ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"30" жовтня 2007 р.

Справа № 29-15-10/222-05-8951

Колегія суддів Одеського
апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:  Бєляновського В.В.,

Суддів:  Мирошниченко М.А., Шевченко В. В.,

при секретарі
- Волощук О.О.

Склад колегії суддів змінено згідно
з розпорядженням Голови Одеського апеляційного господарського суду № 101 від
06.09.2007 року.

за участю представників:

Від
позивача: Анатольєв А.О.

Від
1 відповідача: не з'явився

Від
2 відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Круг”

на рішення господарського суду
Одеської області

від
7 вересня 2007 року

у справі №  29-15-10/222-05-8951

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю фірми
„Круг”, м. Одеса

до відповідачів:

1)
Українсько-Болгарського спільного підприємства „Вітінформ” у формі ТОВ;

2)
Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

про визнання договору купівлі-продажу
недійсним

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2005 року Товариство з
обмеженою відповідальністю ”Фірма ”Круг” (далі - Фірма) звернулося до
господарського суду Одеської області з позовом до Українсько-Болгарського
спільного підприємства „Вітінформ” (Товариство з обмеженою відповідальністю)
(далі - Підприємство) та суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1 (далі -приватний підприємець) про визнання недійсним договору
купівлі-продажу партії товарів від 14.05.2003 року, укладеного між
відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що 07.07.2005 року господарським судом Одеської області було прийнято рішення у
справі № 19-28/321-03-7528, яким частково задоволені позовні вимоги Підприємства
та на його користь стягнуто з Фірми 109 200 грн. неотриманого прибутку.
Підставою пред'явлення зазначеного позову стало невиконання Підприємством своїх
зобов'язань за оспорюваним договором та неотримання очікуваного прибутку
внаслідок незаконних дій посадових осіб Фірми. Після ознайомлення з матеріалами
зазначеної справи, позивач вважав, що оспорюваний договір є мнимим, укладеним
без наміру створити правові наслідки, котрі обумовлювалися цією угодою,
підписаний сторонами з метою створення видимості настання негативних наслідків
від його  невиконання у вигляді
неодержання прибутку.

Підставою для таких висновків
позивач вважав те, що у спірному договорі відсутнє посилання на наявність його
невід'ємної частини у вигляді калькуляції, котра з'явилася в матеріалах справи
19-28/321-03-7528 при повторному її розгляді у зв'язку з вимогою суду
обґрунтувати вартість товару, що на думку позивача свідчить про її складання
значно пізніше, ніж оспорюваний договір. Наявне у зазначеній справі листування
між відповідачами  з приводу виконання
спірного договору надане суду без документів, котрі б свідчили про їх відправку
адресату, що на думку позивача свідчить про їх виготовлення одночасно для
пред'явлення суду у вигляді доказів. Наявна у справі оборотно -сальдова відомість
по рахунку НОМЕР_1 (контрагенти на травень 2003 року) свідчить про відсутність
у переліку контрагентів Підприємства приватного підприємця ОСОБА_1 зі спірним
договором, що на думку позивача підтверджує складення вищевказаних документів  з метою створення видимості невиконання
спірного договору.

Доповненнями до позовної заяви  поданими на вимогу господарського суду
18.11.2005 року позивач вказав правовими підставами свого позову ст. ст. 234,
236 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 року).

Підприємство позов не визнало
вказуючи на те, що позивач не є стороною спірного договору, а тому його права
та інтереси не можуть бути цим договором порушені. Даний договір не є мнимим,
оскільки сторонами виконувався, що підтверджується відповідними доказами та
встановлено рішенням господарського суду у справі № 19-28/321-03-7528.

Приватний підприємець ОСОБА_1
заперечував проти позову, вважаючи його пред'явленим з метою штучного
затягування розгляду апеляційним судом господарської справи за позовом Підприємства
про стягнення з Фірми грошових коштів і просив господарський суд припинити
провадження у даній справі відповідно до п. 11 ст. 80 ГПК України.

Дана справа розглядалася
господарськими судами різних інстанцій неодноразово. Останньою постановою касаційної
інстанції від 07.05.2007 року всі попередні судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову у черговій раз були
скасовані з мотивів неповного з'ясування всіх обставин справи в їх сукупності,
а справу направлено на новий розгляд  до
господарського суду Одеської області.

За результатами нового розгляду
даної справи господарський суд Одеської області ухвалив рішення від 07.09.2007
року (головуючий суддя - Аленін О.Ю., судді -Літвінов С.В., Власова С.В.)  про відмову у задоволенні позову повністю з
мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

В апеляційній скарзі Фірма посилаючись
на порушення господарським судом ст. ст. 43, 77 ГПК України та ст. 215, п. 2
ст. 203, ч. 1 ст. 232 ЦК України та постанови Вищого господарського суду
України від 07.05.09 року по справі просить зазначене рішення місцевого
господарського суду скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від
відповідачів не надходив.

Про день, час і місце розгляду
апеляційної скарги сторони були повідомлені заздалегідь належним чином, проте
відповідачі не скористалися наданим законом правом на участь своїх
представників в засіданні суду.

Нез'явлення у судове засідання
представників відповідачів, належним чином повідомлених про день, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними
матеріалами згідно з приписами ст. ст. 75, 101 ГПК України.

Заявлене в судовому засіданні
апеляційної інстанції 30.10.2007 року позивачем клопотання про залучення до
участі у справі  ТОВ „Склосервіс” у
якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні
відповідачів, колегією суддів визнано необґрунтованим та відхилено, оскільки
відповідно до ст. 27 ГПК України заявник не зміг обґрунтувати яким чином
рішення з даного господарського спору може вплинути на права або обов'язки цієї
особи щодо однієї з сторін.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при
прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено
місцевим господарським судом, 14.05.2003 року між Підприємством (продавець) та
приватним підприємцем ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу
партії товарів, за умовами якого продавець зобов'язався виготовити та передати
у власність покупця товар, а саме: 70 000 шт. упаковок під дитячу іграшку за
ціною 4 грн. за 1 шт. та одну пресформу за ціною 20 000 грн., а покупець у свою
чергу зобов'язався прийняти цей товар і оплатити його на умовах  договору. Умовами даного договору визначено,
що документами на товар, котрий продавець повинен передати покупцю є податкова
накладна та накладна на відпуск товару. Вартість всього товару складає 280 000
грн., товар передається партіями згідно з накладними. Продавець за свій рахунок
виготовлює  пресформу до 20 червня 2003
року та закуповує білу плівку ПЕТ у Київської фірми „Амарант” для виготовлення
упаковки партіями по 500 кг., продавець починає виготовлення дослідного зразка
із матеріалу, котрий є в наявності станом на 28.06.2003 р., а покупець узгоджує
дослідні зразки в строк до 10.07.2003 р.; до купівлі плівки у фірми „Амарант”
продавець виготовлює першу партію із своєї прозорої плівки ПЄТ до 01.08.2003 р.
Покупець проводить розрахунки поетапно: за першу партію в кількості 5000 штук,
виготовлену до 01.08.2003 р., сплачує суму 26000 грн. за виготовлення пресформи
20 000,00 грн. За другу партію в кількості 5000 штук із білої плівки ПЄТ
-сплачує суму 20 000,00 грн. Перша партія товару повинна бути виготовлена в
строк до 01.08.2003 р. Друга партія товару повинна бути виготовлена в строк до
20.08.2003 р. Решта замовлення виготовлюється з інтервалом в 10 днів по 5000
штук по накладним зі сплатою на дату отримання товару покупцем протягом 24
часів шляхом переводу грошей на розрахунковий рахунок продавця. Кінцевим
строком виготовлення замовлення є 25.12.2003 р.

За порушення строків поставки товару,
згідно з розділом 2 договору, продавець сплачує неустойку покупцю в розмірі 1%
вартості товару за кожен день прострочки.

У вересні 2003 року Підприємство
звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Фірми про
стягнення шкоди завданої неправомірними діями відповідача, який відключив
Підприємство від електроживлення, що унеможливило виконання зобов'язань перед
приватним підприємцем ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу від 14.05.2003
року та призвело до неотримання очікуваного доходу в сумі 109 200 грн. та
понесення витрат в сумі 5944 грн., пов'язаних з підключенням до іншої
трансформаторної підстанції.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 07.07.2005 року у справі № 19-28/321-03-7528 позов задоволено
частково, стягнуто з Фірми на користь Підприємства 109 200 грн.  неотриманого доходу, 1088 грн. державного
мита та 75 грн. 52 коп. витрат на ІТЗ судового процесу.

У зв'язку з ухваленням зазначеного
рішення позивач звернувся до господарського суду з цим позовом.

Господарським судом першої інстанції
правильно визначено, що оспорюваний позивачем договір був укладений
відповідачами до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від
16.01.2003 року № 435-ІV, внаслідок цього умови даного договору, його
фіктивність чи нефіктивність не може оцінюватися за  нормами
вказаного нормативного акту.

З аналізу норм Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 року
випливає, що при вирішенні питань, пов'язаних з
недійсністю договорів, тобто з підставами та порядком визнання договорів
недійсними (окремих частин договору), мають застосовуватися  правила Кодексу, який був чинним на момент
укладення такого договору.

Між тим, згідно з вимогами ст. ст.
22, 54 ГПК України  правом визначення та
зміни підстав свого позову наділено виключно позивача, а суд не має права за
власною ініціативою змінювати правові підстави пред'явленого позову.

Отже, позивач неправильно визначив
правову підставу свого позову і одна лише ця обставина є самостійною та
достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України встановлено,
що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств
та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав
та охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, якщо чинне законодавство
не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням угод недійсними, то окрім контрагентів за договором позивачем у
справі може бути будь - яке підприємство, установа чи організація, чиї права та
охоронювані законом інтереси порушує ця угода.

Рішенням Конституційного Суду України
від 01.12.2004 року у справі     №
1-10/2004 визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як
прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом,
як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у
суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом
судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам
України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та
іншим загальноправовим засадам.

Позивач не є стороною спірного
договору і будь -яких прав чи обов'язків внаслідок укладення відповідачами
даного договору в нього не виникло ( ст. ст. 4, 151 ЦК УРСР).

Колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду першої інстанції про те, що звернувшись до суду з
цим позовом  позивач не вказав, які саме
його права та охоронювані законом інтереси, на захист яких подано позов, були
порушені внаслідок укладення відповідачами спірного договору, з якого моменту
його права та охоронювані законом інтереси порушені та в чому саме полягає
порушення його прав та охоронюваних законом інтересів укладенням спірного
договору.

Посилання позивача у позовній заяві
на прийняття господарським судом рішення
від 07.07.2005 року у справі № 19-28/321-03-7528, яким з Фірми на
користь Підприємства стягнуто 109 200 грн. у відшкодування заподіяної шкоди, є
неспроможним. Із змісту зазначеного рішення вбачається, що підставою свого
звернення  до господарського суду за
захистом порушених прав Підприємство
вказувало неправомірні дії посадових осіб Фірми пов'язані з відключенням
його від електроживлення, що заподіяло йому шкоду.Окрім того, зазначене рішення
не набрало законної сили, а тому не може бути прийнято судом в якості належного
доказу уданій справі.

Отже, позивач не є тією особою, яка
має суб'єктивне матеріальне право  або охоронюваний
законом інтерес, на захист якого поданий позов.

Разом з тим, відсутність права на
позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у
задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин, оскільки
лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку
перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого
обов'язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов'язаних
осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом (в
інтересах якої звернулись з позовом), суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає
рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР, в
редакції від 18.07.1963 р., чинній на момент укладення спірного договору,
недійсною є угода, укладена лише про людське око, без  наміру створити юридичні наслідки (мнима
угода).

Постановою Пленуму Верховного Суду
України N 3 від 28.04.78 р. "Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" роз'яснено, що мнима угода, тобто угода, укладена про
людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст. 58 ЦК
недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по
здійсненню мнимої угоди не  вчиняли, суд
у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без
застосування будь-яких наслідків.

Таким чином, відповідно до вимог статті 58 ЦК УРСР, для визнання угоди
мнимою необхідно встановити той факт, що угода була укладена без наміру
створити юридичні наслідки та що сторони за угодою ніяких дій по здійсненню
мнимої угоди не вчиняли.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - це документ,
який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують
факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення. Таким чином, законодавством встановлено, що
факт здійснення господарської операції фіксують первинні документи, що
складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В матеріалах справи містяться копії
належним чином оформлених та засвідчених відповідно до вимог ч. 2 ст. 36 ГПК
України документів, котрі були складені відповідачами при здійсненні
господарських операцій за оспорюваним договором та які свідчать про те, що
останні здійснили ряд дій по  виконанню
своїх зобов'язань за цим договором.

Так, в матеріалах справи містяться:

- копія рахунку - фактури НОМЕР_2 від
15.08.2003 р., виставленого постачальником -Київською фірмою „Амарант”
одержувачу -Підприємству на оплату 518 кг. білої плівки ПЕТ на загальну суму
5778 грн., з урахуванням попередньої оплати;

- копія видаткової накладної № ГП
-0001422 від 18.08.2003 р., відповідно до якої постачальник -ТОВ „Амарант”
відпустив, а одержувач -Підприємство прийняв 518 кг білої плівки ПЕТ на
загальну суму 5778 грн., з урахуванням попередньої оплати;

- копія податкової накладної № 2700
від 15.08.2003 р., виписаної ТОВ „Амарант” Підприємству, в котрій зазначено, що
ТОВ „Амарант” продало Підприємству білу плівку ПЕТ в кількості 443 кг. на
загальну суму 5980.50 грн., в тому числі ПДВ 996.75 грн.;

- копія податкової накладної № 2341
від 16.07.2003 р., виписаної ТОВ „Амарант” Підприємству, в котрій зазначено, що
ТОВ „Амарант” продало Підприємству білу плівку ПЕТ в кількості 90 кг. на
загальну суму 1215 грн., в тому числі ПДВ 202.50 грн.;

- копії платіжних доручень № 180 від
16.07.2003 р. та № 233 від 15.08.2003 р., з котрих вбачається, що Підприємство
перерахувало на користь ТОВ „Амарант” грошові кошти в сумі 1215 грн. та 5980.50
грн. відповідно;

- копія акту здачі - приймання робіт
№ ОУ-0000005 від 01.07.2003 р., котрим засвідчено, що ТОВ „Склосервіс”
виготовило та передало, а Підприємство прийняло пресформу під упаковку для
дитячих іграшок загальною вартістю 20000 грн.

- копія податкової накладної № 5 від
01.07.2003 р., виписаної ТОВ „Склосервіс” Підприємству, в котрій зазначено, що
ТОВ „Склосервіс” продало Підприємству пресформу під упаковку для дитячих
іграшок в кількості 1 шт. загальною сумою 20 000 грн., в тому числі ПДВ 3333.33
грн.

- копія платіжного доручення № 287
від 16.10.2003 р., з якого вбачається, що Підприємство перерахувало на користь
ТОВ „Склосервіс” 20 000 грн. з призначенням платежу: оплата за прес -форму.

Всі вищевказані документи скріплені
печатками підприємств та підписами повноважних осіб, що їх складали, та
відповідно до ст. 34 ГПК України є належними допустимими доказами у даній
справі.

Також у справі міститься листування
між відповідачами з касовими чеками відділення пошти, котрі свідчать про їх відправлення
адресату, із змісту якого вбачається, що відповідачами здійснювалися дії
спрямовані на виконання своїх зобов'язань за оспорюваним договором.

Всім вищенаведеним і іншим доказам та
встановленим по справі фактичним обставинам місцевий господарський суд дав
належне юридичне обґрунтування і прийшов до підставного висновку, що фактичні
дії сторін були спрямовані на досягнення певного юридичного результату.

Посилання позивача на відсутність в
оборотно -сальдовій відомості Підприємства за травень 2003 року контрагента
приватного підприємця ОСОБА_1 не заслуговує на увагу, оскільки в такій
відомості містяться дані  про проведення
платежів за товар і не повинні міститися відомості про всіх контрагентів за
усіма договорами, котрі знаходяться в процесі їх виконання.

До того ж, в якості доказу на
підтвердження пред'явлених вимог позивачем додана до своєї позовної заяви
оборотно -сальдова відомість Підприємства за
травень 2002 року, тобто складена майже за рік до укладення спірного
договору, яка взагалі не має ніякого відношення до цієї справи.

Викладені в позовній заяві та
письмових поясненнях доводи позивача про те, що
калькуляція від 14.05.2003 року та листування між  відповідачами були виготовлені значно
пізніше, ніж укладено оспорюваний договір, з метою створення видимості настання
негативних наслідків від його невиконання, що ТОВ „Склосервіс” не має
можливості для виготовлення пресформи переданої Підприємству, а документи,
підтверджуючі її виготовлення
сфальсифіковані, носять характер припущення, оскільки взагалі нічим
об'єктивно не підтверджені.

Жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження наведених обставин позивач суду всупереч вимогам ст. 33
ГПК України не надав і таких доказів у справі не міститься.

Клопотання позивача від 31.10.2005
року щодо витребування оригіналів всіх документів, які стосуються виконання
спірного договору, нічим не обґрунтовано. Заявник не зазначив яка необхідність
витребування саме оригіналів цих документів. Між тим, вимогами ч. 2 ст. 36 ГПК
України встановлено, що письмові докази подаються до суду в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Належним чином засвідчені копії документів,
що стосуються виконання відповідачами спірного договору, містяться в матеріалах
справи. Сумнівів в їх достовірності у суду не виникало. Проте, оригінали цих
документів були оглянуті господарським судом першої інстанції в судовому
засіданні і зауважень на них від позивача не надходило.

Клопотання позивача від 18.05.2005
року щодо витребування у приватного підприємця ОСОБА_1 доказів звернення до
суду з позовом до Підприємства у зв'язку з невиконанням оспорюваного договору,
а також всіх документів підтверджуючих необхідність для здійснення
підприємницької діяльності партії товарів, котрі Підприємство мало йому продати
за оспорюваним договором, всупереч вимогам
ч. 2 ст. 38 ГПК України нічим не обґрунтовано та не відповідає
положенням ч. 1 ст. 34 ГПК України, згідно з якою господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення для даної справи.

Викладене у невідомо ким підписаному
листі № 3/1842 від 19.04.2006 року від імені полковника міліції Самокиша В.П.
твердження про те, що є достатньо підстав вважати, що деякі пункти договору
купівлі -продажу партії товарів укладеного між Підприємством та приватним
підприємцем ОСОБА_1 мають ознаки фіктивності, у зв'язку з чим матеріали
направлені до Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській
області для прийняття рішення згідно з ст. 97 КПК України, було ретельно
перевірено слідчими органами і за результатами проведеної перевірки законності
укладення спірного договору 11.04.2007 року винесено постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (тобто за відсутністю
складу злочину). Як встановлено слідчими органами, акт здачі -приймання робіт
та податкова накладна від 01.07.2003 року від імені ОСОБА_2 були підписані
засновником ТОВ „Склосрвіс” ОСОБА_3 з відома та згоди останнього і викладені в
цих документах відомості повністю відповідають дійсності. На момент вирішення
даного спору зазначена постанова є чинною.

З відібраних у гр. ОСОБА_2
працівниками міліції пояснень від 13.04.2006 року вбачається, що влітку та
восени 2003 року він дійсно виконував обов'язки директора ТОВ „Склосервіс” та
підписував деякі документи, такі як договора, накладні, фінансові документи для
банку.

Директор Підприємства Воскобойников
В.О. в поясненнях від 31.03.2006 року підтвердив виготовлення ТОВ „Склосервіс”
за замовленням Підприємства пресформи призначеної для виготовлення упаковки під
дитячу іграшку за договором від 14.05.2003 року.

Належних доказів, які б свідчили про
те, що зазначена пресформа, а також виготовлений Підприємством спробний зразок
упаковки під дитячу іграшку не мають відношення до оспорюваного договору,  позивач суду не надав і таких доказів у
справі не міститься. Також у справі не міститься доказів підтверджуючих
відсутність технічних можливостей у ТОВ „Склосервіс”  для виготовлення зазначеної пресформи.

Розглянувши в судовому засіданні всі
обставини даної справи в їх сукупності,
дослідивши та оцінивши належним чином наявні у справі докази, колегія
суддів вважає, що матеріалами справи встановлено факт укладення та часткового
виконання відповідачами договору купівлі -продажу  партії товарів від 14.05.2003 року, а
позивачем не доведено обставин, що цей договір було укладено без наміру
створити юридичні наслідки.

За змістом ст. 58 ЦК УРСР не може
бути визнана мнимою угода, на виконання умов якої були створені  юридичні наслідки та за якою сторони вчинили
відповідні дії.

Доводи позивача, що викладені в
апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків
місцевого господарського суду та з урахуванням всіх обставин даної справи
встановлених судом, не впливають на правильність вирішення цього спору.

Порушення процесуальних прав
скаржника в процесі розгляду господарським судом даної справи судом апеляційної
інстанції не встановлено. Як вбачається з протоколу судового засідання від
29.08.2007 року керівник Фірми Анатольєв А.О. був присутнім в цьому засіданні і
його було повідомлено судом про відкладення розгляду справи на 07.09.2007 року.

Посилання скаржника на норми Цивільного
кодексу України, які регулюють інші правові підстави недійсності правочинів,
ніж було визначено позивачем у позові, не приймаються  до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 101
ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги,
які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Стосовно посилань скаржника на
нез'явлення в судове засідання приватного підприємця ОСОБА_1, то до повноважень
господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження
юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб -учасників судового процесу
на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. А тому, наявні у справі
примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті
органами зв'язку з позначками „адресат у відрядженні”, „за закінченням терміну
зберігання”, з урахуванням  конкретних
обставин даної справи є належними доказами виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення певних
процесуальних дій.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11112
ГПК України всі конкретні вказівки, що містяться у постанові касаційної
інстанції і стосуються встановлення обставин, які входять до предмета
доказування у справі, виконані господарським судом апеляційної інстанції у
повному обсязі.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що в процесі розгляду даної справи фактичні її обставини були
встановлені місцевим господарським судом на підставі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження наданих сторонами в обґрунтування своїх доводів і
заперечень доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна
юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального
права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та є
безпідставними, оскільки зводяться до намагання бездоказово переоцінити
встановлені судом обставини, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування
законного та обґрунтованого судового рішення не вбачається.

Керуючись  ст.ст.
99, 101-105  ГПК України, колегія
суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської
області від 7 вересня 2007 року у справі № 29-15-10/222-05-8951 залишити
без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
фірми „Круг” - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена  у
касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий  суддя:
Бєляновський В.В.

Судді:
Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.