ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.
№ 3/413

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
відкритого акціонерного товариства “Фірма “Лісова” (далі Фірма)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
14.03.05

у справі
№ 3/413

господарського суду
міста Києва

за позовом
Фірми

до
товариства з обмеженою відповідальністю “ЯППО” (далі Товариство),

третя особа:
Деснянська районна у м.Києві державна адміністрація (далі Адміністрація),

про
звільнення земельної ділянки

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Мироненко В.Л. (за дов. № 15/1 від 02.02.07)
- у судовому засіданні 13.09.07, 04.10.07;

- відповідача:

Поляков А.А. (керівник; довідка ЄДРПРОУ № 14355 від 20.05.02)
- у судовому засіданні 13.09.07, 04.10.07;

- третьої особи:
не з'явились.

Ухвалою від 23.07.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. касаційна скарга Фірми № 119 від 30.06.05 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 12.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 3/413 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 13.09.07, було створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –

Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В.

Врахувавши клопотання Товариства, ухвалою від 13.09.07 Вищого господарського суду України розгляд справи було відкладено на 04.10.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з виходом суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. з відпустки, розпорядженням від 17.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 3/413 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 04.10.07, було створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судових засідань 13.09.07, 04.10.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.10.07 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 28.12.04 господарського суду міста Києва (суддя

Хілінська В.В.) позовні вимоги Фірми задоволено повністю.

Товариство зобов'язано в семиденний строк з дня набрання даним рішенням законної сили звільнити земельну ділянку загальною площею

30 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Миропільська, 2, власними силами та за рахунок власних коштів, та привести її в належний придатний для використання стан.

З Товариства на користь Фірми стягнуто 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 14.03.05 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Корсак В.А., судді –Авдеєв П.В., Коршун Н.М.) апеляційну скаргу Товариства задоволено.

Рішення від 28.12.04 господарського суду міста Києва скасовано.

Товариству в задоволенні позовних вимог відмовлено.

З Фірми на користь Товариства стягнуто 42,50 грн. державного мита за подання апеляційної скарги.

Не погодившись з постановою апеляційної інстанції Фірма звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 14.03.05 Київського апеляційного господарського суду скасувати повністю, а рішення від 28.12.04 господарського суду міста Києва залишити в силі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту апеляційним судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 22, 23, ч. 4 ст. 30, ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 27, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 26.09.02 № 19/179

"Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" (далі Рішення) Фірмі передано земельні ділянки загальною площею 2,75 га для реконструкції, експлуатації та обслуговування ринку "Лісовий" на вул.Миропільській, 2 у Деснянському районі м.Києва у зв'язку з переходом права власності на майновий комплекс (свідоцтво про право власності від 06.12.01 серія МК, № 010004561, реєстраційне посвідчення БТІ від 11.12.01 № 2378-П), з них:

-          площею 1,93 га у довгострокову оренду на 25 років (площею 1,48 га - за рахунок земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 04.10.71 № 1569 "Про відвід управлінню ринками міськвиконкому земельної ділянки під будівництво тимчасового відкритого ринку по вул.Миропільській в Дніпровському районі" та 0,45 га за рахунок земель міської забудови);

-          площею 0,82 га в межах червоних ліній у короткострокову оренду на 5 років, за рахунок земель міської забудови.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі вказаного Рішення між Товариством та Київською міською радою були укладені відповідні договори оренди земельних ділянок:

05.12.02 було укладено договір оренди земельної ділянки б/н (зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів 28.12.04 за № 62-6-00045), відповідно до якого Фірма прийняла в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку, місце розташування якої м.Київ, вул. Миропільська, 2 у Деснянському районі м.Києва, розміром 1,9233 га для реконструкції, експлуатації та обслуговування ринку "Лісовий" у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору;

також, 05.12.02 було укладено договір оренди земельної ділянки б/н, (зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів 28.12.04 за

№ 62-6-00044), відповідно до якого Фірма прийняла в довгострокову оренду на 5 років земельну ділянку, місце розташування якої м.Київ, вул.Миропільська, 2 у Деснянському районі м.Києва, розміром 0,8258 га в межах червоних ліній для реконструкції, експлуатації та обслуговування ринку "Лісовий" у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору.

При вирішенні спору судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Фірма посилається на те, що на території, що вона орендує, незаконно розміщено павільйон Товариства, знаходження якого підтверджується актом перевірки дотримання суб'єктом підприємницької діяльності вимог земельного законодавства від 06.11.03 Адміністрації, в якому зазначено, що Товариство займає земельну ділянку розміром 30,00 кв.м. за адресою м.Київ, вул.Миропільська 2, на якій розміщений павільйон № 23. При цьому, Фірма зазначає, що ніякого договору між нею та Товариством не укладалось, а тому Товариство немає законних підстав для знаходження на земельній ділянці, що орендується Фірмою.

Вирішуючи спір, попередні судові інстанції встановили, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 27.06.01 ПП "Каштан-1", в особі директора Полякова А.А. продало, а Товариство в особі директора Плетенецького Л.В. придбало павільйон № 23, який розташований на вул.Миропільській, 4 в м.Києві. При цьому, встановлено, що право перебування          Товариства на земельній ділянці по вул.Миропільській, 4 в м.Києві, до надання земельної ділянки в оренду Фірмі, підтверджується договором на право тимчасового користування землею.

Зокрема, місцевим та апеляційним судами встановлено, що відповідно до п. 2 Розпорядження № 705 від 12.05.98 приватному підприємству "Каштан - 1" (попередньому власнику павільйону) надано в користування земельну ділянку для обслуговування торгівельного кіоску № 23, (по вул.Миропільська, 4).

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що Фірма обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що зазначений павільйон Товариства знаходиться на земельній ділянці, яка надана йому в оренду.

При вирішенні спору по суті суд першої інстанції встановив, що Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, на запит суду, листом № 07-12716 від 16.12.04 повідомило, що станом на 07.12.04 в автоматизованій системі ПК "Кадастр" земельні ділянки за Товариством не зареєстровані; робочі адреси являються умовними і призначаються за адресами найближчих капітальних споруд, постійні адреси надаються за рішенням районної ради. Водночас, у зв'язку з судовим розглядом справи щодо користування земельною ділянкою за адресами м.Київ, вул.Миропільська, 2 управління підтвердило, що торгівельний об'єкт № 23 Товариства дійсно знаходиться за адресою м.Київ, вул.Миропільська, 2, а не за адресою м.Київ, вул.Миропільська, 4.

Врахувавши наведене, місцевий суд прийшов до висновку про те, що Товариство самовільно, без правовстановлюючих документів,  зайняв земельну ділянку за адресою м.Київ, вул.Миропільська, 2, на якій розміщено павільйон № 23.

Разом з тим, переглядаючи справу апеляційний суд встановив, що до моменту реєстрації Фірмою договорів оренди, Товариство своїм листом від 04.03.04 зверталось до Голови Київської міської ради з заявою № 127/3 про надання йому в оренду земельної ділянки по вул.Миропольській, 4 в зв'язку з переходом до нього права власності на павільйон, розташований на цій земельній ділянці. Таке ж звернення було направлено начальнику Київського міського управління земельних ресурсів з необхідною документацією, а саме технічним звітом по встановленню зовнішніх меж землекористування павільйону № 23, планом тимчасового землекористування, дозволом № 236 на розміщення Павільйону, довідкою про орендну плату за землю, договором на право тимчасового користування землею, укладеним з попереднім власником павільйону, та іншими необхідними документами.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до Технічного звіту від 03.10.00 по встановленню меж землекористування приватного підприємства "Каштан-1" кадастровий номер земельної ділянки - 62023053. Під цим номером земельна ділянка по вул.Миропільська, 4, (землекористувач - приватне підприємство "Каштан-1") значиться у витязі з бази даних Державного земельного кадастру станом на 10.09.02, в якому за землекористувачем ВАТ фірма "Лісова" закріплено дві земляні ділянки по вул.Миропільська, 2, з відповідними кадастровими номерами 62023001 та 62023012, з такими ж кадастровими номерами значаться ці земельні ділянки у витязі з бази даних Державного земельного кадастру станом на 27.01.03.

З урахуванням наведеного та з урахуванням відсутності доказів того, що стаціонарна мала архітектурна форма –павільйон № 23 був перенесений з земельної ділянки по вул.Миропільська, 4 на вул.Миропільська, 2, апеляційний суд прийшов до висновку, що земельні ділянки, як належать на праві користування Фірмі та Товариству відокремленні одна від одної, тобто павільйон № 23 знаходиться на іншій земельній ділянці.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 142 Конституції України право на землю комунальної власності належить територіальним громадам. Таким чином, органи місцевого самоврядування є суб'єктами земельних відносин, здійснюючи регулювання земельних відносин, а також контроль за додержанням земельного законодавства. У таких земельних відносинах вони здійснюють установлені для них функції і повноваження.

Згідно приписів ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 5 Земельного кодексу України до базових принципів земельного законодавства відносяться принцип забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, а також принцип забезпечення гарантій прав на землю.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Поняття самовільне зайняття земельних ділянок визначено у ст. 1 Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель” як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Оскільки відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, то делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особи не допускається. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Тобто згідно норми ч. 3 ст. 212 Земельного кодексу України повернення самовільно зайнятих ділянок провадиться за рішенням суду. Зазначена правова норма не містить додаткових застережень і не передбачає ніяких попередніх врегулювань спірного питання.

Крім того, береться до уваги, що Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.02 № 15-рп/2002 дано офіційне тлумачення положенню ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якого встановлено, що вказане положення щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно –правовими актами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист, можливість судового захисту не може бути поставлена у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів захисту.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.04

№ 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" встановлено, що судам, зокрема підвідомчі справи у спорах про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки чи про звільнення земельної ділянки особою, що займає її без належних на те підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюються на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.

За змістом п.п. 2, 3 ст. 125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладання договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Отже в силу ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користуванням ними.

Разом з тим колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду землі", передача в оренду земельної ділянки не є підставою для припинення або зміни обмежень, (обтяжень) та інших прав третіх осіб на цю земельну ділянку.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.97

№ 1355, відомості про правовий режим земель, та їх розподіл серед власників землі та землекористувачів, містяться в базі даних Державного земельного кадастру. Ідентифікація земельної ділянки здійснюється шляхом присвоєння їй кадастрового номеру. Відповідно до вказівки Державного комітету України по земельним ресурсам від 16.02.98 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.97 № 355, кадастровий номер - унікальний (не повторюється на всій території України) номер, який присвоюється при формуванні земельної ділянки і зберігається за нею на весь час її існування.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що фактично спір у даній справі зводиться до з'ясування питання місцезнаходження павільйону № 23, що належить Товариству.

Проте, правовий аналіз змісту рішень суду першої та апеляційної інстанцій свідчить, що при встановленні певних фактів по справі вказані судові інстанції дійшли до протилежних висновків, водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що під час вирішення спору по суті попередні судові інстанції формально та односторонньо підійшли до встановлення обставин справи, в той час як необхідно було всебічно, повно і об'єктивно розглянути всі обставини справи в їх сукупності, керуючись законом, з урахуванням того, що ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційні вимоги та заперечення на них фактично стосуються оцінки доказів, а не питань застосування судами норм права, а касаційна інстанція позбавлена можливості встановити дійсні обставини справи.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судові інстанції не були позбавлені права у разі виникнення сумнівів щодо місця розташування павільйону, витребувати у відповідальних органів необхідні схеми та карти з позначенням локалізації та границь спірної земельної ділянки, та/або в порядку ст. 39, п. 6 ст. 65 Господарського процесуального кодексу України провести огляд та дослідження з виїздом на місце розташування цього павільйону.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення місцевим судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Фірма “Лісова” № 119 від 30.06.05 задовольнити частково.

Рішення від 28.12.04 господарського суду міста Києва та постанову від 14.03.05 Київського апеляційного господарського суду у справі № 3/413 господарського суду міста Києва скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська