ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"12" вересня 2007 р.
Справа №  4/248

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. розглянув у судовому засіданні справу  №  4/ 248

за позовом: приватного підприємства фірми "Мрія-94", м. Харків

до відповідача: приватного підприємства "Кривбас-Цемент-Груп", м. Кіровоград

про стягнення 212234,03 грн.

Представники сторін:

від позивача - Єршов Ю.В. , довіреність № 17  від 31.08.07;

від відповідача - Вузленко О.П. , довіреність № 134/07-07  від 26.07.07;

СУТЬ  СПОРУ:

Заявлено  позов про  стягнення  з приватного підприємства "Кривбас-Цемент-Груп" заборгованість в  розмірі  212234,03 грн.  за отриманий  товар,   суму  сплаченого  державного  мита в розмірі  2122 грн. 34 коп. та  118  грн.  витрат  на  інформаційно- технічне  забезпечення  судового  процесу     на користь  приватного підприємства фірми "Мрія-94". Через канцелярію суду 11.09.2007 року   від позивача  надійшла  позовна заява в якій  він   змінює  розмір  заявлених раніше позовних вимог виходячи із зробленого  перерахунку   розміру пені та   3-х  процентів  річних виходячи з наявності  заборгованості станом  на   12.09.2007 року, тобто на час  розгляду справи  судом. Позивач  просить    стягнути з відповідача  суму основного боргу в  розмірі   203518 грн. 53 коп., пеню в розмірі  11824 грн. 66 коп., три проценти річних 2187 грн. 85 коп., а всього  217531  грн. 04 коп. Господарським  судом  приймаються  змінені  позовні вимоги, оскільки  їх подання  відповідає вимогам  ст.22 ГПК України,  на  збільшену  суму  позовних вимог  позивач оплатив   державне мито в розмірі  52  грн. 97 коп., тому загальна сума   сплаченого державного мита  відповідає встановленому  розміру та порядку його сплати (платіжне  доручення №44 від  05.09.2007 року)

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги  підтримав повністю та надав витребувані  судом матеріали.

Представник  відповідача  позовні вимоги заперечив, вважає  їх необґрунтованими, просить в  позові  відмовити повністю, оскільки на його  думку  порушення   зобов'язання  виникло з вини  позивача, який  не виконав  своє  зобов'язання  по  поставці передбаченої  умовами договору   кількості  товару.

Дослідивши  матеріали  справи та  правовідносини  між учасниками спору і  надавши  їм правову оцінку, господарський  суд -,

ВСТАНОВИВ :

Правовідносини між учасниками спору  виникли на підставі  договору поставки №68  від  11.04.2007 року ( в  подальшому  договір)   предметом  якого визначено проведення   господарських операцій по передачі  та оплаті  вартості     продукції (плівки  поліетиленової) в  асортименті розмірів.

Згідно до п.3.1 договору постачальник повинен здійснити  поставку  товару на умовах: франко склад   отримувача протягом  10 днів з  моменту підписання договору, ціна транспортування включається у  вартість товару, асортимент  поставки  згідно комерційній  заявці покупця.  Згідно до п.4.1  договору  покупець оплачує поставлений продавцем  товар по  ціні, погодженій та  вказаній в  рахунках- фактурах і накладних, загальна сума  по договору  складає  1200000 грн.  Розрахунок за  кожну окрему партію товару  здійснюються   шляхом  перерахування грошових коштів на  розрахунковий  рахунок постачальника у  вигляді   100%  оплати протягом  10 календарних  днів з моменту отримання товару на склад  покупця.

Виконуючи умови  договору,  на  підставі  довіреності  ЯНЛ № 162512 від  19.04.2007 року   позивач   через   повноважного представника   Колесника  О.М. поставив  відповідачу за  видатковими накладними   № 731  від 19.04.2007 року   плівку поліетиленову  в асортименті  на суму  96490 грн. 37 коп.   та  по   видатковій  накладній №786 від 27.04.2007 року  плівку поліетиленову  в  асортименті  на суму  107028 грн. 16 коп., а  всього  провів  поставку товару на  загальну суму   203518 грн. 53 коп. На поставлений товар   позивач  передав  відповідачу   податкові  накладні   №785 від 19.04.2007 року  та № 850  від  27.04.2007 року.

Відповідач  прийняв  поставлену продукцію повністю без зауважень,  факт  прийняття  продукції  завірив своїм підписом на видатковій  накладній  та   скріпив  печаткою. Прийняття  продукції  відповідачем не оспорюється.

Представник  відповідача   позовні вимоги заперечує повністю, вважає за  необхідне в позові відмовити повністю, посилаючись на наступне.

Визнаючи  факт укладення  між сторонами спору 11.04.2007 року   договору  поставки №68  в  результаті    вільного волевиявлення    обох сторін та  добровільного  погодження  його умов, сторони   прийшли до згоди щодо  його  умов на підставі  чинного законодавства, зокрема   вимог ст.ст. 179, 180, 181, 265-269 ГК України, ст.626, 627, 628, 631, 632, 638, 639 ЦК України, тобто сторони дійшли згоди з усіх істотних питань.

Оскільки сторони підписали договір після двосторонніх переговорів в результаті обопільних домовленостей та вільного волевиявлення, що підтверджується печатками підприємств і підписами їх керівників, то він є чинним.

Згідно п.3.1   договору, кількість продукції та асортимент  визначається згідно заявки   покупця.

На виконання цих умов, сторонами договору була обоюдно  узгоджена комерційна заявка  № 32/04-07 від 13.04.2007 року  на поставку товару – плівки поліетиленової  в кількості  40 тонн в строк  до  01.05.2007 року.

Заслухавши  представників   сторін,  дослідивши матеріали  справи  та  проаналізувавши  правовідносини, що  виникли між  учасниками  спору, господарський  суд  приходить  до  переконання, що  позовні вимоги  підлягають  до  повного   задоволення, оскільки, господарський суд вважає  обґрунтованими  вимоги  про стягнення  суми основного боргу в розмірі 203518 грн. 53 коп.

Такий   висновок  господарський  суд зробив  на підставі  наступного.

Господарський суд прийшов до переконання, що   викладені   умови  договору, права та обов'язки  сторін, порядок виконання  договору,   дають підстави вважати, що фактично сторонами укладено  договір купівлі-продажу.

За  приписом   ст.265  Господарського  кодексу  України до  правовідносин поставки,  які не  врегульовані цим  кодексом, застосовуються  відповідні  положення  Цивільного  кодексу  України про  договір  купівлі-продажу.

Таким  чином,  господарський суд вважає, що  між  сторонами  виникли  правовідносини, що  підпадають  під  дію     глави  54  Цивільного  кодексу  України.

Так, згідно  ст.712 Цивільного  кодексу України  за   договором  поставки  продавець (постачальник),  який  здійснює  підприємницьку  діяльність зобов'язується  передати у  встановлений  строк (строки)  товар  у  власність  покупця для  використання  його  у підприємницькій  діяльності  або в  інших  цілях, не  пов'язаних  з особистим,  сімейним   або  іншим подібним використанням,  а  покупець  зобов'язується  прийняти  товар  і  сплатити  за  нього  певну  грошову  суму.  До договору  поставки  застосовуються  загальні  положення  про  купівлю-продаж,  якщо  інше  не встановлено  договором,  законом  або не випливає  з  характеру  відносин  сторін.

Як вбачається  із  матеріалів  справи,   відповідач   прийняв поставлений товар    повністю, але не  виконав  свої  зобов'язання  по  оплаті партії  поставленого товару.

Суд вважає, що між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, наявні договірні відносини у відповідності до вимог ст.ст. 11, 639,655,691 ЦК України  підтверджують що це  саме  договір купівлі-продажу. Специфікація товару, ознаки, якість, ціна, вартість - визначені в   видаткових та  податкових   накладних  (а.с. 13-  16).

На користь відносин купівлі-продажу свідчить і застереження в документах на отримання  товару  про ціну з ПДВ.

Згідно ст.526 ЦК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк. Саме невиконання умов договору з боку відповідача і стало причиною звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України одностороння відмова від  зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного  законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його  прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати пені за  несвоєчасне виконання  грошового  зобов'язання..

Спір  фактично виник  через  небажання    відповідача  провести  оплату  поставленої  позивачем  двох партій товару на суму  203518 грн. 53 коп.

Укладений   між сторонами  договір та  норми   діючого  законодавства  не містять підстав для  звільнення   відповідача від  обов'язку  виконати  зобов'язання  по  оплаті  поставленого  та  отриманого  товару.

Позивач правомірно просить стягнути наявний  борг  в  розмірі  203518 грн. 53 коп.    з відповідача на підставі ст. 526 ЦК України, зобов’язання має бути виконано в натурі.

Господарським  судом  не приймається до уваги та  розцінюється  як необґрунтоване  пояснення відповідача   щодо  невиконання  позивачем умов  договору  та    наявності у  зв'язку з цим  підстав для  звільнення  його від оплати отриманого товару, оскільки   на думку суду  визначальним для вирішення спору є    встановлені обставини  щодо  передачі товару  продавцем, приймання його покупцем та  дії сторін  при  подальшому   розгляді взаємних претензій  щодо  кількості  переданого товару  та  відповідність цих дій  як  умовам договору так і  вимогам закону.

За приписом  ст. 670  Цивільного кодексу України якщо   продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі – продажу,  покупець  має право вимагати передання  кількості товару, якої не вистачає, або  відмовитись від переданого  товару та його оплати, а  якщо він оплачений,- вимагати повернення   сплаченої за нього  грошової суми.

Господарським  судом  безспірно встановлено, що відповідач отримав від  позивача  товар на суму 203518 грн. 53 коп.  та розпорядився  ним  на  власний  розсуд,  отриманий товар  позивачу не повернув,  тобто  не  відмовився  від переданого товару,  тому  у нього не виникло право на  відмову в проведенні оплати.

Натомість, позивач скористався  своїм  правом,  передбаченим ч.5 ст.  692 Цивільного кодексу України про  зупинення передання товару  до повної оплати всього раніше переданого товару  у  випадку якщо продавець  зобов'язаний передати   покупцеві крім    неоплаченого,   інший  товар.

Проаналізувавши   дії  сторін по виконанню умов  договору, господарський  суд  прийшов до переконання, що  саме  відповідач   першим припустився  порушення   взятих на себе зобов'язань по оплаті  отриманого  товару, оскільки  першу  партію товару   на виконання умов договору було   поставлено  позивачем  та отримано   відповідачем  на суму  96490 грн. 73 коп.  19.04. 2007 року та згідно до  п. 5.1 договору повинно  бути оплачено  до   29.04.2007 року.  Продовжуючи виконувати  умови  договору   позивач    27.04.2007 року провів  поставку товару на  суму   107028 грн. 16 коп. з  терміном оплати  до 07.05.2007 року.  Тобто,  після  проведення  двох поставок,  станом на 29.04.2007 року   не отримавши   оплату  за поставлений  товар на суму  96490 грн. 37 коп.  позивач    обгрунтовано припинив  подальшу поставку , оскільки  зобов'язана сторона   у  відповідності до  ч.6  ст. 193 Господарського кодексу України має право відмовитись  від виконання зобов'язання у  разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є  необхідною умовою виконання.

Частиною 2, 3 статті 180 Господарського  кодексу України визначено, що  господарський договір вважається укладеним, якщо між  сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто  згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також  умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При  укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Одержання відповідного товару підтверджується також підписом та відтиском печатки відповідача на видатковій накладній, що в відповідності до Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей № 99 від 16.05.1996р. є належним доказом підтвердження отримання товару.

Визначення в   довіреності  серії ЯНЛ №162512 від 19.04.2007 року  кількості  цінностей, які належить отримати:  плівка поліетиленова  на суму  1200000 грн. не може визнаватись  судом в якості  доказу  про   умови  постачання  партії товару  саме в  такій  кількості, оскільки згідно до умов  договору  строк  дії договору  визначено до 31.12.2007 року  і  договір не має   умов про проведення  поставки   одноразово   партією на 1200000 грн., а  враховуючи    вказаний  відповідачем   термін  дії довіреності  лише  до 28.04.2007 року ,   відповідач намагався   фактично скоротити  передбачений  умовами  договору  термін поставки.

Крім того,   згідно до  спільного наказу  Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва і   Державної митної служби України  №34/212 від 25.03.2004 року   поняття  партії  товару  визначено як  товари, які  переміщаються  на  адресу  одного одержувача за  одним перевізним документом (транспортною накладною, коносаментом тощо), а згідно до   Державного стандарту  України  (ДСТУ)  3993-2000  партія товару- це визначена кількість товарів  одного або кількох наіменувань закуплених, відвантажених або отриманих одночасно за одним  товаросупровідним  документом.

Належних  доказів  щодо зміни умов договору, зокрема  визначення  розміру  першої партії поставки товару  в кількості  40  тонн   відповідач  до суду не надав, тому  господарський  суд  розглядає   позовні вимоги та  заперечення на вказані  вимоги на підставі  долучених до справи  матеріалів.

Виходячи  з   призначення   документа яким  є   довіреність  ЯНЛ № 162512  від   19.04.2007 року  господарський  суд  враховує,  що  згідно  до    п.п. 1 і 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, зареєстрованої в Міністерстві  юстиції України  12.06.1996р. за N 293/ 1318 ( надалі –інструкція),   сировина, матеріали паливо... та інші  товарно-матеріальні цінності, а також  нематеріальні активи, грошові документи  і цінні папери  ( надалі – цінності) відпускаються покупцям або передаються  безплатно тільки за довіреністю одержувачів.  Вимоги вказаної інструкції поширюються на підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії, інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб’єктів господарської діяльності.

Довіреність на одержання цінностей від постачальника  за нарядом, договором, замовленням... або іншим документом, що його замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей ( п. 6 Інструкції). Цим же пунктом встановлений порядок виписки довіреності.

Відповідно до вимог пунктів  12, 13 і 15 Інструкції забороняється  відпускати цінності у випадках  подання довіреності, виданої з порушенням встановленого порядку заповнення або  з незаповненими реквізитами.... Після  закінчення відпуску цінностей служби, що здійснювали їх відпуск, здають довіреності разом з  документами на відпуск останньої партії цінностей працівникам, на яких покладено обов’язки з ведення бухгалтерського обліку. Відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку  відпуску за довіреністю  цінностей  покладається на посадових осіб підприємства-постачальника , які мають право підписувати  первинні документи на  відпуск цінностей.

Тобто, враховуючи   вимоги ст.33 Господарського  процесуального кодексу  України  про належність і  допустимість  доказів, господарський суд  не  може визнати в якості доказу   погодження сторонами  поставки  першої партії  товару  саме на суму  1200000 грн. згідно до  запису в  довіреності, оскільки   обставини справи, які  відповідно до  законодавства повинні бути підтверджені певними певними  засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими  засобами  доказування.

Правову позицію щодо   відсутності підстав  для  звільнення   отримувача  матеріальних цінностей  від обов'язку  оплатити  фактично отриманий  товар  викладено  в п.1.3. Роз'яснення Вищого арбітражного  суду України від 30.03.1995р. за №02-5/218 « Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з  відшкодуванням збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язань за договором поставки»: посилання боржника на такі причини невиконання зобов язання як недопоставка сировини, матеріалів тощо не є підставою для висновку про відсутність його вини, тобто для звільнення від обов 'язку відшкодувати завдані ним збитки контрагентові за договором.

Проаналізувавши   обгрунтованість  вимог  про стягнення з відповідача    пені в  розмірі 11824 грн. 66 коп. та 3 процентів  річних  в розмірі   2187 грн. 85 коп.  господарський  суд  враховує наступне:

Відповідно до ч.1 ст.173, ч.1 ст.193 Господарського кодексу  України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов’язань. Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як встановлено судом, і вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір поставки  №68  від 11.04.2007 року, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов’язання  поставити товар, а відповідач –прийняти його та оплатити.

Даний договір поставки відноситься до двохсторонніх угод, за якими прав та обов’язків набувають кожна з сторін договору.

Пунктом 3 ст.264 ГК України передбачено, що основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

В силу ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона –постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні –покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.692 ЦК України, покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, згідно пункту 4.3  договору загальна вартість, на яку передається товар 1200000 грн., у тому числі ПДВ 20% - 200000 грн.  Пунктом  3.1  визначено, що постачальник здійснює  поставку  товару   на умовах: франко- склад отримувача на протязі  10 днів з моменту підписання  даного  договору.

Пунктами 5.1, 5.2   договору сторони визначили, що розрахунки  за  кожну поставлену партію товару  здійснюється   шляхом  перерахування грошових коштів  на  розрахунковий  рахунок постачальника у вигляді  100% оплати з часу  отримання товару на склад отримувача. Покупець оплачує постачальнику  кожну  прийняту  партію товару не пізніше  10 днів  з дня поставки.

Із матеріалів справи вбачається, що  сторони  підписали  договір поставки 11.04.2007 року, однак згідно до поданої комерційної заявки  строк виконання   поставки було визначено до 01.05.2007 року.

Відповідно до ст.538 ЦК України виконання свого обов’язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов’язку, є зустрічним виконанням зобов’язання. У разі невиконання однією із сторін у зобов’язанні свого обов’язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов’язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов’язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

В силу ст.613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов’язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов’язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов’язок, виконання зобов’язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Отже за всіма видами зобов’язань боржнику надається право відстрочення виконання на час прострочення кредитора. Після припинення прострочення кредитора боржник втрачає право на відстрочення виконання, а тому в подальшому несе відповідальність за належне виконання зобов’язання на загальних підставах.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку  про невиконання відповідачем  свого обов’язку щодо оплати отриманого ним товару,  тому   стосовно відповідача  настають  правові  наслідки у вигляді  стягнення   пені та  3-х процентів річних.

В силу названих статей   дії позивача не  можуть виключити кваліфікацію поведінки відповідача як порушення зобов’язання, оскільки за умовами договору відповідач несе обов’язок з оплати партії товару,  та  враховуючи  умови п.5.1 договору цей обов’язок, вже набув  характеру боргу, а кореспондуюче цьому обов’язку право позивача  набуло характеру вимоги.

Таку   правову  позицію викладено   у  Постанові  Вищого  господарського суду  України    від  05.12.2006 року  по справі  №4/122.

Таким чином з відповідача підлягає до стягнення  на підставі п.8.1 договору  пеня в розмірі   подвійної  облікової ставки за кожен день прострочення станом на 12.09.2007 року  в розмірі  11824 грн. 66 коп. Нарахування пені проведено позивачем правильно, період нарахування до стягнення  перебуває в межах  6 місячного терміну  з дня коли зобов'язання  мало бути виконано, що повністю узгоджується з вимогами   ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Частина 1 ст. 231 Господарського кодексу України має імперативний характер і встановлює, що законом щодо окремих видів зобов'язань  може  бути визначений розмір штрафних санкцій,  зміна  якого  за  погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 343 цього ж кодексу платник грошових коштів сплачує на користь одержувача  цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі,  що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного   банку   України,   що  діяла  у  період,  за  який сплачується пеня.

Окрім того, згідно ст. 1 спеціального Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”               від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР (із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10.01.2002 р. № 9221-ІІІ), який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники  грошових  коштів  сплачують  на  користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню  в  розмірі,  що встановлюється за згодою сторін.

Господарським судом не  вбачається підстав для зменшення   розміру  штрафних санкцій, оскільки   належні до сплати  штрафні санкції у вигляді  пені не є   надмірно великими порівняно із збитками кредитора та   відповідачем не подано до суду доказів  про майновий стан сторін, які  беруть участь у зобов'язанні та  про наявність не лише майнових але й  інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу при вирішенні питання  про зменшення  штрафних санкцій.  При цьому господарським судом враховується, що   відповідачем зовсім не виконувалось  зобов'язання по проведенні оплати  вартості  отриманого і  використаного на свій розсуд товару, тобто ступінь виконання зобов'язання,  який  суд  може взяти  за  підставу  для зменшення розміру штрафних санкцій  фактично  є  нульовим.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати належить покласти на  відповідача повністю, оскільки через невиконання  відповідачем   зобов'язання  позивач  змушений  був звернутись до суду за захистом своїх прав та поніс   додаткові витрати.

Керуючись  ст.ст. 34,49, 82,  84, 85, 116, 117  ГПК  України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити  повністю.

Стягнути з  приватного підприємства "Кривбас-Цемент-Груп", м. Кіровоград     вул. Героїв Сталінграда  20 - а, р/р 057 а АКБ "Правекс - Банк" м. Київ, МФО 321983, код 34249126, інн. № 36 на користь  приватного підприємства фірми "Мрія-94", м. Харків вул. Тимурівців  29 “Б” кв.77, р/р 8001 ХМРУ "Приватбанк", МФО 351533, код 22650371, інн № 45 заборгованість за  поставлений товар в розмірі  203518 грн. 53 коп., пеню в розмірі  11824 грн. 66 коп., 3% річних в розмірі   2187 грн. 85 коп., суму сплаченого державного мита в розмірі  2175 грн. 31 коп.  та  118 грн.  витрат на інформаційно-технічне  забезпечення  судового процесу.

Наказ  видати.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його  підписання, оформленого   відповідно до ст. 84 цього  кодексу.

Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до Дніпропетровського  апеляційного  господарського  суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя                                                                           Ю.І. Хилько