ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2007 р.

Справа № 17/202-3826

15:30

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської
області

у складі   судді Андрусик
Н.О.

при секретарі судового засідання
Грохольській В.В.

Розглянув справу

За позовом: Тернопільського
обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль

До відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1., с.
Семиківці  Теребовлянського району
Тернопільської області

За участю представників :

Позивача:
Гафтко Н.Л., головний спеціаліст, доручення № 04-83/648 від 04.07.2007 року

Відповідача:
не з'явився;

В процесі розгляду справи
представнику позивача роз'яснено належні йому права та обов'язки, передбачені
статтями 49,51,59, 130 КАС України.

За відсутності відповідного
клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася .

Позивач -
Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.
Тернопіль, 31.07.2007р. звернувся до господарського суду з позовом до Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1., с.
Семиківці  Теребовлянського району
Тернопільської області, про стягнення адміністративно-господарських санкцій в
сумі 2245,34 грн., в тому числі 60,34 грн. нарахованої пені за нестворення робочих
місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році.

Обґрунтовуючи позов, Позивач
посилається на те, що підприємець не виконав встановленого статтею 19 Закону
України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу
робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що свідчать дані „Звіту про
зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік" (форма № 10-ПІ),
поданого ОСОБА_1

Як стверджує позивач, відповідач
використовує найману працю в своїй підприємницькій діяльності, а тому у відповідності
до чисельності працюючих, повинен був забезпечити норматив робочих місць в
кількості 1 (одного) робочого місця для працевлаштування інвалідів, однак
Приватним підприємцем ОСОБА_1, с. Семиківці
Теребовлянського району Тернопільської області у 2006 році не було
працевлаштовано жодного інваліда, чим порушено вимоги Закону.

Спираючись на положення ст. 20
Закону України „Про основи соціальної" захищеності інвалідів в
Україні", Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування
інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995
року № 314, позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі середньорічної
заробітної плати за кожне робоче місце не зайняте інвалідом та пеню, нараховану
за порушення строків їх сплати.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, а отже
розглядаються в порядку і за правилами Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі -КАС України), що набрав чинності з 01.09.2005р., у
відповідності до п.6 Прикінцевих та перехідних положень якого, до початку
діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі
господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України
1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС
України.

Ухвалою суду від 12.09.2007 р.
відкрито провадження в порядку ст. 107 КАС України у справі із призначенням
попереднього судового засідання на 02.10.2007р.

Зважаючи на те, що сторонами не
врегульовано спір, у порядку, визначеному частиною третьою статті 111 КАС
України, у відповідності до статті 121 КАС України, судом закінчено підготовче
провадження та призначено справу № 17/202-3826 до судового розгляду на
18.10.2007р.

В
судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги в повному
обсязі.

У відзиві на позов Приватний
підприємець ОСОБА_1 заперечує заявлені вимоги повністю, вважає їх
безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення і зазначає, що ним
дотримано вимоги, встановлені Законом України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" щодо створення робочого місця, зокрема,
було створено та атестовано одне вільне робоче місце для працевлаштування
інваліда та проінформовано органи, до компетенції яких відноситься
працевлаштування інвалідів, про його створення, однак, інваліди для
працевлаштування не були направлені відповідними органами. Просить в позові
відмовити.

В судовому засіданні відповідач не
забезпечив явку представника з належно оформленими повноваженнями у
відповідності до вимог ст. 58 КАС України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення та доводи представника позивача, оцінивши представлені
докази в їх сукупності, господарський суд встановив наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1
Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та Інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції
адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених законом.

У відповідності до статті 8 Закону
України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"
державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності Інвалідів
здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної
політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого
самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення
про Фонд соціального захисту Інвалідів (далі - Фонд), затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002р. № 1434, Фонд є урядовим
органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та
підпорядковується йому.

Згідно пункту 9 цього Положення для
реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються
територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

Тернопільське обласне відділення
Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного
Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням
підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним
надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують
установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування
інвалідів, а також на Фонд покладено обов'язок сприяння створенню робочих
місць для працевлаштування інвалідів, професійному навчанню непрацюючих
інвалідів.

Крім того у відповідності до п. 5
Положення Фонд соціального захисту інвалідів вправі проводити
перевірки підприємств, установ, організацій щодо додержання ними нормативів
робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Закон України „Про основи
соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначає основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами
можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя
суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, а
також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для
підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману
працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків середньооблікової , чисельності штатних працівників
облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного
робочого місця.

Стаття 20 Закону передбачає, що
підприємства (об'єднання), установи і організації, крім тих, що повністю
утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від
форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати
на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації, у тому
числі на підприємстві, організації, громадській організації фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Як видно з даних Звіту про зайнятість
інвалідів (Форма № 10-ПІ) за 2006 рік, поданого відповідачем до Фонду,
середньооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за рік
складає 10 осіб, тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про
основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів для Приватного підприємця ОСОБА_1 становить 1
робоче місце.

Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій, за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі на підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної особи, що використовує найману працю.

На підставі поданого Звіту
позивачем у справі визначено, що у 2006 році, фізична особа-підприємець повинен
був працевлаштувати одного інваліда, однак, норматив останнім не виконано, а
тому позивач нарахував штрафні санкції в розмірі 2185,00 грн. та за порушення
строків їх сплати, на підставі ч. 3 ст. 20 Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів України", нарахував пеню в розмірі 60,34
грн., котра обчислюється, виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла на момент сплати.

У відповідності до вимог статті 18
Закону України ''Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", в
редакції Закону, що діяла протягом звітного періоду (періоду, за який заявлено
до стягнення штрафні санкції), працевлаштування інвалідів на підприємствах
здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики,
органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір
робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність,
з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а
також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Статтею 8 Закону України "Про
зайнятість населення" встановлено, що громадяни України мають право на
працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ,
організацій і до іншого роботодавця або до державної служби зайнятості.

Пунктами 5,10,11,12,13,14 Положення
про робоче місце інваліда і Порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 "Про
організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів" передбачено, що
підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів,
включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві
органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування
інвалідів, однак, працевлаштування останніх здійснюється державною службою
зайнятості, органами Мінсощахисту, місцевими радами народних депутатів,
громадськими організаціями інвалідів з урахуванням їх побажань, стану здоров'я,
здібностей і професійних навичок інваліда, висновків МСЕК.

Відповідно до Положення про робоче
місце інваліда та Порядку працевлаштування інвалідів, робоче місце інваліда
визначено як окреме місце або ділянка виробничої площі на підприємстві в
установі, організації незалежно від форм власності та господарювання, де
створено необхідні умови для праці інваліда. Робочим місцем інваліда може
бути і звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням
можливостей інваліда воно може бути використане для працевлаштування інваліда.
Даним Положенням передбачено, що центри зайнятості та відділення Фонду
ведуть облік робочих місць для інвалідів, створюваних понад норматив (п.
6), для чого підприємствам виділяється цільова позика (п. 7).

Відповідно до п.5,10-14 Положення
про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95р. за №314, робоче місце
інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам
робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною
комісією за участю МСЕК., органів Держнаглядохоронпраці, громадських
організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому
інваліда.

Крім того, згідно даного Положення на
місцеві органи соціального захисту населення в тому числі і Фонд, покладено
обов'язок виявляти інвалідів, які бажають працювати, щомісячно надсилати
державній службі зайнятості списки інвалідів, які бажають працювати із
зазначенням професій та спеціальностей, подають заявки на професійне навчання
інвалідів (п. 11). а державна служба зайнятості сприяє працевлаштуванню
інвалідів та направляє інвалідів на професійне навчання за рахунок коштів
Фонду.

Отже, нормами
чинного законодавства, яке регулює соціальний захист інвалідів в Україні на
підприємства покладено обов'язок по створенню кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.
Працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, місцевими
радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів тощо.

Частиною 4 статті 20 зазначеного
Закону визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та
сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними
особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15
квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу,
встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до
правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених
цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського
кодексу України .

Як встановлено судом і це випливає
з матеріалів справи, відповідачем у відповідності до наказів № 1 від 15 грудня
2005 року та №1 від 04.01.2006р. створено
постійно діючу атестаційну комісію для атестації робочих місць для
працевлаштування інвалідів та наказано розробити і затвердити Інструкцію про
робоче місце інваліда, атестувати робоче місце для працевлаштування інваліда на
посаду «Прибиральник невиробничих приміщень». З акту атестації робочого місця
від 16.01.2006р. вбачається, що відповідачем 16.01.2006р. атестовано вільне
робоче місце для працевлаштування інваліда прибиральником невиробничих
приміщень (копія акту б/н від 16.01.2006р. знаходиться в матеріалах
справи).

Атестацію робочого місця проведено
комісією за участю представників санітарно-гігієнічного відділу Теребовлянської
санепідемстанції та експерта з умов праці Управління праці та соціального
захисту населення Теребовлянської районної державної адміністрації.

Окрім того, відповідачем у 2006р.
повідомлено Теребовлянський районний центр зайнятості та  Управління праці та соціального захисту
населення Теребовлянської районної державної адміністрації про наявність
вільного (вакантного) робочого місця для працевлаштування інваліда, про що
свідчать копії листів №1 від 20.01.2006р. та №2 від 20.01.2006р. з доказами їх
отримання наручним, лист-відповідь Теребовлянського районного центру зайнятості
№РЦ-02/704 від 27.09.2007р.

Таким чином, органи соціального
захисту населення та державної служби зайнятості були проінформовані про
створення робочого місця для інваліда на підприємстві відповідача, проте не
вжили заходів щодо направлення інваліда на вакантне місце з метою його
працевлаштування. Вказане також підтверджується листом Теребовлянського
районного центру зайнятості №РЦ-02/704 від 27.09.2007р., згідно якого
відповідача повідомлено, що протягом 2006р. в пошуках роботи до центру
зайнятості звернулася одна особа з обмеженими фізичними можливостями і її було
працевлаштовано в ТОВ «Теребовлярембуд».

Матеріали справи також не містять
доказів відмови у працевлаштуванні інваліда відповідачем у справі.

Окрім того, суд звертає увагу, що
доводи відповідача, стосовно скасування форми статистичної звітності 3-ПН на
2006р. у відповідності до наказу №392 від 30.11.05р. Держкомстату України та
стосовно того, що така звітність є обов'язковою лише для юридичних осіб, а не
суб'єктів підприємницької діяльності судом відхиляються як неспроможні,
виходячи з такого.

У відповідності до наказу №420 від
19.12.2005р. Міністерства праці та соціальної політики України «Про
затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх подання», зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 21.12.2005р. за №1534/11814 було затверджено
та введено в дію з 04.01.2006р. інструкції, зокрема форми №3-ПН «Звіт про
наявність вакансій».

Даним наказом визначено, що звіт
про наявність вакансій (ф.3-ПН) подається при наявності вакансій всіма
підприємствами, установами, організаціями, їх структурними підрозділами та
філіями незалежно від форми власності та господарювання центрам зайнятості за
місцем реєстрації як платника страхових внесків.

У відповідності до «Загальних
положень»Інструкції щодо заповнення форми звітності N 3-ПН "Звіт про
наявність вакансій", затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної
політики України від 19 грудня 2005 року N 420 передбачено, що у разі
необхідності підбору працівників за сприяння центрів зайнятості фізичні
особи, у тому числі підприємці, також можуть інформувати центри зайнятості
про наявність вакансій за цією формою, де в графі 15 під шифром 11 зазначаються
дані про можливість працевлаштування на вільних робочих місцях інвалідів.

Отже, як випливає з вищенаведеного
у 2006р. чинними були нові форми статистичної звітності, які передбачали право
суб'єктів підприємницької діяльності подавати до центру зайнятості звіт про
наявність вакансій за умови вільних робочих місць для працевлаштування
інвалідів.

Таким чином, враховуючи, що подання
звіту саме за встановленою формою не було обов'язком підприємця, суд вважає
належним доказом інформування центру зайнятості та Управління праці і
соціальної політики про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів
шляхом направлення листів від 20.01.2006р., котрі були отримані відповідними
органами, що підтверджується штампом про отримання на листах.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінка доказів на предмет
встановлення їх належності та допустимості здійснюється господарським судом, що
передбачено положеннями статей 70,138 КАС України.

Позивач, всупереч вимог ст.ст. 70,
138 КАС України, не довів належними та допустимими доказами факт невиконання
відповідачем обов'язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування
інвалідів, не представив суду належних та допустимих доказів вчинення Суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, с.
Семиківці  Теребовлянського району
Тернопільської області порушень, визначених спеціальним законом, як і доказів
здійснення Фондом перевірки щодо створення підприємцем робочих місць для
працевлаштування інвалідів чи відсутності таких місць у відповідача.

Враховуючи, що відповідачем
дотримано норматив по створенню робочого місця для працевлаштування інвалідів,
позовні вимоги щодо притягнення останнього до відповідальності на підставі ст.
20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні" суд визнає необґрунтованими, безпідставними, такими, що не
підлягають до задоволення.

У
відповідності до приписів ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не
стягуються.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 1,17,49,51,59,70,130,138,161-163 Кодексу адміністративного судочинства
України, ст.ст. 8,18,19,20 Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В
задоволенні адміністративного позову відмовити.

На постанову суду сторони мають
право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня
складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної
інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Постанова
складена в повному обсязі 22 жовтня 2007 року.

Суддя
Н.О. Андрусик