ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

18.09.2007
Справа №2-7/9049-2007

За позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. київ, вул. Шолуденка,1)

До відповідача  Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» (95000, м. Сімферополь, просп. Кірова/пров. Совнаркомівський, 52/1)

Про визнання договору частково недійсним.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – не з’явився.

Від відповідача  - Бутенко О. В., предст., дов. №11/88 від 07.11.2006 р.

Суть справи: Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», в якому просить визнати недійсним  п. 5.2 договору про надання послуг по транспортуванню природного газу №06/07-126 від 31.01.2007 р.

В обґрунтування позовних вимог Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» посилається на те, що положення п. 5.2 договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. суперечать вимогам нормативно-правових актів, а саме: Спільній Постанові Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1785 від 13.11.1998 р. «Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ»; Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та дочірній компанії “Торговий дім “Газ України" Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України", затвердженому наказом Державної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №80 від 19.11.1998 р.; Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, затвердженому постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України  №759 від 12.07.2000 р. Так, позивач зазначає, що вартість газу, одержана в складі плати за газ від споживачів зараховується на розподільний рахунок ДК «Газ України», які перераховуються на консолідований розподільний рахунок, і цими коштами позивач не має права розпоряджатися на власний розсуд.

Супровідним листом №06-5-42041/498 від 19.06.2007 р. матеріали позовної заяви були направлені за підсудністю до Господарського суду АР Крим.

Ухвалою ГС АР Крим від 05.07.2007 р. позовна заява була прийнята до розгляду та порушено провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що при укладанні договору про надання послуг по транспортуванню природного газу №06/07-126 від 31.01.2007 р. сторони вільно врегулювали всі істотні умови, якою, зокрема, є порядок і терміни проведення розрахунків, передбачені п. 5.2 Договору. ДАК «Чорноморнафтогаз» повідомила, що Господарським кодексом України передбачена можливість внесення змін до договору, проте, з відповідною пропозицією щодо зміни умов п. 5.2 Договору позивач до ДАК «Чорноморнафтогаз» не звертався. Відповідач зазначив, що вичерпний перелік підстав для визнання господарського зобов’язання недійсним передбачений статтею 207 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. ДАК «Чорноморнафтогаз» звернула увагу на те, що Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надало доказів, які б підтверджували суперечність положення п. 5.2 Договору інтересам держави і суспільства, або порушення сторонами господарської компетенції при укладанні договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. Крім того, відповідач зауважив, що постанова про затвердження алгоритму розподілу коштів розроблена і затверджена НКРЕ без узгодження з ДПА України, що є порушенням механізму її розробки та схвалення, та не була зареєстрована в Міністерстві юстиції України, через що не може бути регулятором суспільних відносин. З урахуванням викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

17.09.2007 р. до ГС АР Крим від Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» надійшла заява про зміну предмету позову, згідно якої позивач просить визнати недійсними п. 3.4 та п. 5.2 Договору про надання послуг по транспортуванню природного газу №06/07-126 від 31.01.2007 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. Отже, вказаною нормою, яка носить імперативний характер, позивачеві надано право лише на зміну підстави або предмету позову, але не на одночасне вчинення таких двох процесуальних дій. Суд зазначає, що заявою №31/10-9434 від 13.09.2007 р. позивачем фактично змінено і підстави, і предмет позову. Більш того, вимоги про визнання недійсними п. 3.4 та п. 5.2 Договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. не пов’язані однією підставою виникнення. Так, вимогу про визнання недійсним п. 5.2 Договору позивач мотивував суперечністю спірного пункту Спільній Постанові Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1785 від 13.11.1998 р., Наказу Державної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №80 від 19.11.1998 р та Постанові Національної комісії регулювання електроенергетики України  №759 від 12.07.2000 р. У той же час вимога про визнання недійсним п. 3.4 Договору обгрунтована невідповідністю положенням ст. 6 Закону України «Про теплопостачання» та п. 2 Постанови КМУ №1729 від 27.12.2001 р. Судом не можуть бути прийняті до уваги посилання ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» на ст. 58 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказаною статтею позивачеві надано право на об’єднання кількоїх пов’язаних між собою вимог лише на стадії подачі позову, а не під час судового розгляду справи. За таких обставин, сд не може прийняти до розгляду заяву Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №31/10-9434 від 13.09.2007 р. про зміну предмету позову.

Позивач у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін,  підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ :

30.01.207 р. між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Замовник) та Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» (Виконавець) був укладений договір про надання послуг по транспортуванню природного газу №06/07-126, згідно з п. 1.1 якого виконавець зобов’язується здійснити транспортування природного газу, надалі газу, Замовника по газотранспортній системі до газорозподільних станцій, надалі – ГРС, для потреб підприємств комунальної теплоенергетики, теплових електростанцій та котелень промислових підприємств, зокрема блочних (модульних) котелень, які виробляють теплову енергію для потреб населення, бюджетних установ та організацій, а також інших суб’єктів, надалі Споживачів. Замовник зобов’язується оплатити послуги по транспортуванню газу.

Відповідно до п. 3.1 Договору Виконавець приймає газ від Замовника та здійснює його транспортування по території України до ГРС, де передає газ в загальному потоці Замовнику.

Згідно з п. 5.1 Договору вартість наданих виконавцем Замовнику послуг по транспортуванню газу у звітному місяці визначається на підставі акту виконання послуг з транспортування, зазначеному в пункті 3.5 даного договору.

В п. 5.2 Договору передбачено, що оплата послуг Виконавця здійснюється Замовником грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок Виконавця вартості послуг, що були надані Виконавцем у звітному місяці транспортування  до 30 числа наступного за цим місяця.

Вважаючи вказаний пункт таким, що суперечить положенням чинного законодавства України, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач вважає, що п. 5.2 Договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. суперечить наступним нормативно-правовим актам: Спільній Постанові Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1785 від 13.11.1998 р. «Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ»; Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та дочірній компанії “Торговий дім “Газ України" Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України", затвердженому наказом Державної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №80 від 19.11.1998 р.; Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, затвердженому постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України  №759 від 12.07.2000 р.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1785 від 13.11.1998 р. «Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ» з метою вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ та у зв'язку з реформуванням нафтогазового комплексу України і ліквідацією Державної акціонерної холдингової компанії "Укргаз" було постановлено відкрити в уповноважених банках розподільні рахунки газозбутовим і газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та консолідований розподільний рахунок дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, та здійснення розрахунків за поставку та транспортування природного газу. Кошти, що надійшли протягом операційного дня від споживачів природного газу, установи банків зараховують на розподільні рахунки газозбутових і газотранспортних підприємств постачальників природного газу. Ці кошти установи банків розподіляють згідно з алгоритмом розподілу коштів з розподільних рахунків газозбутових і газотранспортних підприємств та перераховують на консолідований розподільний рахунок. Алгоритм розподілу коштів розробляється Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та затверджується Національною комісією регулювання електроенергетики за погодженням з Державною податковою адміністрацією і доводиться до установ банків не пізніш як за 5 днів до початку його використання.

Згідно з п. 2 Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та дочірній компанії “Торговий дім “Газ України" Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України", затвердженому наказом Державної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №80 від 19.11.1998 р., газозбутові та газотранспортні підприємства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відкривають розподільні рахунки в уповноважених банках для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, з якими газозбутові та газотранспортні підприємства перебувають у договірних відносинах на поставку газу, та перерахування їх на консолідований розподільний рахунок дочірньої компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Судом встановлено, що алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств був затверджений постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України  №759 від 12.07.2000 р.

З матеріалів справи вбачається, що посилання на суперечність п. 5.2 договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. саме вказаному Алгоритму і стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про визнання його недійсним.

Проте, суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Так, в ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Отже, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що Господарський кодекс України є спеціальним законом по відношенню до Цивільного кодексу України, та сфері господарювання підлягає переважному застосуванню.

В ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Суд зазначає, що спеціальна норма не може суперечити загальній, а може лише доповнювати її або уточнювати. В даному випадку ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України уточнює ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України та вказазує, що підставою для визнання недійсним зобов’язання (правочину), укладеного в сфері господарювання, є його невідповідність саме положенням закону, а не іншим нормативно-правовим актам України.

За таких обставин, судом не можуть бути визнати переконливими посилання Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» як на підставу для задоволення позову на суперечність п. 5.2 Договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. положенням Постанови КМУ та Національного банку України, Наказу Державної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Постанови НКРЕ, оскільки вказані акти не відносяться до категорії «закон», тобто нормативно-правового акту, прийнятого у встановленому порядку Верховною Радою України.

Судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на Постанову Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 р. та Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України №02-5/111 від 12.03.1999 р., оскільки вказані документи були прийняті зазначеними судовими органами дло прийняття Господарського кодексу України та, відповідно, набрання ним чинності, який визначає виключні підстави для визнання господарського зобов’язання (правочину) недійсним.

Відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством для доведення такого роду фактів.

Проте, позивач не надав суду доказів того, що п. 5.2 Договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. суперечить положенням закону, інтересам держави, або порушення сторонами господарської компетенції при укладанні договору №06/07-126 від 31.01.2007 р.

Крім того, суд звертає увагу на те, що всупереч Постанові Кабінету Міністрів України та Національного банку України №1785 від 13.11.1998 р. вищезазначений Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, не був погоджений з Державною податковою адміністрацією України, як того вимагала вищевказана Постанова. Отже, при прийняття зазначеного Алгоритму не був дотриманий порядок його прийняття та погодження.

Суд також зазначає, що відповідно до Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №493/92 від 03.10.1992 р. з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Однак, в порушення вказаного Указу Президента України Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України, через що не може бути віднесений до катерогії нормативно-правових актів і, як наслідок, підставою для визнання п. 5.2 договору №06/07-126 від 31.01.2007 р. недійсним.

Крім того, суд зауважує, що при визнанні недійсним пункту 5.2 в Договорі №06/07-126 від 31.01.2007 р. взагалі будуть відсутні положення про порядок та умови проведення розрахунків, які для договорів даного виду є істотними умовами. Отже, при визнанні недійсним п. 5.2 Договору буде порушено право відповідача на своєчасне та повне отримання вартості наданих послуг з транспортування газу на договірній основі.

Ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов’язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 651, 652 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Причому договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, у разі істотної зміни обставин  та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Проте, позивач не скористався наданим йому вищенаведеними положеннями законодавства правом та не звертався до ДАК «Чорноморнафтогаз» з пропозицією змінити п. 5.2 договору №06/07-126 від 31.01.2007 р.

З урахуванням викладеного у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Судові витрати підлягають віднесенню на позивача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.