донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

06.09.2007 р.                                                                           справа №44/69

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Діброви  Г.І.

суддів
Дзюби  О.М. , Стойка  О.В.

за участю представників сторін:

від позивача:
Сюсєль І.М. – за дов. № 1784 від 16.03.07 р.,

від відповідача:
Новиков І.І. – за дов.  б/н від 26.03.07 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфічне підприємство "Експрес", м. Макіївка Донецької області

на рішення господарського суду

Донецької області

від
13.04.2007 року

по справі
№44/69 (Мєзєнцев Є.І.)

за позовом
Компанії «BOBST SA», Швейцарія

до
Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес»,                                м. Макіївка Донецької обл.

про
Стягнення суми заборгованості за поставлений товар з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені за несвоєчасне використання грошового зобов»язання у загальному розмірі 1341256 грн. 82 коп.

ВСТАНОВИВ:

У 2007 році позивач, Компанія «BOBST SA», Швейцарія, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес»,   м. Макіївка Донецької обл. про стягнення суми заборгованості за поставлений товар з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені за несвоєчасне використання грошового зобов»язання у загальному розмірі 1341256 грн. 82 коп.

Рішенням від 13.04.2007р. позовні вимоги Компанії «BOBST SA», Швейцарія до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес»,   м. Макіївка Донецької обл. про стягнення суми заборгованості за поставлений товар з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені за несвоєчасне використання грошового зобов»язання у загальному розмірі 1341256 грн.              82 коп. задоволені в повному обсязі. Судове рішення мотивоване тим, що причиною виникнення спору є протиправне порушення Покупцем умов Договору, а також порушення норм КЗПШ та КДМКТ, які регулюють загальні умови виконання зобов»язань та правила виконання договорів купівлі-продажу (поставки) за матеріальним правом Швейцарії.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес», м. Макіївка Донецької обл., з прийнятим рішенням не згоден, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Донецької області від 13.04.2007 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

В судовому засіданні від 04.09.07 р.  відповідачем надано заяву про доповнення до апеляційної скарги, якою відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції по справі № 44/69 повністю і припинити провадження по справі.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу,  яким просив рішення господарського суду Донецької області від 13.04.07 р. по справі № 44/69 залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції щодо апеляційної скарги.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з’ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи           № 44/69, та наданих сторонами пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пп. 2,3,4 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у  доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив, що рішення місцевого господарського суду не відповідає вищевказаним вимогам, виходячи з наступного:

У відповідності до приписів ст. ст. 5, 6 Конвенції з питань цивільного процесу від 01.03.54 р., підтвердження вручення судових документів має місце або у вигляді засвідченої розписки адресату з вказівкою дати або у вигляді свідоцтва влади  запитуючої держави, в якій констатується факт вручення і зазначається спосіб і дата вручення. Але це не виключає можливості направляти документи поштою безпосередньо заінтересованим особам, які знаходяться за кордоном.

Як вбачається, в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення місцевим господарським судом процесуальних документів суду на адресу юридичної особи Компанії «BOBST SA»(Кейс Посталь, Лозанна 1001, Швейцарія, р/р 226.830.74 Т в «UBS S.A.»у м. Лозанна SWIFT № UBS WW CHZH10A ), тобто юридична особа позивача, яка знаходиться за межами України, не була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи № 44/69 у господарському суді Донецької області, що є  порушенням вимог Конвенції з питань цивільного процесу.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.61 р. (набрала чинності для України              22.12.03 р.), єдиною  формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення  апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Частиною 1 ст. 4 вищезазначеної Конвенції зазначено, що апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом.

Як вбачається з матеріалів справи, документи, що є додатками до позовної заяви і на яких повинен був бути проставлений апостиль або інше належне засвідчення копії, не мають такого засвідчення або апостилю і місцевим господарським судом не зроблено запиту про його надання, що є порушенням вимог ч.1 ст. 3 та ч. 1 ст. 4 Конвенції від 05.10.61 р. (набрала чинності для України 22.12.2003 р.). Позивачем належним чином засвідченні копії документів з проставленням апостилю на потрібних документах надані лише в суді апеляційної інстанції і на його вимогу, при чому в матеріалах справи  взагалі були відсутні правоустановчі документи позивача, які надані також лише на вимогу суду апеляційної інстанції.

Зі змісту контракту купівлі-продажу № 09/SP/2003 від 03.10.03р., вбачається, що він був  підписаний від імені фірми «БОБСТ СА», Швейцарія, менеджером з продаж Середою Людвіком. До матеріалів справи, в апеляційному провадженні, надано копію Статуту позивача, де зазначено осіб, що мають право підпису, і зазначена особа в переліку відсутня, тобто Середа Людвік взагалі не мав права підписувати контракт від імені юридичної особи позивача, що місцевим господарським судом досліджено не було.

На вимогу суду апеляційної інстанції, позивач надав Статут Акціонерної компанії з м. Прії, Швейцарія «BOBST SA», ст. 19 якого передбачено, що Рада директорів призначає осіб, уповноважених на підписання від імені Компанії і визначає вид повноважень на підписання (колективні або індивідуальні), при чому ст. 18 Статуту передбачено, що Рада директорів може доручати управління справами Компанії третім особам, але при цьому визначає права і обов»язки осіб, призначених для управління справами Компанії, шляхом затвердження положень, рішень або індивідуальних контрактів.

Наданий позивачем суду апеляційної інстанції витяг з протоколу засідання правління від 21.05.02 р. про призначення і виключення зі списків не підтверджує право підпису Середа Людвіком спірного контракту в 2003 р.

Місцевим господарським судом взагалі не було досліджено питання щодо укладеності контракту та  повноважень особи, яка підписала контракт, що є порушенням вимог ст. 84 ГПК України.

Посилання позивача в апеляційній інстанції на конклюдентні дії сторін, які підтверджують фактичне виконання та укладення спірного контракту судовою колегією не прийнято до уваги, оскільки це фактично є зміною та доповненням підстави позову, які судом першої інстанції взагалі не розглядалися відповідно до норм матеріального права Швейцарії, яке було застосовано позивачем та судом (такі норми існують в матеріальному праві України, а судом першої інстанції не досліджувалось питання щодо існування аналогічних норм в  матеріальному праві Швейцарії).

Позивач в обґрунтування укладеності контракту та своїх позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів посилається на норми матеріального права Швейцарії, яке було помилково застосовано і судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Статтею 4 ГПК України зазначено, що господарський   суд  у  випадках,  передбачених  законом  або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Конвенція ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.80 р., на яку посилається і позивач, і суд першої інстанції, не містить прямої вказівки, що суд повинен застосовувати право іноземної держави при вирішенні спорів між господарюючими суб»єктами зовнішньоекономічного контракту. Крім того, міжнародного двостороннього договору між Україною та Швейцарією з цього приводу не існує.

Позивач в своїй позовній заяві послався і суд першої інстанції в своєму рішенні вмотивував розгляд справи в господарському суді України за нормами матеріального права Швейцарії тим, що таке право йому надане згідно п. 12 Договору в силу автономії волі сторін правочину, визначеної               ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право»та п.п. 8, 9 ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»(в редакції на момент укладення контракту). Крім того, позивач посилається на ст. 118 Закону Швейцарії «Про міжнародне приватне право».

Таке тлумачення норм матеріального права України та міжнародного права є неправильним, оскільки позивач плутає поняття «міжнародний договір»і «зовнішньоекономічний контракт». Тобто, господарський суд дійсно має право застосовувати норми права інших держав, але тільки у випадках, прямо передбачених в Законі або міжнародному договорі (Конвенції, ратифікованої обома державами, двосторонньої угоди між цими державами), а не в зовнішньоекономічному контракті, який є добровільним волевиявленням господарюючих суб»єктів різних держав.

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права України послався в своєму рішенні на Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність»в редакції, що вже не була чинною на момент розгляду справи в суді. Його посилання на можливість такого застосування норм права, що не існують, а існували  на момент укладення сторонами контракту є помилковим, оскільки питання вибору права судом вирішується тільки на момент розгляду справи в суді. На теперішній час такої редакції ст. 6 цього Закону, яка  б конкретно передбачала, що права та обов»язки сторін зовнішньоекономічних договорів визначаються правом країни, обраної сторонами при укладені договору або в результаті їх погодження, не існує, оскільки п.п. 8, 9 цієї статті  з 23.06.05 р. виключені.

Крім того, в Законі України «Про міжнародне приватне право», зокрема ст. 5 «Про автономію волі учасників зовнішньоекономічних відносин»прямо вказано на те, що тільки у випадках, передбачених законом, учасники правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин, і ця норма стосується виключно сторін за договором, а не суду. Навпаки, ст.ст. 7 та 8 цього Закону встановлюють обов»язок суду керуватися тлумаченням норм і понять відповідно до права України при визначенні права, що підлягає застосуванню, якщо інше не передбачено Законом.

В порушення вищенаведених норм чинного законодавства України та норм міжнародного права (як вже зазначалося вище, посилання позивача та суду першої інстанції на ч. 2 ст. 9 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.80 р., набула чинності для України  01.02.91 р., є помилковим, оскільки в ній не передбачено право суду будь-якої держави, яка підписала цю Конвенцію, застосовувати норми права іншої держави), місцевий господарський суд вирішив спір на підставі норм зобов»язального права Швейцарії. Крім того, в порушення ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд першої інстанції встановив зміст тільки вибіркових окремих норм Кодексу зобов»язального права Швейцарії не на їх офіційному тлумаченні, практиці застосування і доктрині у відповідній іноземній державі (для чого суд може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів), а на підставі наданої позивачем заяви юриста щодо певних юридичних питань Доктора Урс Ценхойзерна, наданої на бланку адвокатської контори Бейкер і Макензі. Суд першої інстанції не перевірив чи є повноваження у цієї адвокатської контори щодо надання тлумачення окремим нормам права зобов»язального кодексу Швейцарії для суду України і прийняв в якості належного доказу цю заяву.

Крім того, застосувавши тільки вибіркові окремі норми зобов»язального права Швейцарії, місцевий господарський суд не дослідив питання обґрунтування позивачем його позовних вимог. В зв»язку з відсутністю у суду першої інстанції офіційного повного тексту зобов»язального кодексу Швейцарії, висновок суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем його договірних зобов»язань є передчасним, оскільки як вбачається з матеріалів справи, у єдиній накладній від 25.11.03 р., яка покладена в  підставу позову, відсутнє посилання на спірний контракт, де в  п. 1 зазначено про купівлю-продаж обладнання в кількості, за найменуванням та цінами, вказаними в додатку № 1 до контракту. Посилання позивача в апеляційній інстанції на необхідність розгляду матеріалів справи в їх сукупності (накладну та акт виконаних робіт від 14.06.04 р. разом) судовою колегією  не прийнято до уваги тому, що в контракті відсутнє посилання на складання сторонами акту виконаних робіт за спірним контрактом, ніяких змін та доповнень в цій частині до моменту прийняття рішення по суті позивачем не надавалось і судовій колегії не відомо, яким чином це питання розглядається за нормами матеріального права Швейцарії.

Пунктом 12 контракту № 09/SP/2003 від 03.10.03р. «Применяемая юрисдикция»передбачено, що будь-яке спірне питання, що виникає з цього контракту, буде розглядатися компетентними судовими органами за юридичною адресою БОБСТ СА  в Лозанне, кантоне Во в Швейцарії. Цей контракт підпорядковується швейцарському матеріальному праву.

Тобто, в даному випадку сторони в контракті уклали угоду про підвідомчість вирішення спорів, які виникають в зв»язку з виконанням контракту, що є підставою заявленого позову, компетентному судовому органу іншої держави –Швейцарії із застосуванням ним швейцарського матеріального права, але судом першої інстанції не досліджено питання, який саме компетентний судовий орган існує в Швейцарії для вирішення даного спору (суд, арбітраж та т.і.).

Як позивач, так і суд першої інстанції помилково послалися на підсудність спору українському суду відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст. 12, 123 ГПК України, ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, місцевий господарський суд в порушення  вимог ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»та п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України (господарським судам України підвідомчі справи, зазначені  в цій нормі права, крім, в тому числі, інших спорів, вирішення яких відповідно до угод віднесено до провадження інших органів), прийняв до свого провадження позов, який не підвідомчий господарським судам України, виходячи з наступного.

В спірному контракті сторони передбачили своєю угодою свою юрисдикцію справи у спорі за участю іноземного підприємства, яка є арбітражним застереженням , що є умовою контракту і одностороння відмова від її  виконання не допускається.

Посилання позивача на те, що п. 12 контракту в частині визначення судового органу, якому підвідомчий розгляд спору за цим контрактом, є арбітражним застереженням, а вибір права –є тільки однією з умов контракту, судовою колегією розглянуто та до уваги не прийнято, оскільки питання компетентного  судового органу та права, за яким він буде розглядати спір, пов»язаний з виконанням цього контракту, є системним і не може бути в даному випадку роз»єднано між собою.

Тобто, п. 12 контракту, який сторони в добровільному порядку не змінювали та не доповнювали, не може бути застосований тільки в якійсь частині без визнання арбітражної угоди в цілому недійсною, або такою, що втратила чинність чи не може бути виконана.

Крім того, в даному випадку мова не йде про договірну підсудність або невизначеність назви «арбітражу»чи третейського суду, оскільки сторони домовились про розгляд спорів за цим контрактом у компетентному судовому органі на конкретній території іноземної держави.

В матеріалах справи відсутній жодний доказ звернення позивача з цього приводу до компетентного судового органу кантону ВО в Швейцарії та відмови будь-якого суду Швейцарії у прийняті позову з цього приводу або іншого доказу неможливості розгляду даного спору судом Швейцарії за їх процесуальним та матеріальним правом.

По даній справі судова колегія не вбачає жодної підстави визначення її підсудності судам України відповідно до вимог ст. ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»з одночасним передбаченням в спеціальній нормі ст. 124 ГПК України відсилки до загальних правил                          ст. ст. 12-17 ГПК України.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зовсім не визначився по арбітражній угоді, передбаченій п. 12 контракту, неможливість виконання якої позивачем не доведено, тому суд першої інстанції порушив провадження по цій справі помилково, бо не визначив, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Крім того, суд першої інстанції помилково застосував строк позовної давності, встановлений нормами матеріального права іншої держави, при вирішенні процесуального питання прийняття до свого провадження даного позову.

Тобто, застосувавши ст. 15 ГПК України без вирішення питання за правилами ст. 12 ГПК України, місцевий господарський суд допустив порушення процесуального права України, що є безумовною підставою для скасування оскарженого рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає помилковим незастосуванням місцевим господарським судом п. 12 контракту № 09/SP/2003 від 03.10.03р. про  застосування юрисдикції, тому Донецьким апеляційним господарським судом припиняється провадження по справі № 44/69 відповідно до вимог              п. 1  ст. 80 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права, неповно з’ясовані обставини, що мають значення для справи, за таких обставин, рішення господарського суду Донецької області від 13.04.2007року у справі №44/69 підлягає скасуванню, апеляційна скарга –задоволенню, а провадження по справі № 44/69 –припиненню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, п. 1 ст. 80, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес», м. Макіївка Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 13.04.2007 року у справі №44/69  - задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.04.2007 року у справі №44/69   – скасувати.

Провадження по справі № 44/69 за позовом Компанії «BOBST SA», Швейцарія до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфічне підприємство «Експрес», м. Макіївка Донецької області про стягнення суми заборгованості за поставлений товар з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами, штрафу та пені за несвоєчасне використання грошового зобов»язання у загальному розмірі 1341256 грн. 82 коп. –припинити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний термін  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий          Г.І.  Діброва

Судді:          О.М.  Дзюба

О.В.  Стойка

Надр.6 прим:

1 –у справу;

2,3 –позивачу;

4 –відповідачу;

5 –ДАГС;

6 –ГС Дон. обл.;

Ложка Н.Л.