КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2007                                                                                           № 34/455

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Отрюха  Б.В.

суддів:

За участю представників:

від позивача – Володимирська О.М – юрист,

від відповідача – Кравченко А.В. – юрист,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Українські резерви"

на рішення Господарського суду м.Києва від 07.06.2007

у справі № 34/455

за позовом                               ЗАТ "Страхова компанія "Українські резерви"

до                                                   Акціонерне страхове товариство "Вексель"

про                                                  стягнення 10508,89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.06.2007р. у справі № 34/455 відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ЗАТ "Страхова компанія "Українські резерви" про стягнення з  Акціонерного страхового товариства "Вексель" 10 508,89 грн. за договором про співробітництво в галузі перестрахування і ретроцесії.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити з підстав порушення норм матеріального права, неповного з’ясування судом обставин справи, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема скаржник стверджує, що факт виплати ним страхового відшкодування на користь страхувальника доведений наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін суд встановив наступне:

01.04.2002р. між Закритим акціонерним товариством страховою компанією "Українські резерви" та Акціонерним страховим товариством "Вексель" був укладений договір № 16 про співробітництво в галузі перестрахування і ретроцесії.

Відповідно до п.1.1 договору предметом договору є діяльність сторін в сфері факультативного перестрахвування і ретроцесії ризиків.

15.04.2003р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛД" (страховиком) та Закритим акціонерним товариством Страховою компанією "Українські резерви" (страхувальником) був укладений ковер - нот № 21/6-2, відповідно до якого об’єктом страхування став ресторан "Мисливець".

Пунктом 6 ковер - ноту визначено страхові ризики, які прийняті відповідачем на страхування, одним з яких є пожежа.

29.06.2003р. в ресторані "Мисливець" сталася пожежа і позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування в сумі 57 081, 97 грн.

Відповідно до п. 17 Ковер-ноту № 21/6-2 від 15.04.2003р. відповідальність відповідача становить 18, 93 % по кожному об’єкту, що складає 10 245, 60 грн.

Як стверджує позивач, 14.04.2004р. він направив відповідачу пакет всіх необхідних документів за вих. № 95 від 13.04.2004р.на виплату страхового відшкодування.

Відповідно до п. 3.3.3 договору № 16 про співробітництво в галузі перестрахування і ретроцесії відповідач повинен був виплатити частину страхового відшкодування протягом 10 банківських днів з дня отримання документів, необхідних для здіснення страхової виплати.

Відповідач, за твердженням позивача, не здійснив своєчасно виплату страхового відшкодування, а тому йому 20.05.2004р. був направлений лист за вих. № 143 від 19.05.2004р. з проханням сплатити частину страхового відшкодування, який був залишений останнім без задоволення.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про  стягнення з відповідача 10 245, 60 грн. боргу та 263, 29 грн. пені, нарахованої у відповідності до п. 5.7 договору у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов’язань.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за власним переконанням, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що позивач всупереч вимогам ст. 33 ГПК України не довів суду обґрунтованість нарахування ним збитків.

Колегія суддів погоджується з такою позицією місцевого господарського суду та вважає, що він цілком вірно відмовив в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного:

Позивачем була проведена виплата страхового відшкодування без вирахування зносу пошкодженого майна станом на момент настання страхового випадку, а саме на 29.06.2003р.

До такого висновку колегія суддів прийшла врахувавши те, що вартість застрахованого Позивачем майна підтверджується додатками (до договору страхування № 60-192 від 09.04.2003р.) № 2-18.

Додаток до Договору № 2 підтверджує вартість будівлі ресторану станом на 23 лютого 2001р.та літньої площадки на 01 червня 2002р.

Додатки до Договору № № 11, 12 (Акти виконаних робіт № № 1, 2 по Договору № 26-00 від 30 вересня 2000р.) підтверджують вартість застрахованого майна на 30 вересня 2000р.

Додаток до Договору № 14 (Акт здачі-приймання виконаних робіт згідно договору № 18 від 30.05.01р., від 13.06.01р.) підтверджує вартість застрахованого майна на 13 червня 2001р.

Додаток до Договору № 15 (Акт здачі приймання виконаних робіт згідно Договору № 04 від 04.01.02р., від 12.02.02р.) підтверджує вартість застрахованого майна на 12 лютого 2002р.

Додаток до Договору № 16 (Акт здачі приймання виконаних робіт згідно Договору № 04 від 04.01.02р., від 07.03.02р.) підтверджує вартість застрахованого майна на 07 березня 2002р.

Тобто з документів наданих Позивачем є очевидним, що страхова сума за Договором страхування майна № 60-192 від 09.04.2003р. визначалась згідно вартості майна в період 30 вересня 2000р. - 01 червня 2002р., а не на момент настання страхового випадку. Станом на 29 червня 2003р. вартість застрахованого майна значно зменшилась в результаті експлуатаційного зносу.

Пункт 8.2.2. договору страхування передбачає, що страхове відшкодування виплачується при частковому пошкоджені майна - в сумі, що не перевищує вартості відновлення пошкодженої або загиблої частки майна, за вирахуванням зносу цієї частини на момент страхового випадку.

Виплата страхового відшкодування Позивачем без врахування зносу значно збільшує частку відповідальності Перестраховщика.

Згідно заключних положень Ковер-ноту, перестраховщик слідує всім рішенням Перестрахувальника, які можуть бути прийняті виходячи з умов страхування, за виключенням можливості збільшення частки відповідальності Перестраховщика.

Таким   чином,   виходячи   з   умов   заключних   положень   Ковер-ноту відповідач має право не слідувати за рішенням позивача та не сплачувати необґрунтовано збільшену діями позивача частку в страховому відшкодуванні.

Також слід зазначити, що позивачем ні під час розгляду позовної заяви, ні під час розгляду апеляційної скарги не доведений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню Страхувальникові та розмір виплати, що підлягає сплаті Відповідачем на користь Позивача.

Згідно ст. 33 ГПК України обов’язок доводити згадані обставини повинен саме Позивач.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" проведення оцінки майна є обов’язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Тобто, Позивач, до пред’явлення позову повинен був провести оцінку пошкоджень майна у відповідності до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", та надати відповідний висновок до суду, в якості доказу обсягів завданих пожежею збитків. Жодного доказу, який би підтверджував обсяги спричинених пожежею збитків, позивачем не надано.

На сьогоднішній день провести таку оцінку вартості пошкодженого майна і, відповідно, визначити долю перестрахувальника не є можливим, оскільки страховик відновив погоріле приміщення в повному обсязі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що рішення місцевого господарського суду відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення Господарського суду м. Києва від 07.06.2007р. у справі № 34/455 залишити без змін, а апеляційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Українські резерви"  – без задоволення.

2.          Матеріали справи № 34/455 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

15.10.07 (відправлено)