ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"14" червня 2007 р.
Справа № 22/55-07-1262

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:  Бєляновського В.В.,

Суддів:  Мирошниченко М.А., Шевченко В. В.,

при секретарі   -   Волощук О.О.,

Склад колегії суддів змінено згідно з розпорядженням Голови Одеського апеляційного господарського суду № 44 від 03.05.2007 року.

за участю представників:

Від позивача: Іваницька Н.А.

Від 1 відповідача: Кравцов О.А.

Від 2 відповідача: Тотєвич О.М., Якімов Ф.В.

Від 1 третьої особи: Ганношин О.А.

Від 2 третьої особи: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Міністерства транспорту та зв’язку України та Фонду державного майна України

на рішення господарського суду Одеської області від 04.04.2007 року

у справі № 22/55-07-1262

за позовом: Міністерства транспорту та зв’язку України

до відповідачів:

1.          Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт”;

2.   Приватного підприємства „Укртрансконтейнер”;

треті особи: 1. Фонд державного майна України;

2. Державне казначейство України;

про  визнання недійсним договору про спільну діяльність

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2007 року Міністерство транспорту та зв’язку України (далі - Мінтранс) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до  Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт” (далі - Порт) та Приватного підприємства „Укртрансконтейнер” (далі - Підприємство), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Фонду державного майна України та Державного казначейства України, про визнання недійсним договору № 435-0 про спільну діяльність в Іллічівському морському торговельному порту від 22.06.2005 року, укладеного відповідачами, та застосування наслідків недійсності даного договору і зобов’язання його сторін здійснити двосторонню реституцію внесків до спільної діяльності.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що спірний договір не відповідає вимогам Закону України „Про  інвестиційну діяльність” та суперечить інтересам держави, оскільки внаслідок його вчинення було завдано збитків у формі недоотримання доходних надходжень до Державного бюджету України від частини прибутку (доходу) Порту. А тому, на підставі ч. 1 ст. 207 ГК України, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині та ч. 2 ст. 216 ЦК України, якою передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала  на виконання цього правочину, Мінтранс просив про задоволення позову.

В процесі розгляду даної справи представник Мінтрансу заявою від 21.03.2007 року уточнив позовні вимоги і посилаючись на те, що оскільки спірний договір визнається недійсним з підстави вчинення його з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, в чому вбачається намір обох сторін, просив господарський суд на підставі ч. 1 ст. 208 ГК України стягнути в доход держави все одержане Портом та Підприємством за договором № 435-о від 22.06.2005 року.

Порт пред’явлений позов визнав у повному обсязі.

Підприємство заперечувало проти позову посилаючись на неналежне попереднє узгодження проекту спірного договору Державним об’єднанням „Упрморпорт” (до складу якого входив Порт), а також самим Мінтрансом, відсутність порушення при укладенні договору законодавства про інвестиційну діяльність і антимонопольного законодавства, відповідність договору чинному законодавству України, що вже раніше було підтверджено рішенням господарського суду під час розгляду іншої справи, в якій брали участь ті самі сторони.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.04.2007 року  у справі (суддя –Торчинська Л.О.) у задоволенні позову відмовлено з мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Заяву представника  Мінтрансу про уточнення позовних вимог судом відхилено у зв’язку з одночасною зміною за цією заявою підстави та предмета позову.

Мінтранс у поданій до Одеського апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення місцевого господарського суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про уточнення позовних вимог, визнати недійсним договір про спільну діяльність № 435-0 ід 22.06.2005 року, застосувати наслідки недійсності правочину: стягнути в доход держави все одержане Портом та Підприємством за цим договором та судові витрати покласти на відповідачів. Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що господарський суд безпідставно відхилив заяву позивача про уточнення позовних вимог, неправомірно застосував преюдицію при вирішенні даного спору, не надав правової оцінки доводам позивача на обґрунтування позовних вимог  щодо навмисної підміни відповідачами об’єкту майнового вкладу Порту й об’єкта оцінки (замість передбаченого спірним договором та фактично внесеного Портом до спільної діяльності цілісного майнового комплексу контейнерного термінала були оцінені його окремі інвентарні об’єкти); щодо незаконного використання в спільній діяльності земельної ділянки контейнерного термінала Порту; щодо відкликання Фондом держмайна України раніше наданої позитивної рецензії на  звіт про оцінку майнового внеску Порту у спільну діяльність; щодо удаваного характеру спірного договору укладеного з метою приховання відносин оренди, які не були оформлені належним чином, щодо порушення статті 15 Закону України „Про інвестиційну діяльність”  щодо державного погодження інвестиційного проекту.

Фонд державного майна України у поданій до Одеського апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення місцевого господарського суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити  позов з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог у повному обсязі. Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи та невідповідністю викладених у ньому висновків дійсним обставинам справи. При цьому скаржник посилається на те, що при прийнятті рішення господарським судом не були прийняті до уваги додаткові пояснення Фонду від 03.04.2007 року за № 10-25-5380, у зв’язку з цим помилково визначено правову природу майна –внеску Порту на виконання оспорюваного договору та залишено поза увагою факт відізвання Фондом раніше наданої позитивної рецензії на звіт про незалежну оцінку вартості інвентарних об’єктів –основних фондів Порту, які передавалися останнім як внесок за оспорюваним договором.

У відзиві на апеляційні скарги Підприємство заперечує проти їх задоволення вказуючи на безпідставність та надуманість викладений у них доводів і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим. Свої заперечення відповідач обґрунтовує відсутністю порушень норм процесуального права при розгляді даної справи господарським судом  та правильністю застосування норм матеріального права при вирішенні даного спору. При цьому відповідач посилається на те, що заяву про уточнення позовних вимог від 21.03.2007 року представником позивача було подано з порушенням приписів ст. 22 ГПК України, тому що ним були змінені підстава і предмет позову одночасно, а також з перевищенням повноважень, визначених довіреністю. Фактично представником позивача був пред'явлений новий позов, хоча нової позовної заяви в порядку встановленому статтями 54-57 ГПК України подано не було. При дослідженні питання щодо дотримання вимог закону при укладенні спірного договору (попереднього відомчого узгодження, проведення незалежної оцінки внеску Порту, дотримання вимог антимонопольного законодавства тощо) суд обґрунтовано застосував преюдицію, оскільки зазначена обставина вже була встановлена рішенням господарського суду по іншій справі за участю тих же сторін. Твердження скаржників про підміну об'єкта оцінки внеску Порту, а також про незаконне використання в спільній діяльності відведеної під контейнерний термінал земельної ділянки є безпідставними та суперечать звіту про оцінку майна, а також чинному законодавству. Доводам позивача щодо удаваного характеру спірного договору, а також порушення вимог закону щодо державного узгодження інвестиційного проекту господарський суд дав належну оцінку, визнавши їх такими, що не відповідають дійсності і не засновані на законі. Відсутність оцінки судом факту відізвання Фондом держмайна України раніше наданої позитивної рецензії на звіт про оцінку внеску Порту в спільну діяльність пояснюється відсутністю зазначених документів на момент ухвалення господарським судом оскаржуваного рішення. Проте, таке відкликання Фондом своєї рецензії вже після укладення і практичного виконання спірного договору  не може вплинути на його дійсність. Твердження позивача про заподіяння збитків інтересам держави й суспільства є неспроможним та спростовується  належним виконанням Підприємством своїх договірних обов’язків щодо сплати Порту мінімального гарантованого прибутку, оскільки за результатами спільної діяльності сторін за 2006 рік Підприємством фактично перераховано Порту грошові кошти у сумі, яка на 36% перевищує погоджений сторонами і Мінтрансом за цей рік мінімальний гарантований прибуток Порту, а також здійсненням інвестицій до спільної діяльності за оспорюваним договором у розмірі 47 226 336, 63 дол. США, що становить 94,45% всієї інвестиційної програми першого етапу.

Порт відзив на апеляційні скарги не надіслав, а його представник в усних поясненнях в засіданні суду заперечував проти їх задоволення і просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Про день, час і місце розгляду апеляційних скарг сторони та треті особи були повідомлені належним чином, проте Державне казначейство України не використало наданого законом права на участь свого представника в засіданні суду. Нез’явлення у судове засідання представника третьої особи, належним чином повідомленого про день, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи за наявними матеріалами згідно з приписами ст. ст. 75, 101 ГПК України.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалася перерва з 05.06.2007 р. по 14.06.2007 р.

Обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечення на них, вислухавши пояснення представників сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.06.2005 року між ДП „Іллічівський морський торговельний порт” та ПП „Укртрансконтейнер” було укладено договір № 435-0 про спільну діяльність з додатками до нього (а. с. 21-40, том 1). Метою договору сторони зазначили отримання прибутків шляхом: виконання комплексу заходів спрямованих на організацію, забезпечення та розвиток вантажної та матеріально-технічної бази контейнерного терміналу Порту; обробки контейнерних вантажопотоків в Порту з використанням виробничого обладнання та інших об'єктів Контейнерного терміналу; утворення всіх необхідних вимог для збереження наявних та залучення додаткових вантажопотоків, а також обробки зазначених вантажопотоків у відповідності з міжнародними стандартами. Згідно з додатком № 1 до вказаного договору (а.с. 35-38, т.1) і актом прийому-передачі майна від 01.08.2005р. Порт передав у спільну діяльність вклад у вигляді цілісного майнового комплексу контейнерного термінала, що складається з основних фондів (інвентарних об'єктів) згідно переліку. Оцінка вкладу Порта здійснена шляхом незалежної експертної оцінки й склала на момент укладення договору 17 613 000 діл. США.

Незалежна експертна оцінка вкладу Порта в спільну діяльність була зроблена Одеською обласною службою «Укрінвестекспертиза»(яка має відповідні сертифікати) за ініціативи Мінтрансу і Порту на підставі укладеного  з Портом договору на проведення оцінки № 168-0 від 17.03.2005р. (а.с. 28-54, т 2).

Внесене в спільну діяльність майно Порту оцінювалося як єдиний комплекс. Оцінкою визначена вартість майна порту з метою передачі його в спільну діяльність.

Згідно з Звітом про оцінку (а.с. 45 т.2) загальна вартість внесеного Портом у вигляді вкладу у спільну діяльність майна визначена експертами в розмірі 17 613 000 дол. США. ктів і надав позитивну рецензію.

Згідно з ст. 24 зазначеного Закону Фонд державного майна України здійснює регулювання оціночної діяльності в Україні. Таким чином, відповідність здійсненої оцінки і застосованих методик діючому законодавству з питань оцінки майна і національних стандартів було підтверджено на найвищому рівні та у встановленому законом порядку.керуватися.

Договір, що оспорюється позивачем, до його підписання був погоджений Державним об'єднанням «Укрморпорт»(до складу якого входив Порт), а також самим позивачем - в особі Державного департаменту морського і річкового транспорту та Головної постійно діючої комісії Мінтрансу щодо організації та контролю за договірною роботою на транспорті. Погодження проекту договору підтверджується листом ДО «Укрморпорт»від  02.06.2005р. № 1/ 06-3-3887 (а.с.11 т.2); листом Держдепартаменту морського і річкового транспорту від 09.06.2005р. № 5/8-922 (а.с.12, т.2); витягом із протоколу № 10 від 17.06.2005р. Головної постійно діючої комісії Мінтрансу (а.с. 13-14, т.2); листом Держдепартаменту морського і річкового транспорту від 21.06.2005р. № 1/8-980 (а.с.15, т.2); листом ДО «Укрморпорт»від 22.06.2005р. № 1-711 (а.с.16, т.2).

Вже після укладення відповідачами договору позивач письмово підтвердив його законність в процесі розгляду Одеським апеляційним господарським судом справи № 15-23/312-05-9553. У наданих  суду поясненнях вих. № 1159/27/10-06 від 21.02.2006р. Мінтранс зазначив, що попередній розгляд і погодження проекту договору відбулося у повній відповідності до вимог наказів Мінтрансу № 381 від 13.06.2002р. «Про організацію та контроль за договірною роботою в Міністерстві транспорту України», а також № 234 від 25.03.2003р. «Про організацію договірної роботи на підприємствах, що входять до складу Державного об'єднання «Укрморпорт». Мінтранс також стверджував, що при розгляді та доопрацюванні проекту договору були розглянуті всі його аспекти (економічні, фінансові, юридичні) та інші підстави, що обумовлюють можливість і доцільність його укладання, наявність належного обсягу прав та повноваження сторін, що його укладають. За наслідками розгляду, укладення договору було визнано Мінтрансом доцільним і можливим, у зв'язку з чим він надав своє погодження (а.с.17-20, т.2).

Твердження позивача та Фонду держмайна України про невідповідність об'єкта оцінки фактичному вкладу Порта в спільну діяльність - не відповідає матеріалам справи. одарським суду по справі № 15-23/312-05-9553.

Зазначені вище обставини, пов'язані з дотриманням встановленого порядку відомчого погодження спірного договору, законністю здійсненої оцінки вкладу Порта в спільну діяльність вже були встановлені господарським судом Одеської області при розгляді справи № 15-23/312-05-9553, у якій ухвалено рішення від 22.12.2005р. Зазначене рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.02.2006р. і постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2006 р.сті.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що доводи позивача про фактичне виникнення між сторонами за спірним договором орендних відносин на увагу не заслуговують внаслідок порушення позивачем приписів ст. 213 ЦК України щодо однакового для всього змісту правочину значення слів і понять.

Обґрунтовуючи свою позицію, позивач штучно вичленовує з контексту договору окремі його положення, не даючи оцінку всім умовам договору в сукупності. Таке тлумачення суперечить вимогам ч. 3 ст. 213 ЦК України щодо тлумачення окремих частин правочину у взаємозв'язку зі змістом інших його частин, всім його змістом, намірами сторін.

На відміну від оренди, спірний договір передбачає спільні дії сторін для досягнення поставленої загальної мети розвитку контейнерного терміналу порту; об'єднання вкладів сторін, розподіл повноважень сторін без усунення будь-кого від участі в спільній діяльності, розподіл прибутку між сторонами за результатами спільної діяльності за звітний період у процентному співвідношенні від розмірів внесених вкладів, що відповідно до норм глави 77 ЦК України характеризує договір, що оспорюється, як договір про спільну діяльність (договір простого товариства).

Належне виконання сторонами умов укладеного договору, у тому числі - належне нарахування і розподіл отриманого від спільної діяльності прибутку, підтверджено спільними ревізіями фінансово-господарської діяльності та щоквартальними звітами про нарахування і розподіл прибутку між учасниками договору протягом 2006р.  (а.с.146-159, 195-233, т. 2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що вимоги Мінтрансу, засновані на удаваності спірного правочину є безпідставними.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення  відповідачами вимог ст. 15 Закону України «Про інвестиційну діяльність»щодо державного узгодження інвестиційного проекту.

Закон України «Про інвестиційну діяльність», а також прийнятий на виконання цього Закону Порядок затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва та проведення їх комплексної державної експертизи, затверджений постановою КМУ № 483 від 11.04.2002 року - не містять вимог щодо проведення експертизи до укладання договору, а тому відповідний експертний висновок може бути отримано інвестором у будь-який час після укладання договору та до початку реалізації передбаченого ними інвестиційного проекту.

У той же час, підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог закону в момент здійснення правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України), а не в процесі його виконання. Таким чином, факт проведення або не проведення експертизи не може бути підставою для визнання правочину недійсним та не є предметом доказування по даному спору.

Проте, твердження позивача про відсутність відповідної державної експертизи спростовується матеріалами справи, а саме наданою Підприємством копією Комплексного експертного висновку (позитивного)     № 234 Одеської обласної служби Укрінвестекспертизи від 26.07.2006р. (а.с.132-140, т. 2), а також  копіями іншої дозвільної документації на реалізацію передбаченого договором про спільну діяльність інвестиційного проекту

Оцінюючи доводи Мінтрансу та Фонду держмайна про завдання інтересам держави та суспільства економічно-соціальної шкоди, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно п. 8.7 договору про спільну діяльність (в редакції додаткової угоди від 10.04.2006р.), за погодженням з позивачем та на рівні максимального показника прибутковості контейнерного термінала Порту за попередній період, сторони встановили обов'язкову виплату Порту мінімального гарантованого прибутку за наслідками 2006р. –33 560 000 грн., за наслідками 2007р. –37 600 000 грн., а також коригування зазначених сум у наступні роки на індекс інфляції. Спірним Договором передбачено, що у випадку, якщо фактична частка прибутку Порту виявиться менш гарантованої, то Підприємство за свій рахунок компенсує Порту різницю. Як свідчать наявні у матеріалах справи звіти про нарахування та розподіл прибутків, підписані обома сторонами договору, фактично, за результатами спільної діяльності сторін за 2006 рік Порту  перераховано чистого прибутку на суму 45,7 млн. грн., що на 36% перевищує погоджений у спірному договорі за цей рік мінімальний гарантований прибуток Порту. При цьому, сума податків, зборів і інших платежів спільної діяльності в бюджет за 2006 рік склала 44,8 млн. грн.

Згідно з довідкою ВАТ «Морський транспортний банк»від 14.03.2007 року (а.с.153, т. 2); про перерахування ПП «Укртрансконтейнер»вкладу у спільну діяльність, станом на 01.03.2007р. останнім внесено на рахунок спільної діяльності 233 493 000 грн. або 47 226 336, 63 дол. США, що становить 94,45% загального розміру інвестиційних вкладень першого етапу. Відповідно до п. 3. Додаткової угоди від 10.04.2006р. до спірного договору, у якості кінцевої дати внесення Підприємством загального розміру інвестиції його сторони визначили 30.06.2007р.

Отже, підстави стверджувати про заподіяння збитків інтересам держави у позивача відсутні.

Слід зазначити, що твердження позивача про заподіяння шкоди державі також було спростовано встановленими рішеннями господарського суду Одеської області і Одеського апеляційного господарським суду під час розгляду справи № 15-23/312-05-9553 фактом прибутковості контейнерного терміналу для Порту за серпень і вересень 2005р. у порівнянні з показниками 1-го півріччя 2005р.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відхилення заяви представника Мінтрансу про уточнень позовних вимог (а.с. 5, т. 3). Зазначена заява була подана в порушення вимог ст.ст. 22, 54-57 ГПК України, а також з перевищенням повноважень представника по довіреності (а. с. 76,т. 1).

Позовною заявою вих. № 5343/15/ 14-06 від 19.12.2006 року Мінтранс просив суд визнати укладений відповідачами договір про спільну діяльність недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону, із застосуванням відносно відповідачів двосторонньої реституції внесених вкладів. Заявою від 21.03.2007р. представник позивача по довіреності за власним підписом уточнив позовні вимоги Мінтрансу, попросивши суд визнати договір недійсним, як укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, із стягненням з відповідачів усього отриманого за договором у доход держави.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 54 ГПК України  позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, якщо позов пред'явлений до декількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них. Згідно з п. 5 ч. 2 зазначеної статті в позовній заяві позивач повинен викласти обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а також законодавство, на підставі якого подається позов. При поданні позову в суд позивач зобов'язаний дотриматися й інших приписів ст.ст. 54-57 ГПК України щодо форми і змісту позовної заяви, документів, що додаються до неї, направленні копії позову і документів сторонам.

Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову або зменшити розмір позовних вимог (ч. 4 ст. 22 ГПК України). Закон не надає позивачеві права одночасно (у межах одного судового провадження) змінити підставу і предмет позову.

Частиною 1 ст. 207 ГК України передбачено три самостійних підстави для визнання господарського зобов'язання недійсним, на першу з яких позивач послався у своєму позові, а на другу –його представник у заяві про уточнення позовних вимог. У зв'язку з цим твердження позивача про те, що і у позові, і в уточненні до нього, як на підставу своїх позовних вимог він посилався на ту ж саму норму, а саме: ч. 1 ст. 207 ГК України -  правового значення не має.

Наслідки недійсності господарського зобов'язання передбачені ч. 1 і ч. 2 ст. 208 ГК України та залежать від підстави визнання господарського зобов'язання недійсним. Зміна підстави позову на вчинення правочину з метою, яка суперечить інтересам держави й суспільства, неминуче тягне зміну наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідачів усього отриманого за договором у доход держави, тому що ця підстава і ці наслідки пов'язані між собою відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК України.

У своїй скарзі позивач стверджує, що він не змінював предмет позову, оскільки предметом позову було і залишається визнання угоди недійсної. При цьому позивач безпідставно не відносить до предмета позову наслідки визнання угоди недійсною, хоча саме вони становлять основний зміст пред'явлених позовних вимог.

Таким чином, в порушення припису ч. 4 ст. 22 ГПК України своєю заявою про уточнення позовних вимог від 21.03.2007р. представник позивача зробив спробу змінити і підставу, і предмет позову. Посилаючись на ті ж норми ст.ст. 207 і 208 ГК України, представник позивача просив суд визнати правочин, що оспорюється, недійсним по іншій підставі, що відрізняється від вказаної в позовній заяві, а також застосувати до відповідачів інші наслідки недійсності правочину.

Неправомірність таких дій підтверджується п.п. 5 і 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», а також практикою Вищого господарського суду України. Так, Вищий господарський суд України в постанові від 11.10.2005р. у справі № 4/9пд прямо вказав на неможливість одночасного визнання в одному судовому провадженні угоди недійсної на підставі ст. 48 і ст. 49 18.07.1963г.) и предмет исков, заявленныхъ по ст.ст. и" с несоответствием ее требованиям закона альтернативноя, и ЦК України (у редакції від 18.07.1963р.), які передбачають зовсім різні наслідки недійсності. Як роз'яснив Вищий господарський суд України у своєму Інформаційному листі на адресу господарських судів України від 02.06.2006р.  № 01-8/1228, у випадку подання позивачем клопотання (заяви), спрямованого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Фактично, шляхом подання заяви про уточнення позовних вимог (з новою підставою і з новим предметом позову), відповідачам був пред'явлений новий позов. У той же час, нової позовної заяви, яка б відповідала вимогам ст.ст. 54-57 ГПК України, Мінтрансом подано не було. При цьому, повноваження представника Мінтрансу за довіреністю від 23.02.2007р. вих. № 755/15/ 14-07 були вже обмежені рамками позову, що перебував у провадженні суду.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що заява представника Мінтрансу про уточнення позовних вимог судом першої інстанції відхилена обґрунтовано. Відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи скаржників, що викладені в апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків місцевого господарського суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених  господарським судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає фактичним обставинам справи та чинному законодавству, а мотиви скаржників, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Керуючись  ст.ст.  99, 101-105  ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення  господарського  суду  Одеської області  від  04.04.2007 року у справі № 22/55-07-1262 залишити без зміни, а апеляційні скарги Міністерства транспорту та зв’язку України та Фонду державного майна України –без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий  суддя:                                                Бєляновський В.В.

Судді:                                                                         Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.