ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

03.10.07                                                                                           Справа  № 12/238

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого –судді Городечної М.І., суддів Юркевича М.В. та Кузя В.Л., розглянувши апеляційну скаргу Головного управління юстиції Чернівецької області б/н і без дати (вх. № 349 від 27.07.2007 року)

на рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Юридичної фірми “Юрімпекс-2”, м.Черкаси.

до Відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області, м. Новоселиця

до Головного управління юстиції Чернівецької області, м.Чернівці

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – Управління державного казначейства в Чернівецькій області

про стягнення 4890,15 грн.

за участю представників: від позивача: не з‘явився; від відповідача 1: Скрипник В.С., від відповідача 2 – Пухарєва О.В., від третьої особи –не з‘явився.

Присутнім представникам відповідачів роз‘яснено права і обов‘язки передбачені ст.ст. 22, 28 ГПК України.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Юридичної фірми “Юрімпекс-2” до Відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області та Головного управління юстиції Чернівецької області: стягнено за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача відшкодування (компенсаційні витрати, пов‘язані з інфляційною втратою грошової суми боргу через несвоєчасне його повернення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, три відсотки річних) у загальному розмірі –4890,15 грн., 102 грн. державного мита і 118 грн. інформаційних послуг.

Не погоджуючись з даним рішенням місцевого суду, відповідач-2 – Головне управління юстиції Чернівецької області оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник вважає рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 є незаконним та необгрунтованим, оскільки воно прийнято за неповного з‘ясування всіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, в обгрунтування даних підстав для скасування рішення місцевого господарського суду, наводять слідуючі доводи.

Судом порушено норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, застосувавши їх до спірних правовідносин, оскільки зобов‘язання відшкодувати збитки є мірою відповідальності, яка наступає внаслідок порушення цивільного права особи. В даному випадку спірні правовідносини виникли внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди, і регулюються нормами глави 82 ЦК України. Що зі змісту ст. 1166 ЦК України випливає, що відшкодування майнової шкоди в більшому розмірі, ніж повний (компенсаційні витрати, пов‘язані з інфляційними втратами грошової суми, три відсотки річних за користування грошовими коштами) не передбачено спеціальними нормами закону, що регулюють деліктну відповідальність в даному випадку. Главою 82 ЦК України не встановлено строків виконання деліктних зобов‘язань. Позивач з офіційною вимогою у виконавчу службу з приводу виконання рішення суду, яким присуджено стягнення збитків, не звертався. Суд першої інстанції безпідставно посилається на норми Закону України “Про виконавче провадження”. Також суд, приймаючи оскаржуване рішення, не дослідив правильності розрахунку компенсаційних витрат, пов‘язаних з інфляцією грошової суми, та трьох відсотків річних з простроченої суми. Суд, продовжує апелянт, порушив норми процесуального права, прийнявши рішення без з‘ясування належності відповідачів у справі, враховуючи, що стягнення  присуджено з державного бюджету України.

Апелянт просить рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “Юридичній фірмі “Юрімпекс-2” в позові.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Юрімпекс-2” (позивач у справі, надалі - Товариство) вимоги апеляційної скарги заперечило з підстав, викладених в запереченні на апеляційну скаргу № 191 від 14.08.2007 року (вх. № 7406 від 17.08.2007 року). Зокрема, посилається на те, що ВДВС Новоселицького РУЮ завдавши Товариству майнової шкоди зобов‘язано відшкодувати її в грошовому виразі 16154,24 грн. + 118 грн. = 16272,24 грн. Факт заподіяння майнової шкоди є відповідно до п.п. 2, 3 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов‘язків. Тобто, внаслідок заподіяння шкоди виникло грошове зобов‘язання, до якого слід застосовувати положення ст. 625 ЦК України, оскільки дані правовідносини є цивільно-правовими. Просить апеляційний суд рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 залишити без змін.

Позивач в судове засідання явку представника не забезпечив. Однак апеляційний суд, враховуючи повідомлення позивача належним чином про час та місце слухання справи, що стверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення йому під розписку ухвали суду від 01.08.2007 року, що знаходиться в матеріалах справи, відсутність клопотання про неможливість забезпечити явку представника в судове засідання, матеріали справи, враховуючи, що явка представників сторін в судове засідання судом не вимагалась обов‘язковою, вважає, що ним забезпечено право позивача на судовий захист та, виходячи з положень ст. 101 ГПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 в даному судовому засіданні без участі представника позивача.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – Управління державного казначейства в Чернівецькій області направило суду клопотання №13-07/4880 від 19.09.2007 року (вх. № 8298 від 24.09.2007 року) про заміну третьої особи –Головного управління державного казначейства України в Чернівецькій області на належну третю особу –Державне казначейство України, посилаючись на те, що списання коштів, в разі залишення без змін оскаржуваного рішення, буде здійснюватись виключно Державним казначейством України.

Однак, апеляційний суд, оцінивши дане клопотання, дійшов висновку про його відхилення, виходячи з результатів вирішення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення позивача, дослідивши наявні докази у справі, апеляційний суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 27.06.2003 року у справі № 6/115 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Юридичної фірми “Юрімпекс-2” до Відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області: стягнено відповідно до ст.ст. 440, 441 ЦК УРСР, ст. 86 Закону України “Про виконавче провадження” на користь позивача 16154,24 грн. збитків, завданих бездіяльністю даної державної виконавчої служби щодо виконання рішення арбіттражного суду Чернівецької області від 23.03.2000 року, та стягнено також 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 2 грудня 2003 року рішення господарського суду Чернівецької області від 27.06.2003 року залишено без змін, а тому в силу статтей 85, 105 ГПК України з дня прийняття даної постанови зазначене рішення набрало законної сили.

На виконання рішення господарського суду Чернівецької області від 27.06.2003 року було видано наказ № 6/115 від 07.07.2003 року.

Постановою від 31.05.2005 року було відкрито виконавче провадження по виконанню наказу № 6/115 від 07.07.2003 року на підставі заяви позивача про примусове виконання від 23.05.2005 року.

Гарантійним листом від 07.09.2005 року, адресованим начальнику ППВР відділу ДВС Чернівецького обласного управління юстиції, позивач гарантував відсутність будь-яких грошових вимог до ДВС Новоселицького РУЮ в разі виконання наказу суду № 6/115 від 07.07.2003 року.

Платіжними дорученнями № U538016 від 02.09.2005 року та            № U550153 від 09.09.2005 року позивачу було перераховано 16154,24 грн. Станом на час подання даного позову - 21.09.2005 року, згідно штампу відділення ДП “Укрпошта” на конверті, в якому була відправлена в господарський суд Чернівецької області позовна заява, не було проплачено 118 грн.

Постановою від 26.09.2005 року виконавче провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду Чернівецької області № 6/115 від 07.07.2003 року про стягнення з ДВС Новоселицького РУЮ на користь ТОВ “Юримпекс-2” 16272,24 грн. закінчено в зв‘язку погашенням боргу, посилаючись на ствердження стягувачем цього в гарантійному листі № 408 від 07.09.2005 року.

Підставою для подання даного позову позивач називає те, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач зобов‘язаний сплатити компенсаційні витрати, пов‘язані з інфляційними втратами грошової суми боргу через його несвоєчасне повернення: з 02.12.2003 року по вересень 2005 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, та три відсотки річних з простроченої суми за час користування даними коштами, всього  4890,15 грн.

Суд першої інстанції в своєму рішенні від від 11.07.2007 року у справі № 12/238 погодився з доводами позивача та дійшов висновку про підставність позову та необхідність його задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зокрема, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстації про підставність стягнення коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов‘язанням згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частина 2 даної статті зазначає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 зазначеного Кодексу передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

В даному випадку, як встановлено рішенням господарського суду Чернівецької області від 27.06.2003 року у справі № 6/115, зобов‘язання державної виконавчої служби щодо сплати 16154,24 грн. виникло з факту заподіяння нею позивачу у даній справі шкоди. Саме нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на дану суму в розмірі 4890,15 грн. просить стягнути позивач.

Відповідно до ст. 440 ЦК УРСР, чиного на момент заподіяння шкоди, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 86 Закону України “Про виконавче провадження” зазначено, що збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Стаття 22 ЦК України (ч. 2) під збитками розуміє втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином з системного аналізу зазначених вище положень чинного законодавства, з розташування норм ст. 625 ЦК України (глава 51: “Правові наслідки порушення зобов‘язання. Відповідальність за порушення зобов‘язання”) та ст. 440 ЦК УРСР  (Глава 40: “Зобов‘язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди”) законодавець розділяє поняття “грошового зобов‘язання”  та “зобов‘язання, внаслідок заподіяння шкоди”, оскільки вони є різними по своїй правовій природі.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду, не погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача про те, що зобов‘язання відповідача щодо сплати суми збитків, на які нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, виникло з рішення господарського суду Чернівецької області від 27.06.2003 року у справі № 6/115, оскільки вважає, що даним рішенням встановлено факт виникнення зобов‘зання з факту заподіяння збитків. Тобто, зазначеним рішенням суду лише встановлено даний факт. За наведеного, відсутні підстави вважати, зобов‘язання щодо оплати 16154,24 грн. збитків є грошовим зобов‘язанням, в разі прострочення якого, стягується борг з врахуванням встановленого індексу інфляції, та три відсотки річних від даної суми.

Також апеляційний суд зазначає, що обов‘язок боржника, який випливає з встановленого ч. 5 ст. 126 Конституції України, ст. 115 ГПК України принципу обов‘язковості судових рішень, щодо добровільного виконання  рішення не є тотожним встановленому ч. 1 ст. 509 ЦК України, ст. 525 ЦК України поняттю обов‘язковості виконання зобов‘язання.

Законом України “Про виконавче провадження” передбачено  порядок виконання судових рішень в примусоому порядку, в разі їх невиконання в добровільному порядку. Так, згідно ст. 19 даного Закону підставою для відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, є, зокрема, заява стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону.

В даному випадку, як встановлено вище, виконавче провадження по виконанню наказу № 6/115 від 07.07.2003 року було відкрито 31.05.2003 року на підставі заяви позивача про примусове виконання від 23.05.2005 року і було закрито в зв‘язку з виконанням 26.09.2005 року, тобто в межах строку, встановленого ст. 25 Закону України “Про виконавче провадження”, виходячи з часу відкриття провадження. Щодо факту неповного виконання виконавчою службою наказу № 6/115 від 07.07.2003 року в частині не стягнення 118 грн., та закриття провадження посилаючись на гарантійний лист позивача від 07.09.2005 року № 408, то такі дії виконавчої служби враховуючи, що згідно ст. 5 даного Закону, обов‘язком державного виконавця є повне виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, могли бути оскаржені позивачем в порядку ст. 85 наведеного Закону, ст. 121-2 ГПК України.

В той же час, такі дії державної виконавчої служби, не є підставою, як це робить висновок суд першої інстації, для нарахування боржнику на суму стягнення, зазначену у виконавчому документі, інфляційних та трьох відсотків річних за користування нею.

На думку колегії суддів апеляційного суду, несвоєчасне та неповне виконання державною виконавчою службою наказу господарського суду Чернівецької області № 6/115 від 07.07.2003 року може бути підставою для відшкодування збитків відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України “Про виконавче провадження”, ст. 22, глави 82 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 2-3 п. 1 постанови Пленому Верховного суду України “Про судове рішення” від 29.12.1976 року № 11, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даній справі, суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, не з‘ясував всіх обставин справи, зокрема, правових наслідків несвоєчасного та неповного виконання судового рішення державною виконавчою службою. При цьому, місцевим загальним судом встановлено обставини та зроблено висновки, які грунтуються на неправильному застосуванні ним норм ч. 2 ст. 625 ЦК України, та не застосовано норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема, які врегульовують інститут деліктних зобов‘язань, ст.ст. 4-7, 84 ЦПК України щодо порядку прийняття рішення, зокрема, щодо встановлення обставин, якими сторони обгрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідження при прийнятті рішення факту наявності простроченого відповідачами грошового зобов‘язання, як підстави для нарахування та  стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, та захисту порушеного права позивача на своєчасне та повне отримання присуджених судом в його користь коштів, обраним позивачем способом захисту, та щодо застосування правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тобто порядку прийняття рішення та його змісту.

Таким чином, апеляційний господарський суд, виходячи з повноважень, встановлених ст. 103 ГПК України, прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги, та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103, ст. 104 ГПК України про скасування рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238, і за наслідками скасування –прийняти нове рішення, яким в позові Товариства з обмеженою відповідальністю “Юридичної фірми “Юрімпекс-2” до Відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області та Головного управління юстиції Чернівецької області про стягнення 4890,15 грн. компенсаційних витрат, пов‘язаних з інфляційною втратою грошової суми боргу через несвоєчасне його повернення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу та три відсотки річних –відмовити.

В силу ст.ст. 49, 99, 105 ГПК України судові витрати по розгляду справи в суді першої інстації та суді апеляційної інстанції покласти на позивача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Головного управління юстиції Чернівецької області  задоволити.

2. Рішення господарського суду Чернівецької області від 11.07.2007 року у справі № 12/238 скасувати.

3.    Прийняти нове рішення. В позові Товариству з обмеженою відповідальністю “Юридичній фірмі “Юрімпекс-2” до Відділу державної виконавчої служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області та Головного управління юстиції Чернівецької області про стягнення 4890,15 грн. компенсаційних витрат, пов‘язаних з інфляційною втратою грошової суми боргу через несвоєчасне його повернення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу та трьох відсотків річних –відмовити.

4.  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5.  Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку та строки встановлені статтями 109-110 Господарського процесуального кодексу України.

6. Справу повернути в господарський суд Чернівецької області.

Головуючий-суддя                    Городечна М.І.

Судді                              Юркевич М.В.

Кузь В.Л.