ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

13.06.07                                                              Справа №17/74/06-АП

Запорізький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів

Головуючий суддя Антонік С.Г. судді  Антонік С.Г.    , Юхименко О.В.  , Яценко О.М.

Запорізький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: Антонік С.Г. (доповідач),

судді: Яценко О.М., Юхименко О.В.

при секретарі: Шерник О.В.

за участю представників:

від позивача – не з’явився;

від відповідача – не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи та апеляційної скарги Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя,

на постанову господарського суду Запорізької області від 15.02.2007 р.

у справі № 17/74/06-АП

за позовом: Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,             м. Запоріжжя,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Варт”, м. Запоріжжя,

про стягнення 9059,38 грн. штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця,

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду від 12.06.2007 р. № 17/74/06-АП склад колегії змінено, справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий Антонік С.Г., судді Яценко О.М., Юхименко О.В., якою апеляційна скарга прийнята до провадження.

Позивач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином    (а.с. 120).

Від відповідача завчасно надійшла заява з проханням розглянути адміністративну справу за відсутності його представника.

Згідно з ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Враховуючи достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

Від відповідача завчасно надійшла заява про здійснення повної фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів, однак у зв’язку з неявкою представників сторін апеляційний розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

До початку апеляційного розгляду справи від ТОВ “Варт” надійшли заяви без номеру від 03.05.2007 р., від 18.05.2007 р., від 04.06.2007 р. про відвід колегії суддів: Федорова І.О., Антоніка С.Г., Яценко О.М.

Питання про відвід вирішено колегією суддів, яка розглядає справу, у нарадчій кімнаті ухвалою, якою в задоволенні заяв ТОВ “Варт” про відвід колегії суддів:         Федорова І.О., Антоніка С.Г.,  Яценко О.М. відмовлено.

По закінченні судового засідання за наслідками розгляду матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів прийнято ухвалу.

Постановою господарського суду Запорізької області від 15.02.2007 р. у справі           № 17/74/06-АП в задоволенні позовних вимог Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з ТОВ “Варт” 9059,38 грн. штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця відмовлено повністю.

Постанову мотивовано тим, що відповідачем у повному обсязі виконано вимоги Законів України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та Постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” щодо створення робочих місць для інвалідів.

Не погодившись із прийнятим у справі рішенням позивач звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову господарського суду Запорізької області від 15.02.2007 р. у справі № 17/74/06-АП скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою позивач посилається на неповне дослідження судом першої інстанції всіх обставин, які мають значення для справи, внаслідок чого були неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Наголосив, що Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” на підприємство покладається обов’язок щодо виконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, який може бути виконаний як шляхом створення робочих місць, так  і шляхом зайняття вакантних посад на вже наявні робочі місця. Тобто пріоритетним у даному випадку є саме питання працевлаштування інваліда, а не питання створення робочих місць.

Вважає, що звіти, листи до центру зайнятості не можуть слугувати належними доказами створення робочих місць, а є обов’язком підприємства, передбаченим статтею 20 Закону України “Про зайнятість населення” та Інструкцією щодо заповнення державної статистичної звітності за формою № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках”.

Крім того, вказав, що надані відповідачем акти атестації робочих місць не є створеними робочими місцями саме для інвалідів, а є актами атестації робочих місць за умовами праці відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 р.     № 442, що затвердила Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці, основною метою якої є, зокрема, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Також зауважив, що відповідач інформував центр зайнятості про наявність вільного місця для інваліда лише у жовтні та березні окремим листом.

У зв’язку з цим, вважає, що відповідачем не створювались робочі місця відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів від 03.05.1995 р. № 314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів”.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вказав, що він не мав можливості забезпечити працевлаштування інваліда у 2005 році, оскільки всупереч інформування ним центру зайнятості про створення робочого місця для інваліда, жодного інваліда не було направлено на підприємство відповідача  для працевлаштування.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову господарського суду – без змін.

Крім того, вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв’язку зі спливом встановлених законом строків застосування адміністративно-господарських санкцій. У зв’язку з цим надав письмове клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної постанови, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-XII (в редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин) для підприємств (об`єднань, установ і організацій) незалежно від форм власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення  працевлаштування інвалідів у розмірі 4 % від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік – у кількості одного робочого місця, а також зазначено, що керівники підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Пунктом 2 Положення “Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, визначено, що  робочим місцем інваліда може бути як звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування, так і спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане  спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням  рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань  інваліда. Це робоче  місце може бути створено як на виробництві, так і вдома

Створенню робочого місця для працевлаштування інваліда передує обов’язок підприємства щодо виконання певних дій. Зокрема, перелік таких дій визначений у зазначеному Положенні.

Відповідно до п. 3 Положення  робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, та введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Згідно з п. 5 Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 14 Положення передбачено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; визначають види виробництв, цехи та дільниці, де доцільно використовувати працю інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів; створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; запроваджують у разі потреби посади інструкторів-перекладачів для роботи з глухими працівниками; розробляють і затверджують  інструкцію про робоче місце інваліда.

Відповідно до ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Зокрема, обов’язок з виявлення інвалідів, які бажають і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації покладено на місцеві органи соціального захисту населення (п. 11 Положення), а державна служба зайнятості відповідно до п. 12 Положення сприяє працевлаштуванню інвалідів.

Виходячи з зазначеного, у підприємства виникає обов’язок працевлаштувати інваліда за наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у ст. 18 Закону, чи у разі звернення інваліда самостійно.

Апеляційна інстанція зауважує, що обов’язки органів, визначених у статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” мають конкретний механізм їх реалізації, що, зокрема передбачає наявність зі сторони підприємств звернень до вказаних органів із проханням сприяти у пошуку та працевлаштуванні інвалідів.

Як вбачається зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів (форма 10-ПІ), що наданий відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників, які працювали у відповідача в 2005 році, становить 32 особи (а.с. 32).

Таким чином, кількість штатних працівників-інвалідів, які повинні працювати на підприємстві на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, має складати 1 особу. Відповідно до поданої форми 10-ПІ середньооблікоіва кількість інвалідів на підприємстві склала 0 осіб   (а.с. 6).

Однак, колегією суддів встановлено, що на виконання встановленого законодавчого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідачем здійснювалися певні дії, зокрема:

1) 03.01.2005 р. на підприємстві затверджено посадову інструкцію про робоче місце інваліда - менеджера з продажу (а.с. 16).

2) Наказами від 22.01.2005 р. № 1 та від 31.01.2005 р. відповідачем організовано робоче місце менеджера з продажу для працевлаштування інваліда (а.с. 14-15).

3) Згідно з протоколами від 29.01.2005 р. № 149, № 163 робоче місце інваліда атестоване спеціальною комісією за участю Державного підприємства “Запорізький експертно-технічний центр Держнаглядохоронпраці” (а.с. 18-21).

4) Листом від 03.03.2005 р. № 69 ТОВ “Варт” інформувало центр зайнятості Заводського району про створення на підприємстві нової вакансії – менеджера з продажу для категорії працівника-інваліда із зазначенням вимог до претендентів та умов праці (а.с. 30).

5) 25.10.2005 р. ТОВ “Варт” подано Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за станом на І, ІІ, ІІІ квартали 2005 р.

На підтвердження виконання обов’язку відповідача щодо інформування відповідних органів про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів в матеріалах справи міститься лист від 20.06.2006 р. № 539 Заводського районного центру зайнятості про те, що ТОВ “Варт” інформувало Заводський районний центр зайнятості, надіславши форму 3-ПН у жовтні, та окремо письмово про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Центром зайнятості пропонувалася робота інвалідам, які перебувають на обліку, але бажаючих працевлаштуватися на дане підприємство не було    (а.с. 27-31).

Отже, центр зайнятості не направляв інвалідів для працевлаштування за заявками відповідача, тому вини відповідача в тому, що створене робоче місце не було зайняте інвалідом, не має.

Натомість позивач не надав суду доказів того, що на підприємство відповідача направлялися пропозиції про працевлаштування інвалідів або інваліди самі звертались та їм було відмовлено у працевлаштуванні.

Щодо доводів позивача про невідповідність проведеної відповідачем атестації робочого місця, створеного для інваліда, вимогам п. 3 Положення “Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, колегія суддів зазначає наступне.

З аналізу положень ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  та п. п. 2, 3 Положення “Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів” вбачається, що фактичне робоче місце інваліда має бути створено з урахуванням фізичних можливостей певного інваліда, індивідуальних програм реабілітації та залежно від відповідної нозології інваліда. Тому безпосереднє створення робочого місця для інваліда здійснюється в кожному окремому випадку спеціально для конкретної особи.

Крім того, колегія суддів зауважує, що з 01.01.2004 р. набрав чинності Господарський кодекс України, який, відповідно до п. 4 розділу ІХ “Прикінцеві положення”, застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько- правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення  господарського правопорушення.

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено колегією суддів, факт вчинення відповідачем правопорушення не доведений  матеріалами справи, відповідач, у свою чергу, довів, що ним вживалися заходи для недопущення порушень зобов’язань покладених на нього Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, тому, правових підстав для застосування до нього штрафних санкцій колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин колегія суддів залишила без задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено річний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.201 р. № 1767 “Про затвердження порядку сплати підприємствами, установами, організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів” передбачено, що підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від встановленої нормативом, передбаченим ч. 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним, сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції (п. 4 Порядку).

Таким чином, днем, коли позивач мав дізнатися про порушення відповідачем  встановленого законом строку сплати штрафних санкцій, є 16 квітня 2006 року, тобто наступний після спливу останнього дня строку день.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” штрафні санкції за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів визначені як адміністративно-господарські санкції, порядок застосування яких врегульовано Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 250 якого санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом 6 місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше, як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

У зв’язку з викладеним, сплив річного строку застосування до відповідача штрафних санкцій за невиконання нормативу забезпечення працевлаштування інвалідів за 2005 рік припадає на 16 квітня 2007 року.

Позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з вимогами про стягнення штрафних санкцій 30 травня 2006 року, тобто в межах встановленого ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України річного строку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним доказам у справі і прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя, залишити без задоволення, постанову господарського суду Запорізької області від 15.02.2007 р. у справі № 17/74/06-АП – без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Роз’яснити сторонам, що відповідно до ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160  цього  Кодексу  -  з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Антонік С.Г.

судді  Антонік С.Г.

Юхименко О.В.  Яценко О.М.