ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.08.07                                                                                       Справа №10/201/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В. судді  Мойсеєнко Т. В.    , Коробка Н.Д.  , Кричмаржевський В.А.

при секретарі Лола Н.О.

за участю представників

позивача: Матіс Т.В., довіреність № 179 від 29.09.2006р. керівник групи юридичного забезпечення збуту електричної енергії юридичного відділу; Піх А.Б., довіреність № 260 від 13.11.2006р., начальник юридичного відділу.

відповідача: Яцуренко О.А., довіреність № 14/1548 від 25.04.2007р.; Зінченко А.П., довіреність № 14/1549 від 25.04.2007р., головний енергетик.

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 10/201/07 та апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», м.Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 07.05.2007р. у справі 10/201/07

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», м.Запоріжжя

до відповідача Відкритого акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат», м.Запоріжжя

про визнання договору недійсним

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.05.2007р. у справі                         № 10/201/07 (суддя Алейнікова Т.Г.) у задоволені позову відмовлено.

Рішення прийнято з посиланням на статті 203, 215 ЦК України, ст.ст.179, 180 ГК України та мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем були погоджені відповідно до вимог нормативних актів точка продажу електроенергії, балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, що дало змогу визначити клас споживача та ціну електроенергії, тобто дії сторін при укладенні договору на постачання електричної енергії № 2020 від 01.05.2006р. відповідають вимогам діючого законодавства.

Не погодившись з прийнятим у справі судовим рішенням ВАТ «Запоріжжяобленерго» подало апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного господарського суду, в якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Свої доводи апеляційної скарги заявник обґрунтовує тим, що судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального права та при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справи. При цьому позивач зазначає, що відповідно п.5.4 ПКЕЕ визначений перелік необхідних документів, що є невід’ємними частинами договору. Так, всупереч п.п. 2 п.5.4 ПКЕЕ відповідачем було надано позивачу при укладенні договору акт про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін без визначення балансової належності електроустановок та електричних мереж. Таким, чином, апелянт вважає, що сторони не погодили у встановленому законом порядку п.п.5.5, 5.6 ПКЕЕ таку істотну умову договору, як балансову належність електроустановок, що в свою чергу призвело до помилкового визначення точки продажу електричної енергії та невідповідності п.1.2 ПКЕЕ. Також, скаржник наголошує на тому, що точка продажу електричної енергії була встановлена з порушенням чинного законодавства, тобто договір не відповідає п.п.5 п.5.5 ПКЕЕ та Порядку визначення класів споживачів електричної енергії, диференційованих за ступенями напруги, затверджений постановою НКРЕ від 13.07.1998р. за № 1052.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, а апеляційна скарга позивача є необґрунтованою з огляду на таке. Пункт 5 ПКЕЕ затверджених Постановою НКРЕ від 31.07.1996р. за № 28 встановлює порядок укладення договорів на постачання електричної енергії. П.п. 5.2 ПКЕЕ встановлені його істотні умови, що є обов’язковими для сторін під час його укладення, а саме умови зазначені у підпунктах 5.5, 5.6, 5.7 цих Правил. П.п. 5.5, 5.6, 5.7 ПКЕЕ не встановлена така істотна умова договору, як балансова належність. Крім цього, відповідач вказує на те, що в якості додатку до договору та додаткової угоди були складені акти розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін відповідно від 01.05.2006р. та 01.06.2006р. В цих актах була встановлена точка продажу електроенергії, однак, оскільки між сторонами існує спір відносно права власності на енергообладнання, то в спірному договорі та додатковій угоді до нього в вище вказаних актах точка продажу електроенергії, розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін погоджена тимчасово до рішення судових спорів. Також, відповідач посилається на лист НКРЕ № 1086/11/17-07 від 24.02.2007р. «Згідно з положеннями пункту 1.4 ПКЕЕ, електрична енергія продається в точці продажу, розташування якої визначається у відповідному договорі. Точка продажу, як правило встановлюється на межі балансової належності електроустановок споживача. За взаємною згодою сторін точкою продажу може бути визначена інша межа балансової належності. Таким чином, на думку відповідача, під час укладення договору сторонами були дотриманні норми чинного законодавства. На підставі викладеного, відповідач просить рішення господарського суду Запорізької області від 07.05.2007р. у справі № 10/201/07 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 15.06.2007р. у справі             № 10/201/07 апеляційна скарга позивача була прийнята та призначена до розгляду на 14.08.2007р.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2343 від 14.08.2007р. справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді – Мойсеєнко Т.В., суддів Коробка Н.Д., Кричмаржевський В.А., даною колегією прийнято постанову.

За згодою представників сторін судовий процес вівся без застосування засобів технічного забезпечення та за його згодою у судовому засіданні, яке відбулось 14.08.2007р. оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи і апеляційної скарги, взявши до уваги доводи представників сторін, колегія суддів встановила, що

01.05.2006р. між Відкритим акціонерним товариством “Запоріжжяобленерго” (постачальник за договором) та Відкритим акціонерним товариством “Запорізький абразивний комбінат”(споживач за договором) про постачання електричної енергії                 № 2020, згідно якого позивач зобов’язався продати відповідачу електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною  у додатку № 1 “Обсяги постачання електроенергії споживачу”, а споживач зобов’язався  оплачувати постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами даного договору. У п.1 сторони узгодили, що точки продажу енергії визначаються додатком № 2 “Точки продажу електричної енергії споживачу.”

Відповідно до п. 9.4 в редакції додаткової угоди № 1 від 01.06.2006р. до договору  № 20202 від 01.05.06р. вказаний спірний договір укладений на термін до 31.12.2006р. і вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії.

У пунктах 2.2.2.,2.3.3,4.1.1.,7.6.,9.2 сторони домовилися, що межа балансової належності (точка продажу) встановлена цим договором тимчасово до вирішення спору  між постачальником електричної енергії та споживачем по справах №№ 17/73д-26/141/06,14/110,22/350,39/205 та набрання чинності остаточного рішення судових інстанцій.

У п.1 акту розмежування балансової належності електромереж, що є додатком №9 до договору № 2020 від 01.05.06р. зазначено, що балансова належність електроустановок  визначається на підставі майнових документів постачальника та споживача і остаточно встановлюється рішенням судових інстанцій по справах №№ 17/73д-26/141/06, 14/110, 22/350, 39/205.

Як пояснили представники сторін, спірний договір виконується сторонами, не розірваний.

Позивач оспорює спірний договір з тих підстав, що сторонами не погодили такої  істотної умови договору необхідної за законом , як балансову належність, що призвело до  неправильного визначення точки продажу електричної енергії класу споживача та ціни продажу електроенергії. Тому вважає, що договір суперечить ст.179 ГК України, п.1.4.,п.п.2 п.5.4, 5.5, 5.6 Правил користування електричною енергією, затверджених  постановою НКРЕ від 31.07.96р.(зі змінами та доповненнями),п.п.5 п.5.5.Порядку  визначення класів споживачів електричної енергії, диференційованих за ступенями напруги, затверджених постановою НКРЕ від 13.липня 1998р. № 1052(зі змінами та доповненнями) та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.203,215,638 ЦК України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом наслідків

Згідно п.10 роз’яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсним” від 12.03.1999р. № 02-5/111 (з подальшими змінами), відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Спірний договір, як вже зазначалося, укладено 01.05.2006р., тому до спірних цивільно – правових відносин слід застосовувати Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.96р. в редакції постанови НКРЕ № 910 від 17.10.2005р., які діяли на час укладання спірного договору.

Відповідно до вимог ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам судочинства.

Згідно статті 179 ГК України спірний договір є господарським договором, який укладається на підставі типового договору.

Як визначено ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законодавством порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх істотних умов. Істотними є умови, визнанні такими за законом чи необхідні для договорів даного виду. (ст.180 ГК України).

Зі змісту наведених норм закону слідує, що в належній формі досягнення згоди сторін з усіх істотних умов договору полягає у конкретному визначенні цих умов в тексті договору.

Вимоги щодо форми договору встановлені ст.181 ГК України та ст.207 ЦК України.

Статтею 277 ГК України передбачено, що абоненти користуються енергією з дотриманням правил користування енергією відповідного виду, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На момент укладання спірного договору діяли Правила користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.96р. в редакції постанови НКРЕ № 910 від 17.10.2005р., яка набрала чинності 29.11.2005р. і була чинною до 19.12.2006р.(далі –ПКЕЕ).

У п.п.1.13 вказаних Правил визначено, що укладення, внесення змін, подовження чи розірвання дії будь-якого із договорів здійснюються відповідно до вимог законодавства та цих Правил.

Згідно підпунктів 5.1., 5.2. цих Правил договір про постачання електричної енергії  є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і  споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. При укладенні договору про  постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового  договору(додаток 3). Умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

Пункт 5.5 ПКЕЕ визначає перелік істотних умов, які необхідно зазначати у договорі про постачання електроенергії. Однак у цьому переліку не зазначено, що балансова належність електроустановок є істотною умовою договору. Лише у п.5.6 ПКЕЕ зазначено, що невід’ємною частиною договору про постачання електричної енергії є акт про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Тобто сторони за взаємною згодою визначають не балансову належність, а межу балансової належності.

Як слідує з матеріалів справи, у формі додатку № 9 до договору та додаткової угоди були підписані акти розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін відповідно від 01.05.2006р. та 01.06.2006р. У п.1 цих актів сторони узгодили, що балансова належність електроустановок визначається на підставі майнових документів постачальника та споживача і остаточно встановлюється  рішенням судових інстанцій по справах  №№ 17/73д-26/141/06, 14/110, 22/350, 39/205.

Також як встановлено, у пунктах 2.2.2.,2.3.3,4.1.1.,7.6.,9.2 сторони домовилися, що межа балансової належності (точка продажу) встановлена цим договором тимчасово до вирішення спору між постачальником електричної енергії та споживачем по справах №№ 17/73д-26/141/06,14/110,22/350,39/205 та набрання чинності остаточного рішення судових інстанцій.

У додатку № 2 до договору № 20220 від 01.05.06р. сторони конкретно визначили точки продажу електричної енергії споживачу, найменування приєднання споживача та напругу у точці продажу. У додатку № 2 сторони домовилися, що точка продажу встановлена тимчасово до вирішення спорів між сторонами по справах №№ 17/73д-26/141/06, 14/110, 22/350, 39/205.

Тобто, враховуючи те, що між сторонами по справі існує судовий спір відносно права власності на енергоустановки, в спірному договорі, додатковій угоді та додатках до нього, і зокрема, вище вказаних актах точки продажу електроенергії, межа балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін погоджена сторонами тимчасово до вирішення судових спорів

Згідно п.1.2 ПКЕЕ точка продажу електричної енергії це межа балансової належності, на якій відбувається перехід права власності на електричну енергію.

Таким чином, сторони узгодили умови спірного договору щодо межі балансової належності  також і тим, що визначили конкретні точки продажу електроенергії.

Факт погодження згідно з вимогами нормативних актів точки продажу електроенергії, балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності дало змогу визначити клас споживача та ціну електроенергії.

Спірний договір вчинений з дотриманням вимог ч.2 ст.207 ЦК України, ч.1 ст181 ГК України, підписаний уповноваженими представниками сторін без заперечень та розбіжностей і скріплений печатками підприємств.

Крім того, слід відмітити, що відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про електроенергетику» органом державного регулювання діяльності в електроенергетиці є Національна комісія регулювання електроенергетики України.

Згідно з абзацам 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про електроенергетику» та ч.7 статті 3 Положення про НКРЕ затвердженої Указом Президента України від 14.03.1995р. за               № 213/95 НКРЕ розробляє та затверджує правила користування електричною енергією і на підставі покладених на неї обов’язків, розробляє та затверджує обов’язкові для виконання нормативні акти з питань, які відносяться до її компетенції.

Також НКРЕ відповідно до п.1.14 ПКЕЕ надані повноваження розглядати спірні питання, які  виникають між  споживачем та постачальником електричної енергії.

Листом № 1086/11/17-07 від 24.02.2007р. НКРЕ повідомила, що згідно з положеннями пункту 1.4 Правил користування електричною енергією, електрична енергія продається в точці продажу, розташування якої визначається у відповідному договорі. Точка продажу, як правило встановлюється на межі балансової належності електроустановок споживача. За взаємною згодою сторін точкою продажу може бути визначена інша межа балансової належності.

Таким чином, сторони при укладенні спірного договору узгодили у відповідності до норм чинного законодавства та підзаконних актів НКРЕ межу балансової належності (точку продажу електроенергії), тому вимоги позивача з заявлених у позові підстав задоволенню не підлягають.

Позивач в супереч ст. 33, 34 ГПК України не довів наявність обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що судом було порушено ст.41 ГК України, оскільки відповідно до Роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практиці призначення судової експертизи» від 11.11.1998р. за № 02-5/424 неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, які діючим законодавством віднесенні до компетенції суду».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Запорізької області про відмову у задоволенні позовних вимог. Підстав для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Судові витрати за розгляд справи у апеляційній інстанції покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. 49 ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

Постановив:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», м.Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 07.05.2007р. у справі №10/201/07 залишити без змін.

Головуючий суддя Мойсеєнко Т. В.

судді  Мойсеєнко Т. В.

Коробка Н.Д.  Кричмаржевський В.А.