ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 р.
№ 30/279-06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,
Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
закритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Привабанк" (далі Банк)

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від
11.01.07

у справі
№ 30/279-06

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек" (далі Товариство)

до
Банку,

третя особа на стороні позивача:
гр.Єрмолаєв В.В.,

третя особа на стороні відповідача:
гр.Остапченко С.В.,

про
стягнення 50 247,08 грн.

В засіданні взяли участь представники

- позивача:
Гончаренко І.Б. (за дор. б/н від 16.05.06)
- у судовому засіданні 05.04.07;

- відповідача:
Молодико К.Ю. (за дов. № 1638 від 26.11.04)
- у судовому засіданні 05.04.07;

- третіх осіб:
не з'явились.

Ухвалою від 26.02.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., касаційна скарга Банку № 08.02.0.0.0.01/2-674 від 29.01.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 05.04.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з виходом судді Савенко Г.В. з лікарняного, справа розглядається по суті колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Ходаківська І.П., утвореному розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 09.04.04.

Про вказані обставини учасників судового процесу було повідомлено на початку судового засідання 05.04.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.04.07 було оголошено перерву до 26.04.07 для виготовлення та оголошення вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду України.

У судове засідання 26.04.07 представники сторін, які брали участь у розгляді справи по суті не з'явились, проте від Банку у судовому засіданні 26.04.07 був присутній представник, який не брав участь у розгляді справи, який відбувся 05.04.07, але виявив бажання бути присутнім на оголошенні вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду України по даній справі.

За згодою представника сторони, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 26.04.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 17.10.06 господарського суду Дніпропетровської області (суддя Євстигнеєва Н.М.) позовні вимоги Товариства задоволено.

З Банку на користь Товариства стягнуто шкоду в розмірі 50 247,08 грн., витрати по сплаті державного мита в розмірі 502,47 грн. та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 11.01.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Логвиненко А.О., суддів –Чус О.В., Павловський П.П.) апеляційну скаргу Банку залишено без задоволення, а рішення від 17.10.06 господарського суду Дніпропетровської області –без змін.

Вказані рішення мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджена матеріальна шкода, заподіяна Товариству, що складається з вартості придбаних запасних частин та вартості ремонтно-відновлювальних робіт.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Банк звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 17.10.06 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 11.01.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариству відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що Товариством не було надано суду висновку автотоварознавчої експертизи, згідно даних якого можна ставити питання про розмір заподіяної шкоди. У зв'язку з зазначеним скаржник вважає, що сума, задоволена судами до відшкодування, ґрунтується лише на договорах про поставку запчастин та виконаних ремонтних робіт, що укладались Товариством з приватними фірмами, що, на думку Банку, не є належними доказами суми збитків, завданих під час ДТП. Також, скаржник звертає увагу на те, що автотоварозначва експертиза Товариством не проводилась, а тому на даний час встановити дійсну шкоду, нанесену автомобілю саме за наслідками ДТП, фактично неможливо.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що автомобіль Товариства експлуатувався без реєстрації та технічного огляду, у зв'язку з чим встановити його технічний стан на момент ДТП, на його думку, також не є можливим.

У зв‘язку з наведеним скаржник вважає, що при винесенні оскаржених рішень судами було помилково визначено розмір суми, що підлягає до відшкодування.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Банку залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача, оцінивши та дослідивши повноту встановлення судовими інстанціями обставин справи та їх правову оцінку, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 17.04.06 в м.Дніпропетровську відбулось ДТП: внаслідок зіткнення автомобіля ВАЗ-21093, яким керував водій Банку Остапченко С.В., було пошкоджено автомобіль Aston Martin, яким керував водій Товариства Єрмолаєв В.В.

На підставі наданих сторонами доказів судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на час зіткнення автомобіль Aston Martin належав Товариству, а ВАЗ-21093 –Банку, водночас встановлено, що водій Остапченко С.В. знаходився у трудових відносинах із Банком, та здійснював управління автомобілем під час виконання своїх трудових функцій.

При вирішенні спору попередніми судовими інстанціями встановлено, що після аварії водій Єрмолаєв В.В. на автомобілі Aston Martin залишив місце аварії, за що останнього постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.06 було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 1222 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн.

Водночас, встановлено, що постановою того ж суду від 17.05.06 Остапченко С.В. було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху та також притягнуто до адміністративної відповідальності по ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді штрафу в сумі 68,00 грн.

На підставі наданих Товариством доказів по справі, попередніми судовими інстанціями встановлено, що вартість вузлів та деталей автомобіля Aston Martin, які Товариство придбало для відновлювального ремонту, складає 48 560,83 грн., вартість ремонту –26 676,25 грн., a всього на ремонт пошкодженого автомобіля Товариством було витрачено 75 237,08 грн.

Також, місцевим та апеляційним судами встановлено, що у зв'язку з тим, що товариством з додатковою відповідальністю “Страхова компанія “Кредо” було застраховано майнову відповідальність Банку, страховиком було виплачено Товариству страхове відшкодування у сумі 24 990,00 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності шляхом відшкодування заподіяної шкоди можливе за наявності обов'язкових умов, якими є: протиправна поведінка або бездіяльність, наявність прямої дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між діянням та заподіянням шкоди та вина.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об’єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди” № 6 від 27.03.92 (далі Постанова) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищено небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативною управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

У відповідності до ст. 1172 Цивільного Кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Згідно ст. 1192 Цивільного кодексу України суд може зобов’язати особу, яка спричинила збитки відшкодувати їх у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до п. 9 Постанови, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності судам належить виходити, зокрема, із статей 48, 51, 52, 54, 56, 57 Закону України “Про власність”. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, були використані нові деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Наведеним обставинам попередніми судовими інстанціями при вирішення спору в суді першої та апеляційної інстанції правової оцінки надано не було, у зв’язку з чим вбачається, що судовими інстанціями було неповно досліджено обставини справи.

Зокрема, попередніми судовими інстанціями не надано належної правової оцінки вимогам Цивільного кодексу України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92

Щодо порушень норм процесуального права колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що з правового аналізу матеріалів справи вбачається, що при винесенні постанови судом апеляційної інстанції було неналежно взято до уваги вимоги положень ст.ст. 32, 34, 36, 38 Господарського процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів.

Так, не можуть бути покладені в основу визначення суми матеріальних збитків договори та рахунки-фактури на виконання робіт, оскільки не надано доказів того, що необхідність виконання таких робіт спричинена саме отриманими в результаті ДТП пошкоджень, а отже неможливо дійти висновку, що ремонтні роботи стосувались лише тих пошкоджень, що були отримані транспортним засобом внаслідок страхового випадку.

За таких умов, для з’ясування питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань господарський суд відповідно до ст.ст. 34, 41 Господарського процесуального кодексу України призначає судову експертизу, якою встановлюється які саме пошкодження були усунені ремонтними роботами.

Як зазначалося, відповідно до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз’яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. А тому вказані вище документи не можуть замінити висновок судового експерта.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що у відповідності зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому необхідно мати на увазі, що у відповідності зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці

доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення апеляційною інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або

вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Привабанк" № 08.02.0.0.0.01/2-674 від 29.01.07 задовольнити частково.

Рішення від 17.10.06 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 11.01.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі № 30/279-06 господарського суду Дніпропетровської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

І.Ходаківська