ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.
№ 7/253-21/208

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді          Плюшка І.А.

суддів          Гоголь Т.Г., Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу          Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради

на постанову           Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2006 року

у справі           №7/253-21/208

за позовом           Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до           1) Дарницької районної у м. Києві ради;

2) Закрите акціонерне товариство “Позняки-жил-буд”.

про          повернення боргу по житловій площі;

за зустрічним позовом          Закритого акціонерного товариства “Позняки-жил-буд”

до           Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

про           зобов’язання вчинити певні дії.

за участю представників сторін

-          позивача –Пузир С.М.(дов. від 09.01.2007р. №044/114/13);

-          відповідача – 2. Грищук В.В. (дов. від 10.01.2007р. №70); Командир Ю.М. (дов. від 15.01.2007р. №111);

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 27.02.2007р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 16.10.2006 року було задоволено первісний позов Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в частині зобов’язання передати на користь позивача квартири у введеному в експлуатацію будинку (секція В) №13 по вул.. А.Ахматової  загальною площею 666,17 кв.м. в решті частині позову було відмовлено, у зв’язку з відсутністю предмету спору.

В задоволенні зустрічного позову Закритого акціонерного товариства “Позняки-жил-буд” щодо зарахування грошових коштів в сумі 776 937,60 грн. в рахунок відшкодування вартості будинку по бул. Л.Українки, 23/2 відмовлено, оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку, що ні позивач ні відповідач не довели те, що відповідачем по зустрічному позову було помилково зараховано відповідні суми в рахунок оплати інших об’єктів будівництва.

Скасовуючи відповідне судове рішення, Київський апеляційний господарський суд, обґрунтовуючи прийняту у справі постанову від 06.12.2006 року у справі №7/253-21/208 виходив з того, що враховуючи те, що оскільки порядок передачі відповідних житлових площ згідно матеріалів справи між сторонами не встановлений, то передбачена кількість житлової площі в розмірі 5 % в рахунок оплати наданої земельної ділянки, повинно бути передано лише після закінчення будівництва. При цьому суд апеляційної інстанції зважає на доводи відповідача –2, зокрема щодо того, що будинок був зданий в експлуатацію ще в 2003 року і всі квартири знаходяться в приватній власності, а отже приходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено обставини в цій частині.

Не погоджуючись з прийнятим у справі №7/253-21/208 рішенням суду апеляційної інстанції, Головне управління житлового забезпечення Київської міської ради (надалі - Скаржник) звернулося з касаційною скаргою на зазначене вище судове рішення, в якій просить скасувати останнє з мотивів неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення господарського суду м. Києва від 16.10.2006 року у справі №7/253-21/208.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши оскаржувані судові рішення на предмет дотримання судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті останніх, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних

доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти

докази.

Встановлення фактичних обставин справи, перевірка та оцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанції.

При вирішенні справи по суті та прийнятті оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що пунктом 6 рішення Київської міської ради від 24.04.2003 року №411/571 затверджено проект відведення земельної ділянки Дарницькій районній у м. Києві раді для будівництва комплексу житлових будинків з об’єктами обслуговування населення у 7-му мікрорайоні житлового масиву Позняки, ділянка 41 у Дарницькому районі м. Києва. На підставі п. 6.1.7. зазначеного рішення Дарницька районна у м. Києві рада повинна була передати Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської ради 5% загальної площі будинків. Пунктом 50 рішення Київради від 28.12.2002 року №232/392 “Про бюджет міста Києва на 2003 рік” встановлено, що “При відведенні земельних ділянок для будівництва жилих будинків слід передбачати передачу Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської ради” 5% загальної площ цих жилих будинків (крім службових), ... або грошовими коштами, всіма забудовниками, незалежно від джерел фінансування, для забезпечення житлом громадян, що перебувають на кварт обліку...” Пунктом 2 рішення Київської міської ради №11/1445 “Про погодження місць розташування об’єктів” від 06.09.2001 року Міністерству оборони України було погоджено місце розташування житлового будинку з дитячим дошкільним навчальним закладом по бул. Лесі Українки, 23, з відповідними умовами про передачу 5% житлових площ (крім службових), про що зазначено також в п. 36 рішення Київської міської ради №182/283 від 30.03.1999 року “Про бюджет Києва на 1999 рік”.

Обґрунтовуючи прийняте у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки зазначеними положеннями рішень Київської міської ради не передбачено порядок передачі 5% житлових площ, зокрема в частині визначення строку передачі, то відповідне зобов’язання настає після остаточного виконання будівельних робіт та здачі об’єкту в експлуатацію.

Колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості таких висновків суду апеляційної інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (що діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами), цивільні права та обов’язки виникають, зокрема з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування. Згідно ст. 161 ЦК УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1.8. ДБН А.3.1-3-94 “Управління, організація і технологія. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів”  затверджених наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 р. № 48, які діяли на момент існування спірних відносин,  житлові будинки і цивільні споруди нового житлового мікрорайону підлягають прийняттю в експлуатацію переважно як закінчений містобудівний комплекс. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки сторонами не встановлено особливого порядку виконання зобов’язань щодо передачі 5% житлових площ, то момент виконання зазначеного обов’язку настає після здачі завершених будівництвом об’єктів в експлуатацію. Колегія суддів касаційної інстанції також зважає на висновки суду апеляційної інстанції щодо здачі спірних об’єктів в експлуатацію в 2003 році, і погоджується щодо зобов’язання відповідача передати Скаржнику спірні житлові площі або відшкодування вартості площі квартир після закінчення будівництва та здачу будівельного комплексу в експлуатацію.

В частинні мотивів суду апеляційної інстанції щодо задоволення зустрічного позову, колегія суддів касаційної інстанції приходить до наступних висновків.

Відповідно до встановлених судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин, Закрите акціонерне товариство “Позняки-жил-буд” на підставі п. 2 рішення Київської міської ради №11/1445 від 06.09.2001 року “Про погодження місць розташування об’єктів” та на підставі договору №31 від 02.10.2000 року платіжним дорученням №18800 від 30.12.2003 року перерахувало Головному управлінню житлового забезпечення грошові кошти на день їх нарахування в сумі 776 937,60 грн. визначивши в графі “призначення платежу” платіжного доручення, в розрахунок за 458,1 кв.м житлового будинку по бул. Л.Українки 23/2.

Згідно ст. 381 ЦК УРСР, який діяв на момент існування спірних правовідносин, юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності розпоряджаються коштами, що зберігаються на їх рахунках у банках, згідно з цільовим призначенням цих коштів. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо задоволення зустрічного позову і зобов’язання зарахувати зазначені суми грошових коштів згідно їх цільового призначення.

Відносно інших посилань Скаржника викладених в касаційній скарзі, колегія суддів касаційної інстанції приходить до висновку про залишення їх без розгляду, оскільки відповідно до ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно роз’яснень пленуму Верховного Суду України викладених в п.1 постанови від 29.12.1976 року №11 “Про судове рішення”, обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, дотримавшись всіх вимог процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Колегія суддів Вищого господарського суду України за результатами касаційного перегляду приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції було повно і об’єктивно досліджено всі необхідні обставини справи та правильно застосовано норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, внаслідок чого підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не вбачається.

Відповідно до вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119,  11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради залишити без задоволення.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2006 року у справі №7/253-21/208 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                            І. Плюшко

Судді                                                                                Т. Гоголь

С. Самусенко