ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

23.04.2007
Справа №2-23/15765-2006А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача – Брауде С.О.- представник, дов. від  10.04.2006р. №12/02,

від відповідача – Шаравіна А.М.- старший державний податковий інспектор, дов. від  03.04.2006р. №5994/9/10

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Приватного підприємства «Віват», (95051, АР Крим, м. Сімферополь, вул.Дражинського,6,кв.1),

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Сімферополі, (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. М. Залки, 1/9)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Приватне підприємство «Віват» звернулося до господарського суду АР Крим  з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі  про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень: №0 від 07.02.2006р., №0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №2 від 03.07.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р., №3 від 04.09.2006р., №/3 від 04.09.2006р., (аркуш справи 10-19).

В судовому засіданні 26.10.2006р. позивач, уточнив позовні  вимоги відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України і просить визнати нечинними вказані податкові повідомлення-рішення, (аркуш справи 77).

В судовому засіданні 12.12.2006р. позивач надав заяву про доповнення позовних вимог і просить суд також визнати нечинною першу податкову вимогу Державної податкової інспекції у м. Сімферополі  від 18.09.2006р. №1/2864 на суму 54458,22грн., (аркуш справи 108).

В судовому засіданні 18.01.2007р. (аркуш справи 120) від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно яким він просить визнати:

- частково нечинними податкові повідомлення-рішення: №0 від 07.02.2006р., №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56274,51грн. (у тому числі: основний платіж – 44398,31грн., штрафні санкції - 11876,20грн.);

- нечинними податкові повідомлення-рішення №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.;

- нечинними податкові повідомлення-рішення №/0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання  з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.);

- нечинною першу податкову вимогу №12864 від 18.09.2006р.

В судовому засіданні 23.04.2007р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просить визнати:

- частково не чинними податкові повідомлення-рішення: №0 від 07.02.2006р., №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56150,00грн. у тому числі: основний платіж - 44200,00грн., штрафні санкції – 11950,00грн.;

- нечинними податкові повідомлення-рішення №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.;

- нечинними податкові повідомлення-рішення: №/0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.);

- нечинною першу податкову вимогу  №12864 від 18.09.2006р. з податку на прибуток - 44965,00грн., штрафні санкції в сумі  4967,00грн., податок на додану вартість – 3722,00грн., штрафні санкції – 803,32грн.

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у запереченнях на позов (аркуш справи 83).

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає що, позов  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України  передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як свідчать матеріали справи, з 26.12.2005р. по 18.01.2006р. Державною податковою інспекцією у м. Сімферополі проведено планову комплексну документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Приватного  підприємства «Віват» за період з 01.07.2004р. по 30.09.2005р., про що складений акт перевірки від 26.01.2006р. за №23/23-2/32496843 (аркуш справи 38).

Перевіркою встановлені порушення підпунктів  пункту 5.1, підпунктів 5.3.3,5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів 7.4.1, 7.4.3,7.4.4. пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на прибуток за 2004-2005р.р. на суму 44965,00грн., у тому числі по періодах: III квартал 2004р. – 5950,00грн., II квартал 2005р. – 12409,00грн., IV квартал 2005р. – 26606,00грн., а також занижено податок на додану вартість за 2004р.-2005рр. на суму 3722,00грн., у тому числі по періодах: вересень 2004р. – 1054,00грн., вересень 2006р. – 2668,00грн.

На підставі вказаного акту перевірки від 26.01.2006р. відповідачем відносно позивача  07.02.2006р.  винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- №0 від 07.02.2006р. про визначення податкового зобов’язання  з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56983,00грн. у тому числі: основний платіж -  44965,00грн., штрафні санкції – 12018,00грн.;

- №/0 від 07.02.2006р. про визначення податкового зобов’язання  з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.).

За результатами апеляційного оскарження відносно позивача були винесені наступні податкові-повідомлення-рішення:

- №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56983,00грн. у тому числі: основний платіж -  44965,00грн., штрафні санкції – 12018,00грн.;

- №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.;

- №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.).

Позивач у даній справі просить визнати нечинними наступні податкові повідомлення:

- частково нечинними податкові повідомлення-рішення: №0 від 07.02.2006р., №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56150,00грн. у тому числі: основний платіж -  44200,00грн., штрафні санкції – 11950,00грн.;

- нечинними податкові повідомлення-рішення №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.;

- нечинними податкові повідомлення-рішення: №/0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання  з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.).

Також позивачем  оспорюється у даній справі і перша податкова вимога №1/2864 від 18.09.2006р., згідно якої за станом на 18.09.2006р. сума податкового боргу позивача складала: з податку на прибуток приватних підприємств - 44965,00грн., штрафні санкції з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  4967,00грн.;  з податку на додану вартість – 3722,00грн., штрафні санкції з податку на додану вартість – 803,32грн.(аркуш справи 109).

Підставою для донарахування податку на прибуток приватних підприємств в сумі 44200,00грн. та застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 11950,00грн. та в сумі 595,00грн. та донарахування податку на додану вартість в сумі  3722,00грн. та застосування  штрафних санкцій в сумі 1861,00грн. стали  наступні обставини.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у серпні 2004р. уклав  договір  від 23.08.2004р. №08/23-2-03 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс» на проведення маркетингових досліджень, у травні 2005р. позивач уклав договір від 12.05.2005р. №2 з приватним підприємцем Єлисеєвим С.Н. на проведення маркетингових досліджень, у липні  2005р. позивач уклав договір від 27.07.2005р. №589  та  у серпні 2005р. договір №625 від 08.08.2005р. з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмонтажтехнологія» на проведення  маркетингових досліджень.

Відповідач прийшов до висновку, що вищевказані маркетингові дослідження не мають відносин до господарської діяльності позивача і не можуть бути віднесені до складу валових витрат підприємств, оскільки не спричинили отримання доходу при веденні господарської діяльності підприємства. Отже, підприємством у 2004-2005р.р. був завищений податковий кредит з податку на додану вартість  на суму 3722,00грн.

Однак, поза увагою відповідача залишився той факт, що для підтвердження правомірності віднесення затрат з маркетингових послуг у валові витрати позивачем  були надані: і договори на виконання робіт, які підписані обома сторонами, і акти виконаних робіт, які підписані обома сторонами, і податкові накладні.

Відповідно до пункту 11.2 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий  період, протягом якого відбувається будь-яка із подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку – день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) – дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Пунктом 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 „Витрати”, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318, передбачене, що  витрати на збут включають такі  витрати, які зв’язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), а саме, витрати на рекламу та дослідження  ринку (маркетинг).

Відповідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу - це сума  будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальної формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2  статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну),  з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3- 5.8 цієї статті.

Підпунктом 1.32 статті 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” визначено, що господарська діяльність, це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній  або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи  в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно статтям 43, 44 Господарського кодексу України підприємство - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами  господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку. Підприємство здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного  характеру, що мають цінову визначеність (стаття 3 Господарського кодексу України).

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та за метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб’єкти підприємництва – підприємцями. Господарська діяльність може  здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Таким чином з аналізу зазначених норм законодавства  не  випливає, що господарська діяльність підсумком якої є  збиток, або неотримання  очікуваного прибутку, не є господарською діяльністю  у розумінні  законодавства.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що позивачем у перевіряємому періоді були укладені договори на проведення маркетингових досліджень. Позивачем були надані акти здачі – прийому  виконаних робіт, а саме: за договором від 23.08.2004р. №0823-2-03 - акт  у вересні 2004р. на 25200,00грн.; за договором  від 12.05.2005р. №2  - акт  від 24.06.2005р. на суму 53000,00грн.; за договором від 08.08.2005р. №436- акт від 20.09.2005р. на суму 35000,00грн.; за договором від 27.07.2005р. №589 – акт від 21.09.2005р. на 52000,00грн. та за договором від 08.08.2005р. №625 – акт  від 28.09.2005р. на 33000,00грн. (аркуш справи 94-103).

Отже, вартість виконаних послуг згідно до відповідних пунктів договорів про надання маркетингових послуг повністю узгоджується з вимогами підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно якого валові витрати повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення  та  зберігання яких  передбачена правилами ведення податкового обліку.

Тобто, послуги, які передбачені вказаними договорами про надання  маркетингових послуг, відносяться до складу  валових витрат підприємства. Отже, висновки акту перевірки про непідтвердження позивачем витрат спростовуються наданими доказами у справі, у тому числі  актами  здачі-прийому виконаних робіт, які є первинними документами і мають усі необхідні обов’язкові реквізити, що підтверджує правомірність віднесення позивачем цих сум до складу валових витрат. Отже,  підлягає визнанню  нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі:  №0 від 07.02.2006р., №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. в частині визначення податкового зобов’язання  з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56150,00грн. у тому числі: основний платіж -  44200,00грн., штрафні санкції – 11950,00грн.; №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану  вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з наступних подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів(робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статі 7 Закону України «Про податок на додану вартість», не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) – актом  прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).  У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо  включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Податкові накладні відповідають вимогам, передбаченим підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Таким чином відсутні підстави для донарахування  податку на додану вартість в сумі  3722,00грн. та застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 1861,00грн. Отже, вимоги позивача відносно визнанню нечинними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Сімферополі: №/0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.) підлягають задоволенню.

Крім того, відповідачем не надані суду докази, що  договори про надання маркетингових послуг, які були укладені позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансбудсервіс», з приватним підприємцем Єлисеєвим С.Н., Приватним підприємством «Будконтракт», з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмонтажтехнологія» були визнані недійсними у встановленому законом порядку. Отже, позивач правомірно виходив з умов цих договорів при визначенні своїх податкових зобов’язань.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень в частині визначення  штрафних санкцій з податку на прибуток та податку на додану вартість суд  зазначає   наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначених сумах податкові зобов’язання не були узгодженими. Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій у спірних податкових повідомленнях-рішеннях є неправомірним.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи  бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Також суд вважає, що  формування і направлення податкової вимоги Державної податкової інспекції у м. Сімферополі №1/2864 від 18.09.2006р. є необґрунтованим, а податкова вимога підлягає визнанню нечинною з наступних обставин.

Згідно підпункту 6.2.1 статті 6 Закону України “Про  порядок погашення зобов’язань платників  податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” органи державної податкової інспекції спрямовують платнику податків податкову вимогу у разі невчасної сплати узгодженого податкового зобов’язання.

Відповідно до пункту 3.1 Порядку  напряму органами державної податкової служби України податкових вимог платникам податків  податкові вимоги формуються  виключно по узгоджених сумах  податкових зобов’язань, несплачених платником податків у встановлені строки.

Згідно підпункту в) п.2.12 п.2 Порядку, узгодженим є податкове  зобов’язання, щодо якого закінчена процедура апеляційного узгодження або  винесено ухвалу суду (апеляційного суду).

При цьому відповідно до підпункту 5.2 4 статті 5 Закону України “Про  порядок погашення зобов’язань платників  податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”  при зверненні платником податків до суду із позовом про визнання нечинним рішення контролюючого органу, податкове  зобов’язання вважається неузгодженим.

Проте, не дивлячись на те, що Державна податкова інспекція у м. Сімферополі була повідомлена про звернення Приватного підприємства «Віват» до Господарського суду АР Крим (на адресу відповідача було направлено позовну заяву про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень про визначення податкових зобов’язань з податку на прибуток приватних підприємств та податку на додану вартість., 15.09.2006р. Господарським судом АР Крим винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом Приватного підприємства «Віват» до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі  18.09.2006р. було сформовано першу податкову вимогу, (аркуш справи 109).

Вказаними діями відповідача не тільки порушені вищевикладені умови чинного законодавства, але й пункт 4.3 Порядку. Згідно вказаної норми, перша податкова вимога формується не пізніше за п’ятий робочий день після закінчення граничного терміну сплати узгодженої суми податкового  зобов’язання. Проте податкова вимога №1/2864 від 18.09.2006р. сформована через три дня з моменту відкриття провадження у справі за позовом позивача до відповідача про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, якими визначені розміри неузгоджених платником податкових боргів.

Більш того, згідно першій податкової вимозі №1/2864 від 18.09.2006р., починаючи  з   16.09.2006р. на активи  позивача було поширено право  податкової застави. Проте дії відповідача в частині введення відносно позивача податкової застави так само суперечать чинному законодавству. Право податкової застави виникає тільки за несвоєчасно сплаченими податковими зобов’язаннями, які узгодженими платником. Неузгоджені зобов’язання не є підставою для виникнення права податкової застави.

Отже, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання нечинною першої податкової вимоги Державної податкової інспекції у м. Сімферополі №1/2864 від 18.09.2006р.

Згідно статті 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” посадові особи  органів державної податкової служби зобов'язані дотримувати Конституцію і закони України, інші нормативно-правові акти, права і інтереси громадян, що охороняються законом, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій і повною мірою використовувати надані їм права.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх  доказів.

Відповідачем не надані докази, які спростовують доводи позивача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,  їх  посадові особи зобов’язані  діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 23 квітня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 03 травня  2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати частково  нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі: №0 від 07.02.2006р., №/1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р.  про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 56150,00грн. у тому числі: основний платіж -  44200,00грн., штрафні санкції – 11950,00грн.

3.          Визнати  нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі: №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про застосування штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 595,00грн.

4.          Визнати  нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі: №/0 від 07.02.2006р., №1 від 13.04.2006р., №2 від 03.07.2006р., №3 від 04.09.2006р. про визначення податкового зобов’язання  з податку на додану вартість в сумі 5583,00грн. (у тому числі: основний платіж – 3722,00грн., штрафні санкції – 1861,00грн.).

5.          Визнати нечинною першу податкову вимогу Державної податкової інспекції у м.одану вартістьідомлень-рішень Державної податкової інспекції в м.Сімферополі:ментами, палтни Сімферополі №12864 від 18.09.2006р.

6.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Віват», (95051, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Дражинського, 6, кв.1) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.