ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

02.10.2007р.
м.Київ
№ 48/295-А

12:53

За позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс»

До
Департаменту державної виконавчої служби

Про
скасування постанов про стягнення виконавчого збору

Суддя   Сулім В.В.

секретар  судового засідання Т.М. Мисник

Представники сторін:

Від позивача:
Соковська Л.М. –пред.за довір.

Від відповідача
Музиченко О.А. –пред. за довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариства з обмеженою відповідальністю „Інфокс” (далі –ТОВ „Інфокс” або позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з адміністративним позовом про скасування постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про стягнення з боржника виконавчого збору  від 27.06.07.

Ухвалою суду від 19.07.07 було відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 14.08.07.

Відповідно до ст. 150 КАС України 04.09.07 у судовому засіданні  було оголошено перерву до 02.10.2007 р.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з їх правами та обов’язками у відповідності із ст.49, 51 КАС України.

Крім цього, представникам сторін у судовому засіданні роз’яснено вимоги ст.45-46 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення у повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова Департаменту державної виконавчої служби від 27.06.07 прийнята з порушенням статей 46, 51 Закону України „Про виконавче провадження”, а саме виконавцем було завищено суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню, оскільки безпідставно визначено основну суму боргу боржника (позивача у справі) перед кредиторами, а також недотримані приписи статей 43, 52 цього закону щодо стягнення виконавчого збору після реалізації арештованого майна боржника.

Відповідач надав заперечення на позовну заяву, в якому з вимогами ТОВ „Інфокс” не погоджується, посилаючись на відповідність оскаржуваної постанови вимогам Закону України „Про виконавче провадження”, та просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника Позивача, відповідача, дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.07.2005 постановою № 275/14 про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого напису від 26.05.05р., зареєстрований в реєстрі за № 1841, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. про стягнення з ТОВ „Інфокс” за рахунок заставленого майна, а саме: нежилі будівлі: літ. „Б” загальною площею 102,8 кв. м. та літ. „В” загальною площею 843,8 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, вул.. Рилєєва, 10-А, на користь Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України” 38732510,01грн.

27.06.2007р. відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої з ТОВ „Інфокс” стягнуто виконавчий збір у розмірі 1696355,39грн.

Згідно ст. 46 Закону України „Про виконавче провадження” у разі невиконання рішення строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

Статтею 52 Закону України „Про виконавче провадження” визначений порядок звернення стягнення на заставлене майно.

Так, ч. 6 ст. 52 Закону України „Про виконавче провадження” зокрема передбачено, що з коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені ст. 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя.

Згідно ст. 43 Закону України „Про виконавче провадження” з грошової суми (в тому числі одержаної від реалізації майна боржника), яка стягнута державним виконавцем з боржника, в першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на проведення виконавчих дій, в другу чергу компенсуються витрати Державної виконавчої служби на здійснення виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб, у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір. Виконавчий збір стягується пропорційно фактично задоволеним вимогам стягувача.

Отже, з наведених норм закону вбачається, що виконавчий збір у розмірі 10 відсотків стягується від фактично стягненої державним виконавцем суми боргу під час здійснення примусового виконання. У виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно стягнення виконавчого збору здійснюється лише після реалізації заставленого майна за рахунок коштів, одержаних від реалізації цього майна.

З пояснень представників сторін та наявних у справі документів судом встановлено, що у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріусу від 26.05.05р. станом на час прийняття судового рішення державним виконавцем реалізація майна, на яке звернено стягнення, у встановленому ст. 61 Закону України „Про виконавче провадження” порядку не здійснювалась.

Крім того, як пояснив представник позивача, ТОВ „Інфокс” як заставодавець перераховувало грошові кошти на розрахункові рахунки Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України” на погашення заборгованості Закритого акціонерного товариства „Укрнафтосервіс” перед банком самостійно, а не внаслідок здійснення державним виконавцем виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого напису, щодо звернення стягнення за рахунок реалізації майна. Відповідно  вимог норм Закону України „Про виконавче провадження” відповідач не дотримався.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  законами України.

Згідно ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи проти адміністративного позову, документально не обґрунтував розмір суми виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника, не спростував доводи позивача щодо безпідставності стягнення з нього виконавчого збору до фактичної реалізації заставленого майна, а тому суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем правомірності свого рішення.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з  урахуванням  права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати, пов’язані з розглядом справи відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, 159, 161, 162, 253, а т. п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Поновити строк на оскарження постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 27.06.2007р.

2.Позов задовольнити повністю.

3.Скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 27.06.07 ВП № 3082711 про стягнення з боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю „Інфокс”, 04073, м. Київ, вул. Рилєєва, 10-А, ) виконавчого збору.

4.Судові витрати присудити на користь позивача.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                              В.В. Сулім