ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2007 р.
№ 33/376пн

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Панової І.Ю.

суддів:
Заріцької А.О.
Продаєвич Л.В.

розглянувши матеріали касаційної скарги

відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дебальцеве

на рішення

та
на постанову
господарського суду Донецької області від
16 січня 2006 року

Донецького апеляційного господарського суду від 6 березня 2006 року

у справі
господарського суду
№ 33/376пн
Донецької області

за позовом
управління Пенсійного фонду України в
м. Дебальцеве

До
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дебальцеве

про
зобов'язання вчинити дії щодо підписання акту звірки та відшкодування пенсій в сумі
18 882, 42 грн.

за участю представників:

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 16 січня               2006 року у справі № 33/376пн (суддя Новікова Р.Г.) позовні вимоги управління Пенсійного фонду України в м. Дебальцеве (далі –позивач) до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дебальцеве (далі –відповідач) про зобов'язання відповідача зобов'язання вчинити дії щодо підписання акту звірки та відшкодування пенсій в сумі           18 882, 42 грн. задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач подав до Донецького апеляційного господарського суду апеляційну скаргу.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від                 6 березня 2006 року (колегія суддів у складі: головуючий –Кондратьєва С.І., Старовойтова Г.Я., Українська Р.М.) рішення господарського суду Донецької області від 16 січня 2006 року залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції,                         відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить прийняті у справі рішення скасувати,  провадження по справі припинити.

В своїй касаційній скарзі скаржник зазначає, що судами порушені норми матеріального права, а саме: ч. 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори", ст. 10 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15 травня             2006 року касаційну скаргу відповідача разом з матеріалами справи               № 33/376пн передано для вирішення до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня           2007 року у відкритті касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою відповідача відмовлено, справу повернуто до Вищого господарського суду України. В обґрунтування своєї ухвали Вищий адміністративний суд України зазначив, що оскільки справа розглянута судами першої та апеляційної інстанцій після набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України, компетенція Вищого адміністративного суду України не поширюється на перегляд у касаційному порядку рішень, винесених не за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 16 серпня 2007 року касаційна скарга відповідача прийнята Вищим господарським судом України до провадження.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

За розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 1 жовтня 2007 року № 02-12/I/159 розгляд касаційної скарги здійснюється колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: судді Панової І.Ю. –головуючого, суддів Заріцької А.О., Продаєвич Л.В.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з викладених нижче підстав.

За змістом п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча  б однією зі сторін є орган виконавчої влади ,орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює  владні управлінські функції на основі законодавства ,зокрема ,на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня 2001 року                № 121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків.

Управління Пенсійного фонду, згідно з п. 1.1. Положення про управління  Пенсійного  фонду  України  у  районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою Правління ПФУ № 8-2 від                  30.04.2002 року, є органами Фонду підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в  Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями  утворюють систему органів фонду, які здійснюють владні управлінські функції.

П. 4 ст. 17 КАС України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб'єкта владних повноважень наведено в п. 7 ст. 3 КАС України: це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом не на захист власних прав та інтересів, - діяв як уповноважений державою орган при здійсненні ним владних управлінських функцій і як суб'єкт владних повноважень, тому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 17 КАС України, його позов про зобов'язання відповідача вчинити дії по підписанню акта звірки та про стягнення з відповідача  пенсій по інвалідності, підвідомчий адміністративному суду.

Згідно із ст. 14 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування саме страхові фонди є органами, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, провадять збір та акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечують фінансування виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням та здійснюють інші функції згідно з затвердженими статутами.

Отже, у відповідних правовідносинах виконавчі дирекції Фондів соціального страхування, їх робочі органи виступають як суб’єкти владних повноважень у системі загальнообов’язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.п. "г", "д" ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також інші платежі.

Отже, спір за участю управління Пенсійного фонду та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про зобов’язання вчинити певні дії щодо  підписання акту звірки є публічно-правовим, оскільки виник за участю  суб’єктів владних  повноважень, що реалізовували  у цих відносинах надані їм чинним законодавством  владні управлінські функції щодо контролю надходження страхових внесків та інших платежів до  фонду та відповідає  вищенаведеному нормативному визначенню адміністративної справи.

Судами не було враховано, що у зв’язку з набранням  чинності КАС України з 1 вересня 2005 року, до компетенції  адміністративних судів віднесено усі публічно-правові  спори, позивачами яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов (статті 2, 3, 17, 50 і 104 КАС України).

Дана справа розглянута судом першої інстанції  у порушення вимог статей 1, 12 ГПК України, після набрання чинності КАС України, але за правилами, встановленими ГПК України, тоді як  спірні  правовідносини є публічно-правовими і розглядатися повинні  за нормами КАС України.

Господарський апеляційний суд  наведеного не врахував, хоча, виходячи з наведених нижче положень п. 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" КАС України, повинен був вирішити питання  про законність прийнятого  у справі рішення та передачу справи  до місцевого  господарського суду на розгляд в порядку, встановленому КАС України.

Абзацами першим та другим пункту 6  розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" (в редакції Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2953- IV) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних  адміністративних судів, адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно  до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та  апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Таким чином, Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду публічно-правових спорів по суті.

Розгляд судами даної справи в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки рішень прийнятих судами у адміністративній справі, внаслідок чого вони підлягають скасуванню  відповідно до ст. 11110 ГПК України.

Згідно ст. 11110 ГПК України, порушення норм процесуального оправа є  в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого або  постанови  апеляційного господарського суду, якщо, зокрема рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності, крім випадків, передбачених у ч. 4 ст. 17 цього Кодексу .

Оскільки судом першої інстанції та апеляційним  господарським судом рішення прийнято з порушенням правил предметної підсудності, - вони підлягають скасуванню, а справа –передачі на розгляд до суду першої інстанції з урахуванням вимог п. 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" КАС України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дебальцеве задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від                  6 березня 2006 року та рішення господарського суду Донецької області від           16 січня 2006 року у справі № 33/376 пн скасувати.

Справу передати до господарського суду Донецької області на новий розгляд.

Головуючий                                                           І.Ю.Панова

Судді                                                                          А.О. Заріцька

Л.В.Продаєвич