ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2007 р.
№ 28/272-05-6349

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Муравйова О.В.,

Данилової Т.Б.,

розглянувши

касаційну скаргу
фермерського господарства "Дікусар" (далі Господарство)

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду

від
24.11.05

у справі
№ 28/272-05-6349

господарського суду
Одеської області

за позовом
Господарства

до
Балтського районного відділу земельних ресурсів Одеського головного управління земельних ресурсів (далі Управління)

про
визнання постанови недійсною

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Дікусар А.М. (за дов. б/н від 01.01.07);

- відповідача:
не з‘явились.

Ухвалою від 23.07.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П., касаційна скарга Господарства № К-14600 від 03.03.06 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 20.09.07, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.09.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 20.09.07 представники Управління не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Управління повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 20.09.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Господарства.

У зв’язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 17.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 28/272-05-6349 господарського суду Одеської області створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –

Першиков Є.В., судді –Муравйов О.В., Данилова Т.Б., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представника Господарства повідомлено на початку судового засідання 20.09.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представника Господарства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.09.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що у червні 2005 року Господарство звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Управління про визнання недійсною постанови про накладання адміністративного стягнення.

Позовні вимоги мотивовані, зокрема, положеннями Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель”.

Рішенням від 23.09.05 господарського суду Одеської області (суддя

Гуляк Г.І.) позовні вимоги Господарства задоволено.

визнано недійсною постанову про накладення адміністративного стягнення за № 26 від 17.06.05, прийняту головним державним інспектором по використанню та охороні земель Управління.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здіснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов‘язки чи обмеження.

При винесенні вказаного рішення суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 114 Господарського кодексу України, ст.ст. 7, 12, 15 Закону України “Про фермерські господарства”,

ст.ст. 22, 95, 154 Земельного кодексу України.

Постановою 24.11.05 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Величко Т.А., суддів –Бойко Л.І., Жукової А.М.) рішення від 23.09.05 господарського суду Одеської області скасовано, провадження у справі припинено.

При винесенні вказаної постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що спір у даній справі витікає з адміністративних правовідносин, а тому відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України не підвідомчий господарському суду, а отже у господарського суду відсутні підстави для прийняття до розгляду позовної заяви у даній справі.

Постанова апеляційного суду винесена на підставі ст.ст. 53, 93, 101, 103-105, п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції Господарство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову від 24.11.05 Одеського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 23.09.05 господарського суду Одеської області залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.09.07 письмовий відзив на касаційну скаргу від Управління не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника Господарства, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.п. 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України; адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з визначенням термінів, що дається у ст. 3 цього Кодексу:

справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсною постанови Управління.

Розглядаючи спір суди керувались, зокрема, приписами Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель” та Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій позов у даній справі розглянуто в порядку господарського судочинства після вступу в дію Кодексу адміністративного судочинства України, однак спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Так, із змісту ст. 4 ч. 1, ст.ст. 42, 43, 52, ст. 19 ч. 5 Господарського кодексу України вбачається, що господарські правовідносини виникають на підставі вільного волевиявлення господарюючих суб’єктів.

Підвідомчість справ господарським судам визначено ст. 12 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, в ч. 1 п. 1 вказаної статті цього кодексу зазначено зокрема, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають, зокрема, із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

У зв‘язку зі змінами, внесеними Законом України № 483-V від 15.12.06, спори про визнання недійсними актів не відносять до компетенції господарських судів.

Юридичний аналіз матеріалів справи свідчить, що спір у даній справі стосується реалізації державним органом своїх повноважень, що встановлюються між цим органом та суб’єктами підприємницької діяльності, і пов’язані з його компетенцією щодо контролю за дотриманням останніми чинного законодавства. Зазначені контролюючі повноваження органів управління земельних ресурсів визначають їх статус у відносинах з підприємцями як владного суб’єкта, а останніх –як підпорядкованих суб’єктів. Відтак, вказані відносини є відносинами влади та підпорядкування (субординації) і за способом виникнення та регулятивним характером є адміністративними.

Отже, аналіз суб'єктного складу та характеру правовідносин свідчить, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою), оскільки державний орган в даному випадку в розумінні п. 7 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень.

У відповідності з п. 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційній скарги (подання) розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

В порушення цих вимог, розглядаючи справу на підставі вимог Господарського процесуального кодексу України після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, попередні судові інстанції не врахували, що дана справа належить до адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Визначивши, що спір у даній справі носить адміністративний характер, Вищий господарський суд України звертає увагу, що спір у порушення вимог ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України розглянуто попередніми судовими інстанціями в порядку господарського судочинства після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, що унеможливлює здійснення касаційної перевірки судових рішень в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення підлягають безумовному скасуванню згідно ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України господарським судом касаційної інстанції, а справа –передачі до суду першої інстанції для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Під час розгляду справи місцевому суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу фермерського господарства "Дікусар" № К-14600 від 03.03.06 задовольнити частково.

Рішення від 23.09.05 господарського суду Одеської області та постанову від 24.11.05 Одеського апеляційного господарського суду у справі

№ 28/272-05-6349 господарського суду Одеської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії порушення провадження по справі.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
О.Муравйов

Т.Данилова