ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28.09.2007 р.

Справа № 46/290-А

За позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю “Ар-Хімпроект”

До

Державної податкової інспекції у
Деснянському районі м. Києва

про

скасування акту

Суддя (головуючий) Шабунін С.В.            Судді                            Морозов С.М.                                                 Хрипун
О.О.

Секретар судового засідання Бушеленко О.В. Представники:

від позивача

Янчук С.В. -представник за
довіреністю від 14.05.2007 р. № 5, Артамонов П.В. -директор (наказ № 3 від
01.01.2004 р.)

від відповідача

Короткова І.М. -представник за
довіреністю від 18.06.2007 р. № 2333/9/10-015, Куцький С.С. -представник за
довіреністю від 04.04.2007 р. № 1077/9/10-017, Іваненко Л.П. -представник за
довіреністю від 18.06.2007 р. № 2334/9/10-015, Кучеренко М.С. -представник за
довіреністю від 27.10.2006 р. № 5213/9/10-007, Денисенко Н.О. -представник за
довіреністю від 18.09.2007 р. № 4639/9/10-007, Сидоренко Л.П. -представник за
довіреністю від 25.09.2007 р. № 4241/9/10-015

Від прокуратури

не прибув

28.09.2007 р. у судовому засіданні
відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України
оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Товариством з обмеженою
відповідальністю “Ар-Хімпроект” заявлено вимоги про скасування податкового
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі м.
Києва № /0 від 03.05.2007 р., яким позивачу визначено до сплати 54
651 702, 00 грн. податку на додану вартість (36 434 468,00 грн. основна
заборгованість та 18 217 234,00 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.05.2007 р. відкрито провадження в адміністративній справі №
46/290-А та призначено справу до судового розгляду на 18.06.2007 р.

18.06.2007 р. провадження у справі
було зупинено відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 156 Кодексу адміністративного
судочинства України на час, встановлений судом, а саме: до 13.08.2007 р.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2007 р. (без виклику
представників сторін) провадження у справі було поновлено.

13.08.2007 р. в судовому засіданні
відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження у
справі та про виклик свідка, а також задоволено клопотання відвідача про
призначення колегіального розгляду справи.

Розпорядженням В.о. Заступника
Голови Господарського суду міста Києва Іванової Л.Б. розгляд справи № 46/290-А
доручено здійснити колегіально наступним складом суддів: головуючий суддя
Шабунін С.В., судді Морозов С.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.08.2007 р. справу № 46/290-А прийнято до провадження колегією
суддів у складі головуючого судді Шабуніна С.В., суддів Морозова С.М., Хрипуна
О.О. та призначено до розгляду на 14.09.2007 р.

14.09.2007 р. судом задоволено клопотання
відповідача про виклик свідка та допитано громадянина в якості свідка ОСОБА_1
Разом з тим, у зв'язку з неприбуттям в засідання  представника позивача та прокуратури, розгляд
справи було відкладено на 26.09.2007 р.

26.09.2007 р. розгляд справи не
відбувся та був перенесений на 28.09.2007 р.

Представник прокуратури
Деснянського району м. Києва, повідомлений про дату, час і місце розгляду
справи, на виклик суду в засідання не з'являвся.

Під час судового розгляду справи
представники позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Як вбачається з позовної заяви та
усних пояснень представника, позивач вважає неправомірним висновок відповідача
про безпідставність віднесення Товариством з обмеженою відповідальністю
“Ар-Хімпроект” до податкового кредиту за жовтень-грудень 2005 року та
січень-травень 2006 року сум податку на додану вартість в розмірі 36 434 468,00
грн. на підставі податкових накладних, отриманих від Товариства з обмеженою
відповідальністю “Тінія”. Зазначену в акті перевірки позицію податкової
інспекції позивач вважає непослідовною та такою, що ґрунтується на невірному і
суперечливому до економіко-правової суті податку на додану вартість та
Конституції України тлумаченні норм Закону України “Про податок на додану вартість”.

В обґрунтування своїх посилань
позивач зауважує, що правомірно вніс до складу податкового кредиту витрати по
сплаті податку на додану вартість, що підтверджується відповідними податковими
накладеними, виписаними його контрагентом - Товариством з обмеженою
відповідальністю “Тінія” на підставі укладених договорів купівлі-продажу від
01.02.2005 р. № 12 та від 23.03.2005 р. № 14. При цьому, позивач зазначає, що
його контрагент здійснював господарську діяльність та її облік відповідно до
чинного законодавства України та вимог бухгалтерського та податкового обліку,
на момент укладення та виконання угод з позивачем діяльність контрагента була
санкціонована державною, підприємство включено до ЄДРПОУ. Разом з тим, при
перевірці господарських операцій позивача, відповідачем не виявлено фактів
відсутності податкових накладних, порушення порядку їх заповнення тощо.
Зважаючи на те, що чинним законодавством не покладено на покупця товару
обов'язок сплачувати податок на додатну вартість до бюджету та контролювати
таку сплату продавцем, позивач не повинен нести податковий тягар.

Представники відповідача, під час
розгляду спору по суті, позов не визнали та просили відмовити у його
задоволенні з підстав, викладених у запереченнях та письмових поясненнях
Зокрема, мотиви невизнання заявлених вимог полягають у твердженнях про
неправомірність включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку
на додану вартість на підставі податкових накладених, виписаних товариством з
обмеженою відповідальністю “Тінія”, оскільки рішенням Деснянського районного
суду м. Києві по справі № 2а-237/2007 від 16.04.2007 р. визнано недійними
установчі документи зазначеної юридичної особи, а також свідоцтво про
реєстрацію платника податку на додану вартість з підстав порушення порядку
створення такої юридичної особи (статут господарського товариства був
зареєстрований в державному органі реєстрації без свідомого волевиявлення
засновника займатися підприємницькою діяльністю).

На думку відповідача виписані
Товариством з обмеженою відповідальністю “Тінія” податкові накладні є
недійсними і не дають позивачу права на включення сум податку на додатну
вартість до податкового кредиту, оскільки підписані від імені директора
підприємства контрагента ОСОБА_1 невстановленою особою.

Також відповідач просить суд
звернути увагу на порушення прокуратурою Деснянського району м. Києва
кримінальної справи № 53-2215 по факту умисного ухилення від сплати податків
службовими особами позивача, наявність висновку експерта, яким стверджується,
що підписи на податкових накладених Товариства з обмеженою відповідальністю
“Тінія” виконані не ОСОБА_1, котрий визначеним директором.

Дослідивши матеріали справи,
оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи,
заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у
Деснянському районі міста Києва було проведено планову виїзну документальну
перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2005 р. по 31.12.2006 р.

За наслідками перевірки було
складено відповідний акт № 2456/23-2/32591339 від 27.04.2007 р., в якому
відповідач дійшов висновку про порушення позивачем п.п. 7.2.4 п.7.2, п.п.
7.4.5. п. 7.4. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” від
03.04.1997 р. № 168/97-ВР зі змінами та доповненнями, в результаті чого
встановлено заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість, а
саме по періодах:

-          жовтень 2005 року на суму 1 894
201,00 грн.;

-          листопад 2005 року на суму 4 593
324,00 грн.;

-          грудень 2005 року на суму 6 065
929,00 грн.;

-          січень 2006 року на суму 3 197 164,00
грн.;

-          лютий 2006 року на суму 3 560 891,00
грн.;

-          березень 2006 року на суму 9 843
228,00 грн.;

-          квітень 2006 року на суму 7 205
116,00 грн.;

-          травень 2006 року на суму 74 621,00
грн.

На підставі вказаного Акту
перевірки відповідачем було винесене податкове повідомлення-рішення від
03.05.2007 р. № /0 про донарахування позивачеві податкового
зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 36 434 468,00 грн. за
основним платежем та 18 217 234,00 грн. по штрафним (фінансовим) санкціям,
всього на суму 54 651 702,00 грн.

Не погоджуючись з нарахованими
податковими зобов'язаннями та застосованими штрафними санкціями, позивач
звернувся до суду з позовом про визнання недійсним  податкового повідомлення-рішення №
/0 від 03.05.2007 р.

В ході розгляду спору судом
встановлено, що 01.02.2005 р. між позивачем та товариством з обмеженою
відповідальністю “Тінія” укладено договір купівлі-продажу № 12, за умовами
якого продавець (товариство з обмеженою відповідальністю “Тінія”)
зобов'язується поставити та передати у власність покупця (Товариства з
обмеженою відповідальністю “Ар-Хімпроект”) гранульовану сировину для
виробництва ПЕТ-преформ -поліетилентерефталат (товар-1) та гранульовану
сировину для виробництва стретч-плівки -лінійний поліетилен (товар-2), а
покупець зобов'язується прийняти товар-1 товар-2 та оплатити його вартість на
умовах даного договору. Додатковими угодами від 29.04.2005 р., від 01.06.2005
р., від 01.02.2005 р., від 01.04.2006 р. сторони додатково узгоджували вартість
та кількість товару.

23.03.2005 р. позивачем та
Товариством з обмеженою відповідальністю “Тінія” укладено договір
купівлі-продажу № 14, за умовами якого продавець зобов'язується поставити та
передати у власність позивача гранульовану сировину для виробництва
стретч-плівки -лінійний поліетилен, а товариство з обмеженою відповідальністю
“Ар-Хімпроект” зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах
даного договору. Додатковими угодами від 31.03.2006 р., 01.12.2005 р.,
16.08.2005 р., 26.04.2005 р., 29.04.2005 р. додатково узгоджувалися вартість та
кількість товару.

Відповідно до переліку податкових
накладних, наведеному в акті перевірки, на виконання господарських зобов'язань
за вказаними угодами товариство з обмеженою відповідальністю “Тінія” виписало
позивачу податкові накладні на суму 36 434 468,00 грн. податку на додану
вартість.

Суми податку на додану вартість
таких податкових накладних позивачем включені до складу податкового кредиту
відповідного періоду, відображено у книзі обліку придбання товарів (робіт,
послуг) та відповідають даним податкових декларацій з податку на додану
вартість за обліковий період. Факт оплати товару відповідачем не заперечується
та  стверджується випискою з банківського
рахунку, приєднаною до матеріалів справи.

Отже, як вбачається з Акту
перевірки, наявних в матеріалах справи документів, заперечень відповідача та
наданих в судовому засіданні пояснень, факт здійснення господарських операцій
та сплати сум податку на додану вартість в ціні наданих позивачу послуг,
відповідачем не заперечується та не спростовується.

Враховуючи встановлені фактичні
обставини господарської діяльності позивача у спірний період з товариством з
обмеженою відповідальністю “Тінія”, судом було досліджено правомірність
нарахування позивачем спірних сум податкового кредиту та враховано, що:

- відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону
України “Про податок на додану вартість” податковий кредит -це сума, на яку
платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом. Податковий кредит звітного періоду складається
із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів, вартість яких відноситься до складу валових
витрат виробництва та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають
амортизації (пп. 7.4.1 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”).

Згідно з п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п.
7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податкова накладна
складається в момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках і надається покупцю на його вимогу продавцем товарів (робіт,
послуг).

Статтею 1 Закону України “Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ визначається як
документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її
здійснення.

Підпунктом  7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про
податок на додану вартість” передбачено, що податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Пункт 7.5 ст. 7 Закону України “Про
податок на додану вартість” визначає датою виникнення права платника податку на
податковий кредит, дату здійснення першої з наступних подій:

а) дати списання коштів з
банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

б) дати отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до даних акту перевірки
від 27.04.2007 р. позивач зареєстрований як платник податку на додану вартість
та має відповідне до свідоцтво.

Згідно з п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного
періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку
у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість
яких відносяться до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних
фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Нормами п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7
Закону України “Про податок на додану вартість” не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) -
актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує
перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Оскільки, податковий кредит було
сформовано на підставі податкових накладних, виписаних товариством з обмеженою
відповідальністю “Тінія”, він складається із сум, сплачених в ціні придбання
товарів у відповідного контрагента, слід вважати, що позивачем дотримано
передбачені Законом України “Про податок на додану вартість” вимоги і заявлені
в деклараціях з податку на додану вартість за відповідний період суми
податкового кредиту є обґрунтованими і правомірними.

Підпункт 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону
України “Про податок на додану вартість” дає повний і вичерпний перелік всіх
обов'язкових реквізитів, які повинна містити в собі податкова накладна.
Відповідачем не вказано недоліків оформлення податкових накладних, виписаних
Товариством з обмеженою відповідальністю “Тінія” в адресу позивача.

Разом з тим, відповідач вважає, що
визнання недійсним статуту та установчого договору товариства з обмеженою
відповідальністю “Тінія”, а також його свідоцтва про реєстрацію в якості
платника податку на додану вартість відповідно до рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 16.04.2007 р. свідчить відсутність у позивача права
за період жовтня-грудня 2005 року та січня-травня 2006 року відносити суми
податку на додану вартість за наслідками господарської діяльності з даним
контрагентом до складу податкового кредиту. При цьому, відповідач зазначає, що
думку Деснянського районного суду міста Києва підприємницька діяльність
Товариства з обмеженою відповідальністю “Тінія” з моменту реєстрації
підприємства здійснювалася невідомими особами протиправно. Враховуючи порушення
порядку створення даної юридичної особи, на момент надання податкових накладних
позивачу Товариство з обмеженою відповідальністю “Тінія” не мало цивільної
дієздатності, внаслідок чого, укладені договори від 01.02.2005 р. № 12 та від
23.05.2005 р. № 14 є нікчемними і визнання їх недійсними судом не вимагається.

Під час судового розгляду справи
представник позивача посилався покази свідка -директора Товариства з обмеженою
відповідальністю “Тінія”, отримані під час розгляду  даного спору та розслідування кримінальної
справи № 53-2215, а також на його пояснення в Деснянському районному суді м.
Києва.

Суд не погоджується з
вищенаведеними твердженнями відповідача, зважаючи на наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 215
Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

Підставами недійсності правочину в
ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено недодержання в момент його
вчинення правочину вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Виходячи з глави 7 розділу ІІ
Цивільного кодексу України наявність право- та дієздатності у юридичної особи
обумовлюється обов'язковістю державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів
справи Товариство з обмеженою відповідальністю “Тінія” пройшло процедуру
державної реєстрації в процесі свого створення. Отже, проведенням такої
реєстрації відповідними державними органами стверджується правомірність набуття
підприємством право- та дієздатності.

Таким чином, підстави вважати
нікчемними договори, укладенні позивачем з його контрагентом через те, що
Товариство з обмеженою відповідальністю “Тінія” не мало цивільної дієздатності,
відсутні.

В ході розгляду справи № 46/290-А
було допитано в якості свідка директора Товариства з обмеженою відповідальністю
“Тінія” громадянинаОСОБА_1, згідно з показами якого судом встановлено, що дана
особа не обізнана з фактом створення та діяльності вказаного підприємства, а
причини реєстрації в якості учасника господарського товариства пояснюються
бажанням влаштуватися на роботу у зв'язку з чим паспорт було передано особам,
прізвища яких не відомі.

Виходячи зі свідчень опитаного
свідків видається можливим дійти висновку, що
господарську діяльність від імені підприємства здійснювали невстановлені
особи, повноваження яких діяти від імені підприємства непідтверджені
документально, про наявність чи відсутність таких документів, їх
місцезнаходження суду не повідомлено.

Суд приймає до уваги покази
громадянина ОСОБА_1 про те, що ним не підписувалася бухгалтерська або інша документація
від імені Товариства з обмеженою відповідальністю “Тінія”. Але, разом з тим,
суд зважає на те, що на момент укладення та виконання позивачем договорів від
01.02.2005 р. № 12 та від 23.05.2005 р. № 14, установчі документи та свідоцтво
про реєстрацію платника податку на додану вартість Товариства з обмеженою
відповідальністю “Тінія” були дійсними. Позивач не знав та не міг знати, що в
подальшому, у 2007 році, судовим рішенням такі документи будуть визнані
недійсними. Крім того позивач у 2005-2006 роках не міг бути обізнаним з
фактами, встановленим рішенням Деснянського районного суду міста Києва у 2007
році.

Від так, прийняттям спірного
податкового повідомлення-рішення податковим органом фактично покладено на
позивача вину за діяння, факт вчинення яких не був йому відомий.

Однак жоден нормативний акт, на
який посилається відповідач не містить вказівок на таку залежність. Згідно з
вимогами чинного законодавства, обов'язок контролювати звітність контрагента на
суб'єктів підприємницької діяльності не покладено, крім того, суб'єкт
підприємницької діяльності не має права контролювати звітність або своєчасність
сплати податків іншими особами. Відповідно до діючого законодавства якщо
віднесення сум до складу податкового кредиту відбувається на підставі належним
чином оформлених розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість
ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку, то дії платника
податку є правомірними.

Згідно з п. 8 ст. 19 Господарського
кодексу України усі суб'єкти господарювання зобов'язані самостійно здійснювати
первинний (оперативний) та бухгалтерський облік результатів своєї роботи,
складати статистичну інформацію, а також надавати відповідно до вимог закону
фінансову звітність та статистичну інформацію щодо своєї господарської
діяльності, інші дані, визначені законом. Забороняється вимагати від суб'єктів
господарювання надання статистичної інформації та інших даних, не передбачених
законом або з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 8
Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії.

Частиною 2 ст. 19 Конституції
України передбачено, що ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 58 Конституції
України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не
визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до ст. 61 Конституції
України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Законодавством України не
передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної
особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, у разі порушення
контрагентами платника податку вимог податкового законодавства, податковий
орган має право у межах своєї компетенції та у відповідності до вимог чинного
законодавства видавати акти державного органу на усунення таких порушень, які є
обов'язковими до виконання. Відповідно до Закону України “Про державну
податкову службу в Україні” вчинення зазначених дій є не тільки правом, а й
прямим обов'язком податкових органів.

Розглядаючи даний спір, нагально
відмітити, що висновки відповідача про невиконання Товариством з обмеженою
відповідальністю “Тінія” зобов'язань, визначених податковим законодавством не
знайшли свого документального підтвердження в акті перевірки, на підставі якого
виносилося оскаржуване рішення, адже такий акт не містить посилань на акт
перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю “Тінія” та на документи,
якими стверджується несплата ним податкових зобов'язань або ж їх нарахування.
Отже, чинним законодавством і, зокрема, Законом України “Про податок на додану
вартість не встановлюють обов'язку покупця сплачувати податок на додану
вартість ще й до бюджету, у випадку, коли такий податок на буде сплачений
продавцем або іншою особою з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в
ціні товару (робіт, послуг).

Відповідно до положень Закону
України “Про податок на додану вартість” сума податку на додану вартість, що
включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і
саме продавець товару несе обов'язок по сплаті цього податку до бюджету.

За таких обставин висновки
відповідача про те, що позивачем порушені вимоги пп. 7.4.5. п. 7.4. ст. 7
Закону України “Про податок на додану вартість”, (а саме завищено податковий
кредит з ПДВ) не відповідає дійсності, а тому до позивача не може бути
застосована відповідальність за порушення положень даної статті.

У відповідності до пп. 4.2.3 п. 4.2
п. 4 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” обов'язок доведення того, що
будь-яке нарахування, здійснено контролюючим органом у випадках, визначених
підпунктом 4.2.2 цього пункту, є помилковим, покладається на платника податків,
за винятком випадків, визначених пунктом 4.3 цієї статті.

Оскільки, з наданих позивачем
доказів вбачається правомірність віднесення до складу свого податкового кредиту
в жовтні-грудні 2005 року та січні-травні 2006 року 36 434 468,00 грн., то
порушення позивачем податкового законодавства, визначені в Акті перевірки, є
необґрунтованими і не відповідають дійсності, тому відповідальність до позивача
не повинна застосовуватись,  а податкове
повідомлення-рішення від 03.05.2007 р. № /0 про нарахування
податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 36 434 468,00 грн.
та застосування штрафних санкцій у сумі 18 217 234,00 грн. підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності
свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного
позову.

В силу ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства України решта заперечень та доданих до матеріалів
справи доказів до уваги судом не приймаються як такі, що не слугували підставою
для винесення оскаржуваного рішення і не мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вимог ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України, Прикінцевих та перехідних положеннями
Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у сумі 3,40 грн.
підлягають стягненню з державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158,
160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Прикінцевими та
перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі  м. Києва від 03.05.2007 р. № /0..

3.          Стягнути державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Ар-Хімпроект” (02222, м.
Київ, вул. Беретті, 3-40, ідентифікаційний код 30960327) 3 грн. 40 коп.
державного мита.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної
скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді
С.В. Шабунін  (головуючий)

С.М. Морозов

О.О. Хрипун

Дата виготовлення в повному обсязі:
11.10.2007 р.

28.09.2007р.

м.Київ

№ 46/290-А