ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.10.07р.

Справа № 10/369-07

За позовом  Науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" , м. Дніпропетровськ

до  Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" , м. Дніпропетровськ

про визнання права власності

Суддя  Кощеєв І.М.

Представники:

Від позивача:Лєбєдєв О.Ю. (дов.№638 від 11.08.06 р.) - представник

Норочевський О.О. (дов.№749 від 17.09.07 р.) - представник

Від відповідача: Панченко Г.Г. (дов. від 01.12.2006 р.) - представник

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відповідача про визнання права на розпорядження грошовими коштами, які неправомірно утримуються Відповідачем, шляхом оплати ними  спожитої електричної енергії. Підстави з якими Позивач пов’язує свої позовні вимоги : у Позивача виникло зобов'язання перед Відповідачем щодо сплати на його користь 280 306 грн. 98 коп., відповідно до рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі № 5/181-06 від 27.07.2006 р. Станом на сьогоднішній день воно не виконано. Відповідно до ст. ст. 192, 328 ЦК України, у Позивача виникло право власності на вказані грошові кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним за власною волею, незалежно від волі інших осіб. Факт утримання цього майна - відповідних грошових коштів у тому числі Відповідачем, не позбавляє Позивача права розпоряджатися ними. Ст. 26 Закону України “Про електроенергетику”встановлено порядок оплати за використану електричну енергію - виключно грошовими коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок постачальника електричної енергії зі спеціальним режимом використання. Оскільки вище вказані грошові кошти, які є власністю Позивача вже перераховані Відповідачеві в належному порядку для оплати спожитої електричної енергії, Позивач має право розраховуватися ними. Однак це право Відповідачем не визнається.

За твердженням Науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" - Відповідач відмовив Позивачеві у вирішенні питання погашення сторонами взаємної заборгованості шляхом взаємозаліку. Позивач вважає, що подібні дії Відповідача свідчать про стійке небажання виконувати судове рішення, не визнання законного права Позивача на розпорядження грошовими коштами, що належать йому на праві власності.

Відповідач проти задоволення позовних вимог Позивача заперечує, зазначаючи на їх необґрунтованості та безпідставності, оскільки згідно зі ст. 26 Закону України “Проелектроенергетику” споживач, кому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Відповідач вважає, що твердження Позивача про те, що оскільки кошти в розмірі 277 414 грн. 84 коп. вже перераховані Відповідачеві в належному порядку для оплати спожитої електроенергії, то Позивач має право розрахуватися ними, не відповідають дійсності. Так, вказані кошти були перераховані в рахунок боргу, що виник станом на 01.01.2003 р. відповідно до графіку погашення боргу до договору № 62 від 20.07.2001 р., а заборгованість в розмірі 81 745 грн. 76 коп. виникла з договору № 125 від 03.01.2003 р. за перевищення ліміту споживання.

Також Відповідач вказує на те, що діючим законодавством не передбачене зарахування заборгованості за зобов'язаннями іншого матеріально-правового змісту на стягнену судом заборгованість. Твердження Позивача про стійке небажання Відповідача виконувати судове рішення також не відповідає дійсності та є необгрунтованим.

За згодою представників сторін  у судовому засіданні було оголошено тільки вступну та резолютивну частину рішення.

Вислухавши пояснення представників сторін , дослідивши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі № 5/181-06 від 27.07.2006 р. стягнуто з Відповідача на користь Позивача 277 414 грн. 83 коп. основного боргу, 2 774 грн. 15 коп. державного мита, 118 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Виконавче провадження відкрите на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.07.2006 р. по справі № 5/181-06 було зупинено на підставі ст. 34 Закону України “Про виконавче провадження” у зв’язу із внесенням підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”. Так, ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” внесено до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”.

Позивачем на адресу Відповідача було направлено лист № 538 від 09.07.2007 р. та вимогу про недопущення відключення електричної енергії № 589 від 19.07.2007 р., якими пропонувалося провести взаємозалік зустрічних вимог або укласти угоду про припинення зобов'язання щодо сплати боргу за домовленістю сторін Відповідач відмовив Позивачеві у вирішенні питання погашення сторонами взаємної заборгованості шляхом взаємозаліку, посилаючись у своєму листі № 5650 від 06.08.2007 р. на те, що спожита електрична енергія сплачується виключно грошовими коштами. Листом № 5818 від 10.08.2007 р., Відповідач відмовив Позивачеві в укладанні угоди про припинення забов'язання, вказуючи на неможливість подібного шляху вирішення спірного питання.

Позивач просить визнати право Науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" на розпорядження грошовими коштами, які неправомірно утримуються Відповідачем, шляхом оплати ними  спожитої електричної енергії.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Ст. 13 ЦК України регламентує межі здійснення цивільних прав. Так, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст. 316 ЦК України ).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, розпоряждення майном є складовою права власності.

Ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом ( ст. 320 ЦК України ).

Згідно зі ст. 26 Закону України “Про електроенергетику” споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії. Також, відповідно до п. 6.3 розділу 6 Правил користування електричною енергією встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом. У разі перерахування споживачем коштів за електричну енергію на інший рахунок постачальника, останній має повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання.

Враховуючи наведене, господарський суд вважає позовні вимоги Позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зазначеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог Позивача –відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення  шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського   суду.

Суддя

І.М. Кощеєв

(  рішення оформлене відповідно до ст. 84 ГПК України 05.10.2007 р. )