ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19.06.07                                   м. Київ                                     № 34/55-А

17 год. 00 хв.

За позовом
Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва

до
В.1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ада»
В.2: Приватного підприємства «Надра»

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2004 № 14 та
стягнення 102 240 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

секретар судового засідання Шпильова Я.І.

Представники:

від позивача
Мокрицька К.В. (довіреність у справі);

від відповідача 1
від відповідача 2
не з’явився;
не з’явився.

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) відповідно до пункту 6 Розділу VІІ цього Кодексу.

СУТЬ СПОРУ:

Державна податкова інспекція у Солом’янському районі м. Києва (далі –Інспекція) звернулась до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2004 № 14 (далі –Договір № 14), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ада»(далі –Товариство) та Приватним підприємством «Надра»(далі –Підприємство), на підставі частини першої статті 207 Господарського кодексу України (далі –ГК України), із застуванням наслідків, передбачених частиною першою статті 208 ГК України. При цьому позивач просить суд зобов’язати Підприємство повернути Товариству кошти, отримані за Договором № 14 у сумі 102 240 грн. та стягнути з Товариства на користь держави вартість товару, отриманого за Договором № 14 згідно з видатковою накладною № РН-11/6 та податковою накладною № 31 від 11.06.2004 на загальну суму 102 240 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

На думку позивача, умисел Підприємства на укладання Договору № 14, з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, підтверджується рішенням Дарницького районного суду від 01.12.2004 , яким визнано недійсними статутні документи та свідоцтво платника податку на додану вартість Підприємства.

Крім того, позивач вказав, що Договір № 14 укладений між відповідачами спрямований на приховування від оподаткування доходів Підприємства, а саме після укладення Договору № 14 у Товариства виникло податкове зобов’язання, яке Підприємство відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість»повинно було відобразити у бухгалтерських документах, зокрема , у деклараціях та сплатити його до Державного бюджету України.

Відповідач-1 та Відповідач-2 відзивів на позов не надали, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили.

У зв’язку з нез’явленням представників відповідачів та ненаданням витребуваних доказів розгляд справи неодноразово відкладався, ухвали про призначення розгляду справи та про її відкладення а також повістки-виклики направлялися відповідачам за всіма наявними у матеріалах справи адресами, в т.ч. зазначеними в їх установчих та реєстраційних документах.

Відповідно до статті 71 КАС України справа вирішується на підставі наявних в ній доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2004 року між Товариством та Підприємством   було укладено Договір № 14.

На виконання умов Договору № 14 Підприємством було виписано на адресу Товариства видаткову накладну № РН-11/6 від 11.06.2004 та податкову накладну № 31 від 11.06.2004 на загальну суму 102 240 грн., в т.ч. ПДВ –17 040 грн.

На виконання умов Договору № 14 Товариством було здійснено оплату в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями № 862 від 15.06.2004, № 914 від 18.06.2004, № 915 від 21.06.2004, № 922 від 22.06.2004, № 937 від 23.06.2004, № 951 від 25.06.2004, № 959 від 25.06.2004, № 961 від 30.06.2004, № 971 від 30.06.2004, № 993 від 05.07.2004.

Таким чином, факт виконання зазначеного Договору № 14 сторонами, підтверджується матеріалами справи та не спростовується поданими доказами.

Позивач, стверджуючи про наявність в діях Підприємства умислу, спрямованого на досягнення мети суперечної інтересам держави, вважає, що  підставою для висновку щодо спрямованості діяльності Підприємства є рішення Дарницького районного суду від 01.12.2004, яким визнано недійсним  статутні документи та свідоцтво платника податку на додану вартість Підприємства № 38816351, видане 08.08.2003, від дати внесення до Реєстру платників податку на додану вартість.

Частина перша статті 72 КАС України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарський справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За твердженням Інспекції наслідком укладання спірного Договору № 14 являється факт ухилення Підприємства від сплати до Державного бюджету України податку на додану вартість у розмірі 17 040 грн.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до частини першої статті 207 ГК України, недійсним є правочин, який вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Відповідно до підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення податкових зобов'язань з продажу товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, а в разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

З наведеної норми вбачається, що внаслідок виконання спірного Договору № 14 у Підприємства виникли податкові зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 17 040 грн.

Однак, вказана сума податку на додану вартість Підприємством не відображалась у бухгалтерському й податковому обліку, та, відповідно, до Державного бюджету України сплачена не була.

Відповідно до частини другої пункту 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки»доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 3 ГК України, підприємництвом є господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Таким чином, при здійсненні підприємницької діяльності суб’єкт господарювання самостійно вирішує питання, пов'язані із взаємовідносинами з іншими суб'єктами підприємництва. Суб’єкт господарювання зобов'язаний не порушувати інтересів держави, а за завдані шкоду та збитки повинен нести відповідальність у встановленому законом порядку.

Інтереси Держави полягають в дотримані суб'єктами господарювання нормативно правових актів, які визначають соціально-економічні основи Держави та суспільства. До таких правових актів також відноситься Закон України «Про систему оподаткування», згідно статті 2 якого сукупність податків і зборів (обов'язкових платежів), що справляються у встановленому законами України порядку, становить систему оподаткування. Одним з принципів побудови системи оподаткування, згідно статті 3 цього ж Закону, є принцип обов'язковості –впровадження норм щодо сплати податків та зборів, визначених на підставі достовірних даних про об'єкти оподаткування за звітний період.

Підприємство, уклавши спірний Договір № 14 та не відображаючи його результатів в бухгалтерській і податковій звітності, відповідних документах і відомостях, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, не подаючи даних про об'єкти оподаткування до державних органів, не сплачуючи до бюджету відповідних сум податків, порушувало систему оподаткування, яка створена в інтересах держави та суспільства.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про спрямованість діяльності Підприємства при укладенні оспорюваного Договору № 14 на ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), а тому вказаний Договір № 14 був укладений з метою, завідомо суперечною інтересам держави, при наявності умислу з боку Підприємства на ухилення від сплати податків.

Разом з тим, беручи до уваги, що позов заявлено на підставі статей 207 та 208 ГК України, суд відзначає наступне.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень ГК України, цей кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, вказаний Кодекс містить публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди (правочину). Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні статей  238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою (правочином).

При цьому суд відзначає, що моментом вчинення порушення, визначеного статтею 207 ГК України, є момент укладення угоди (правочину) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як підтверджено матеріалами справи, спірний правочин було укладено відповідачами у 2004 році.

Відповідно до статті 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Оскільки позивач звернувся до суду 20.12.2006, тобто більш ніж через два роки після вчинення правопорушення, то за таких обстави суд дійшов висновку про пропущення строків для застосування адміністративно-господарської санкції у вигляді конфіскації.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки спір вирішено на користь суб’єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача –суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідачів не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 9, 69-72, 86, 94, 97, 158-163, 167, пунктом 6 Розділу VІІ КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.06.2004 № 14, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ада»та Приватним підприємством «Надра».

У решті позову відмовити.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання у повному обсязі, шляхом подання через Господарський суд міста Києва заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Сташків Р.Б.