ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"10" жовтня 2007 р.                                        Справа № 16/183

„12” год. „35” хв.

Господарський суд Чернігівської області у складі:

головуючого -  судді Фесюри М.В.,

при секретарі  - Козацькому А.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Лебедєв О.Г.,                                                                                                    від відповідача –не з’явився.

розглянувши в м. Чернігові у відкритому судовому засіданні справу

за ПОЗОВОМ:                Відділення Фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області

(вул. Комінтерну,14, м. Чернігів, 14017)

До ВІДПОВІДАЧА:           Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю „Степ”

(вул. Коцюбинського, 33, с. Щурівка, Ічнянський р-н, Чернігівська обл., 16753)

Про стягнення 2887,50 грн. адміністративно –господарських санкцій та 90,75 грн. пені.

Заявлено позов про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Степ” (далі –Відповідач) адміністративно –господарських санкцій у розмірі 2887,50 грн. за недотримання передбаченого законодавством нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2006 році та 90,75 грн. пені. В підтвердження своїх вимог позивач надав копію звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечив, посилаючись на дотримання передбаченого законодавством нормативу, та на підтвердження своїх заперечень надіслав документи. Одночасно відповідач направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв”язку з неможливістю явку представника через необхідність знаходження в іншому судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, суд -

ВСТАНОВИВ :

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХІІ (надалі –Закон № 875-ХІІ) передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Із поданого Відповідачем звіту форми №10- III (річна) відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007р. (далі –Порядок), середньооблікова чисельність штатних працівників у 2006 році у нього становила 8 осіб.  Чисельність інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону № 875-ХІІ, становив 1 особу.

Як вбачається із вищевказаного звіту в 2006 році у Відповідача не працювало жодного інваліда. Таким чином, невиконання нормативу, на думку Позивача, становить 1 робоче місце.

Позивачем на підставі даних звіту, встановлено невиконання нормативу у розмірі одного місця.

Середньорічна заробітна плата штатного працівника Відповідача обчислена шляхом ділення фонду оплати праці на середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу, становила в 2006 році 5775,00 грн., таким чином сума адміністративно –господарських санкцій, яку має сплатити Відповідач, становить 2887,50 грн.

Позивачем, у відповідності до ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ за порушення термінів сплати    адміністративно-господарських санкцій Відповідачу була нарахована пеня в сумі 90,75 грн., яка на момент розгляду справи не сплачена.

Разом з тим, приймаючи постанову, суд враховує наступне:

У відповідності зі ст. 17 Закону № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціальної захищеності інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок своїх коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, а саме довідка від 10.09.07, накази №4-01 від 10.01.06 та №4-12 від 30.12.06, з 10.01.2006р. по 30.12.06 у Відповідача  працював інвалід III групи (інвалідність підтверджується довідкою Прилуцької міжміської МСЕК від 17.11.2000р.) Толочко Ніна Іванівна –техпрацівницею. Згідно наданих відповідачем пояснень,  за відсутності роботи прийнята на роботу Толочко Н.В. не отримувала заробітну плату, не була включена в середньооблікову кількість осіб та до річного звіту форми №10 –III, який подавався до центру зайнятості.

Таким чином, Відповідачем протягом 2006 року дотримано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в кількості, необхідній для виконання нормативу, передбаченого ст. 19 Закону № 875-ХІІ (з урахуванням працюючого на підприємстві інваліда).

За ч. ч. 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько –правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Одним із видів адміністративно –господарських санкцій є адміністративно –господарський штраф.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько –правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Виходячи з наданих відповідачем доказів, середньооблікова чисельність інвалідів, працюючих у Відповідача, відповідає створенню 1 робочого місця для працевлаштування.

Отже, до підприємства не можуть бути застосовані штрафні санкції, оскільки в 2006 році норматив ним виконаний.

На підставі вищевикладеного у задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Клопотання відповідача задоволенню не підлягає, оскільки представництво юридичної особи законом не обмежується однією особою, а посилання відповідача на ст.59 Конституції України та рішення Конституційного Суду України № 13-рп від 16.11.2000р. в даному випадку є безпідставним, оскільки вказані норми Конституції та Рішення регулюють права фізичної , а не юридичної особи, зокрема в сфері кримінально –процесуального судочинства та при притягненні особи до відповідальності відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Слід звернути увагу представника відповідача, що наведена ним у клопотанні велика кількість судових засідань по інших справах та велика кількість його клієнтів , яка зумовлює неможливість участі у декількох справах одночасно, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи, оскільки не може бути причиною порушення процесуальних прав іншої сторони у справі в частині розгляду справи у встановлений процесуальним законом розумний строк.

Керуючись ст.ст.94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові відмовити повністю.

2.          Постанова набирає законної сили і може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.254, 185,186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова у повному обсязі складена 15.10.2007 року.

Суддя                                                                                                    М.В. Фесюра