанні зазначених актів вантажоодержувач має право звернутися до суду з позовом, до якого необхідно додати докази оскарження дій начальника станції залізниці та акти приймання вантажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постановляючи рішення про стягнення суми заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не надав правової оцінки питанням звернення Товариства з вимогою про складання комерційного акту.

Окрім того, відповідно до ч. 2 п. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.00 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.00 за № 862/5083,  вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) для мінеральних добрив становить 1,5 % маси, зазначеної в перевізних документах.

Проте, задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, суму природної втрати вантажу не обрахував та не врахував вимоги п. 114 Статуту.

Крім того, в обґрунтування рішення суд послався на ч. 1 ст. 362 Цивільного кодексу УРСР, однак, з 01.01.04 набрали чинності Цивільний та Господарський кодекси України і оскільки перевезення вантажу здійснювалось у жовтні 2006 року, то і застосовувати до спірних відносин необхідно норми саме цих Кодексів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір був розглянутий судом першої інстанції без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення місцевим судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалене  у справі, підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Одеська залізниця" № ню-14/677 від 30.05.07 задовольнити частково.

Рішення від 02.04.07 господарського суду Одеської області по справі

№ 26/13-07-20 господарського суду Одеської області скасувати а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська