ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

23.02.2007
Справа №2-15/17198-2006

За позовом Статутного територіально – галузевого об’єднання „ПівденнаЗалізниця”  (61052, м. Харків, вул.. Червоноармійська, 7) в особі Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці (36030, м. Полтава, вул.. Гайового, 5)

До відповідача Сімферопольського виробничого підприємства водопроводно – каналізаційного господарства  (95083, м. Сімферополь, вул.. Гурзуфська, 5)

Про стягнення 32440, 00 грн.

Суддя ГС АР Крим І.А.Іщенко

представники:

Від позивача – Капінос Н.М., довіреність № 413 від 30.03.2006р.

Від відповідача – Міркін А.Л., довіреність №53 від 22.11.2006р., у справі

Обставини справи: Статутне територіально – галузеве об’єднання „Південна Залізниця” звернулось до господарського суду  АР Крим в особі Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці з позовом  до Сімферопольського виробничого підприємства водопроводно – каналізаційного господарства про стягнення 32440, 00 грн., в тому числі 31835,00 грн. штрафу, 600,00 грн. за розробку експертних висновків, 545,00 грн. витрат за проведення судово-бухгалтерської експертизи №131 та судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.03.2004р. на станцію Світловодськ Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці прибув на адресу вантажоотримувача вантаж. При перевірці позивачем вантажу було виявлено факт невірного зазначення відправником (відповідачем) найменування вантажу у накладних, що було встановлено в результаті проведеної на замовлення  Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці експертизи. В результаті проведеної перевірки відправнику – Сімферопольському виробничому підприємству водопроводно – каналізаційного господарства було нараховано штраф у розмірі п’ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення. При зверненні позивача до відповідача з вимогою сплатити нараховану суму штрафу в добровільному порядку, Сімферопольським виробничим підприємством водопроводно – каналізаційного господарства було відмовлено. Так, позивач змушений звернутися до суду для стягнення штрафних санкцій та витрат за проведення у зв’язку з цим експертиз у примусовому порядку.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу у розмірі 31835,00 грн., передбачених  пунктами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України та пунктом 137 Статуту залізниць.

У судовому засіданні була оголошена перерва в порядку частини 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України до 23.02.2007р. до 10:10. Після закінчення перерви слухання справи було продовжено за участю представників:

Від позивача – Капінос Н.М., довіреність № 413 від 30.03.2006р.

Від відповідача – Міркін А.Л., довіреність №53 від 22.11.2006р., у справі

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, наполягає на застосування строків позовної давності.

Справа розглядається в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши|матеріали справи, дослідивши представлені суду докази, заслухавши  пояснення представника позивача, суд –

встановив:

13.03.2004р. між позивачем та відповідачем укладений договір перевезення вантажу.

17.03.2004 року на станцію Світловодськ Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці зі станції Золота Балка Придніпровської залізниці прибули на адресу вантажоотримувача Світловодського заводу силікатних виробів вагони №№ 67180752, 65337842, 64844368, 65012262, 66561820. В накладних №№ 46556428, 46556429, 46692478, 46692479, 46692480 (а.с. 7) які супроводжували вантаж, найменування вантажу вказано – щебінь не поіменований в алфавіті.

Відповідно до пункту 6 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою КМУ № 457 від 06.04.1998р. зі змінами та доповненнями, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов’язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони — одержувача.

Відповідно статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.  Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За приписами статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач просить стягнути з відповідача 31835,00 грн. штрафу за неправильне зазначення найменування вантажу в накладних, а також 600,00 грн. за розробку експертних висновків, 545,00 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи №131.

Відповідно до пункту 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевіряти правильність відомостей, зазначених Вантажовідправником у накладній,  а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Відповідно до Наказів Міністерства транспорту України №68 від 05.02.2001р., №934 від 27.12.2002р. застосовується відповідний коефіцієнт для розрахунку тарифу за перевезення щебеню.

Відповідно таблиці №1, пункту 19 Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів (ЄТСНВ) Тарифного посібника №1 „щебінь не поіменований в алфавіті”, код 232431 відноситься до номенклатурної групи „будівельні вантажі”

Як вбачається з пункту 2.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених  Наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції від 24.11.2000р. за №863/5084 вантажовідправник зазначає в перевізному документі  повне і точне найменування вантажу відповідно до Алфавітного списку вантажів Єдиної тарифно-статистичної номенклатури вантажів  та відмінні ознаки вантажу. Вантажі, найменування яких відсутні в цьому списку, зазначаються під тією назвою, під якою вони зазначені в стандартах або технічних умовах на виготовлення продукції.

Згідно з пунктами 118, 122 Статуту залізниць України за неправильно зазначену у накладній назву вантажу з відправника стягується штраф у розмірі п’ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Відповідно паспортам № № 34, 270, які видані Відкритим акціонерним товариством Балаклавське рудоуправління ім. А.М. Горького (а.с. 120, 121) вантаж є щебеневим матеріалом та відповідає технічним умовам, що пред’являються до вантажу.

Згідно Технічної характеристики матеріалу щебеневого (а.с. 122) Відкрите акціонерне товариство Балаклавське рудоуправління ім. А.М. Горького випускає матеріал щебеневий, що відповідає технічним умовам „Матеріал щебеневий та піщаний для дорожнього будівництва з відходів флюсових вапняків Балаклавського рудоуправління”.

Серед номенклатури сировини та будматеріалів, які використовуються для виробництва, що затверджені Севастопольською міською санітарно-епідеміологічною станцією, також значиться матеріал щебеневий.

Як вбачається з матеріалів справи, вантажовідправник - Сімферопольське виробниче підприємство водопроводно – каналізаційного господарства, оформив накладні у відповідності з Єдиною тарифно-статистичною номенклатурою вантажів, оскільки відповідно номенклатури сировини  та матеріалів та характеристики „матеріала щебеневого”, Балаклавське рудоуправління видобуває вапняки, з відходів яких і виготовлений матеріал щебеневий.

В Єдиній тарифно-статистичній номенклатурі вантажів відсутнє найменування щебінь з відходів флюсових вапняків, тому відповідач зазначив у графі „Найменування вантажу” „Щебінь не поіменований в алфавіті” та зазначив код вантажу 232-431.

Згідно висновку експертизи №131, яка була проведена в рамках справи 2-19/10591-2004 в порядку статті 41 Господарського процесуального кодексу України, відповідач – вантажовідправник оформив перевізні документи у відповідності з чинним законодавством. (а.с. 131-140 )

Суд вважає, що вказаний висновок експерта №131 відповідає статті 34 Господарського процесуального кодексу України та є належним та допустимим доказом у справі.

Представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення штрафу у розмірі 31835,00 грн.

За приписами статті 256 Цивільного процесуального кодексу України  позовна давність - це строк,  у  межах  якого  особа  може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Так, з матеріалів справи вбачається, що початок перебігу строку позовної давності обчислюється з моменту складання актів загальної форми №124 від 17.03.2004р., №131 від 22.03.2004р., комерційного акту АQ 399976 від 25.03.2004р.  (а.с. 12-14).

Однак, позивач не скористався своїм правом звернення до суду за захистом свого порушеного права у межах встановленого законом строку.

Частиною 2 статті 264 Цивільного кодексу України зазначено, що позовна давність переривається у разі пред’явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, 13.04.2004р. Полтавським міжрайонним транспортним прокурором було пред’явлено позов в особі Міністерства транспорту України, Державної адміністрації залізничного транспорту „Укрзалізниця”, Статутного теріторіально-галузевого обєднання „Південна залізниця”, Полтавська дирекція залізничних перевезень Південної залізниці до Сімферопольського виробничого підприємства водопроводно-каналізаційного господарства про стягнення 32435,00 грн., у тому числі 31835,00 грн. штрафу. 16.12.2004р. господарським судом АР Крим у позові було відмовлено.

21.09.2005р. Постановою Вищого господарського суду України скасовано вказане Рішення господарського суду АР Крим від 16.12.2004р. та Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду по вказаній справі, оскільки прокурор може бути представником сторони у справі тільки у випадку, якщо цією стороною у справі є орган державної влади або орган місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями виконавчої влади.

Так, Вищий господарський суд України у своїй постанові зазначив, що заявляючи позов про стягнення штрафу за невірно зазначене в накладних найменування вантажу на користь статутного територіально-галузевого об’єднання „Південна залізниця” в особі відокремленого структурного підрозділу Полтавської дирекції залізничних перевезень Полтавський міжрайонний транспортний прокурор необґрунтовано визначив Міністерство транспорту України та Укрзалізницю, як органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, оскільки суб’єктами вказаних спірних правовідносин є статутне територіально-галузеве об’єднання „Південна залізниця” в особі відокремленого структурного підрозділу Полтавської дирекції залізничних перевезень та Сімферопольське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства. Статутне територіально-галузеве об’єднання „Південна залізниця” в особі відокремленого структурного підрозділу Полтавської дирекції залізничних перевезень є самостійним господарюючим суб’єктом, управління господарською діяльністю здійснює через свої органи та посадових осіб (стаття 122 Господарського кодексу України) і не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування.

Однак, не зважаючи на вказівки Вищого господарського суду України, викладені в Постанові ВГСУ від 21.09.2005р. позивач знову ж таки не скористався своїм правом звернення до суду за захистом свого порушеного права у межах встановленого законом строку.

Відповідно до пункту 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною, є підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв’язку з викладеним, враховуючи сплив строку позовної давності, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне у задоволенні вимоги про стягнення  з Сімферопольського виробничого підприємства водопроводно – каналізаційного господарства штрафу у розмірі 31835,00 грн. відмовити.

Також, позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача 600 грн. за розробку експертних висновків та 545 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи №131.

Однак, позивачем не надано правового та нормативного обґрунтування позовних вимог в цій частині. У позовній заяві відсутні посилання на певні норми права, якими підтверджуються вказані вимоги.

З тексту позовної заяви вбачається, що вказані суми, які повинні бути стягнені з відповідача названі заподіяними залізниці збитками та витратами. Однак позивачем чітко не визначений статус цих вимог (чи є це збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України чи судовими витратами відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України.)

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України, якщо розглядати вказані вимоги як заподіяні позивачу збитки, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності,  повинен відшкодувати  завдані  цим  збитки  суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені  управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи,   які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або   додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 25 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів  тощо), понесені   стороною,  яка  зазнала  збитків  внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона,  яка зазнала   збитків,  мала  право  розраховувати  у  разі  належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна   компенсація   моральної   шкоди   у   випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором (позивачем).

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22, стаття 611, частина 1 статті 623 Цивільного кодексу України). Як вже було зазначено раніше, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв’язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобов’язання, якого припустився боржник. Отже, між порушенням та збитками має бути причинний зв’язок. За відсутністю такого зв’язку збитки не відшкодовуються. При вирішенні питання про наявність чи відсутність причинного зв’язку слід враховувати, що необхідно виявляти зв’язок між саме між порушенням зобов’язання та шкідливими наслідками (збитками), а не між діями (бездіяльністю) боржника взагалі та збитками.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Аналогічне положення міститься в статті 173 Господарського кодексу України, якою передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру  на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, розробка експертного висновку була проведена позивачем за власної ініціативи та не носить обов’язкового характеру.

Таким чином, витрати, понесені позивачем в результаті проведення та розробки експертних висновків щодо визначення виду матеріалу не  є господарським зобов’язанням в розумінні статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України, та не підпадають під ознаки збитків.

Вимоги щодо стягнення з відповідача 545 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи також не підпадають під ознаки збитків оскільки відсутній  склад цивільного правопорушення.

Отже, протиправна поведінка відповідача та причинний зв’язок між понесеними позивачем витратами, пов’язаними зі сплатою позивачем суми у розмірі 600 грн. за розробку експертних висновків та 545 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи №131 не підпадає під ознаки збитків.

Якщо розглядати вказані вимоги як судові витрати, то слід зауважити наступне.

Зі змісту статті 44 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов’язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Частиною 5  статті 49 Госопдарського процесуального кодексу України передбачено, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, пов’язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову — на відповідача; при відмові в позові — на позивача; при частковому задоволенні позову — на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, ввідповідно експертного висновку Торгово-промислової палати №ВС-21 від 24.03.2004р. в залізничних вагонах №№ 67180752, 65337842, 64844368, 65012262, 66561820 в дійсності знаходиться вантаж – щільний вапняк, що не відповідає найменуванню, яке вказане в залізничних накладних. Вказаний висновок експерта заснований на експертному висновку лабораторії кафедри технології будівельних конструкцій, виробів та матеріалів Полтавського національного технічного  університету, відповідно якого відібрані проби гірничої породи можна класифікувати як породу осадочного походження – щільний вапняк.

Оскільки висновок   Торгово-промислової палати №ВС-21 від 24.03.2004р. спирається  на висновок лабораторії кафедри технології будівельних конструкцій, виробів та матеріалів Полтавського національного технічного  університету, яке засновано на припущенні, то суд не приймає до уваги вказаний висновок.

Крім того, вказаний висновок не є висновком в розумінні статті 41 Господарського кодексу України, був розроблений за власної ініціативи позивача.

Експертний висновок № 131 був проведений в рамках іншої господарської  справи № 2-19/10591-2004, я належним та допустимим доказом у справі відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України. Так, відповідно вказаного експертного висновку  відповідач – вантажовідправник оформив перевізні документи у відповідності з чинним законодавством, що ще раз спростовує посилання позивача на факт невірного зазначення вантажовідправником (відповідачем) найменування вантажу у накладних.

Таким чином, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 600 грн. за розробку експертних висновків та 545 грн. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи №131.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем таких обставин суду не доведено.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу  підлягають віднесенню на позивача відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України

Керуючись статтями  33, 49, 75, 82-85  Господарського процесуального кодексу| України, суд -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко І.А.