КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2007                                                                                           № 7/297

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Андрієнка  В.В.

суддів:

За участю представників:

від позивача - Кравчук А.М.,

від відповідача - Книга З.М., Куля В.І.,

розглянувши апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Енергетик-2"

на рішення Господарського суду м.Києва від 18.06.2007

у справі № 7/297

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Київгаз"

до                                                   Житлово-будівельного кооперативу "Енергетик-2"

про                                                  зобов"язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Київгаз” (далі – ВАТ “Київгаз”) звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу “Енергетик-2” (далі – ЖБК “Енергетик-2”) про зобов’язання укласти договір.

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.06.2007 позов задоволено повністю. Суд визнав укладеним з 11.01.2007 договір № 279 від 11.01.2007 про умови постачання газу Балансоутримувачам для побутових потреб між філією експлуатації газового господарства ВАТ “Київгаз” та ЖБК “Енергетик-2”.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду м. Києва від 18.06.2007 ЖБК “Енергетик-2” подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ВАТ “Київгаз” проти доводів апеляційної скарги заперечувало і просило рішення господарського суду м. Києва від 18.06.2007 залишити без змін, а апеляційну скаргу ЖБК “Енергетик-2” - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В січні 2007 ВАТ “Київгаз” направило на адресу ЖБК “Енергетик-2” проект договору № 279 від 11.01.2007 про умови постачання газу балансоутримувачам для побутових потреб.

ЖБК “Енергетик-2” 16.02.2007 листом № 16 повідомив ВАТ “Київгаз” про те, що відмовляється підписувати запропонований товариством договір № 279 від 11.01.2007 про умови постачання газу балансоутримувачам для побутових потреб з огляду на те, що договір протирічить статуту ЖБК “Енергетик-2” та рішенню КМДА № 881 від 22.02.2006 згідно з яким, виконавцем послуг по газопостачанню є ВАТ “Київгаз”, а тому товариство повинно укладати прямі договори з мешканцями будинку.

ВАТ “Київгаз” обґрунтовуючи позовні вимоги посилалось на те, що згідно ст. ст. 19, 29 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” договір стосовно колективного забезпечення населення газом для побутових потреб повинен укладатись між ВАТ „Київгаз” та ЖЕК, ЖЕУ, ОСББ або іншими балансоутримувачами житла. ЖБК “Енергетик-2” відноситься до такої категорії суб’єктів господарювання.

До прийняття рішення по суті ВАТ “Київгаз” уточнило позовні вимоги і просило суд визнати договір № 29 від 11.01.2007 про умови постачання газу балансоутримувачам для побутових потреб в редакції ВАТ “Київгаз” укладеним з 11.01.2007.

Відповідно до п. 19 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” ліцензуванню підлягає господарська діяльність з постачання природного газу за регульованим, за нерегульованим тарифом.

Згідно ст. 1 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” ліцензія – документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.

Ліцензійні умови – установлений з урахуванням вимог законів вичерпний перелік організаційних , кваліфікаційних та інших спеціальних вимог, обов’язкових для виконання при провадженні видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню (ст. 1 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності”).

Відповідно до ст. 8 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” ліцензійні умови є нормативно-правовим актом, положення якого встановлюють кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші вимоги для провадження певного виду господарської діяльності.

Суб'єкт господарювання зобов'язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов.

Згідно п. 2.2 Статуту ВАТ „Київгаз” предметом діяльності товариства є не заборонені законодавством види господарської діяльності ( в тому числі на основі ліцензій) включаючи, зокрема, постачання природного газу населенню, промисловим, комунально – побутовим та іншим споживачам газу за регульованим та нерегульованим тарифами ( п. 2.2 Статуту ВАТ „Київгаз”).

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 08.12.2006 № 1623 „Про видачу ВАТ „Київгаз” ліцензій на розподіл природного і нафтового газу та на постачання природного газу за регульованим тарифом” ВАТ „Київгаз” видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного і нафтового газу на території м. Києва, строком дії з 14.12.2006 по 13.12.2011, у зв'язку із закінченням строку дії ліцензії АА № 485600; а також ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом на території м. Києва, крім Київської обласної лікарні № 2 та Київської обласної клінічної лікарні, строком дії з 14.12.2006 по 13.12.2011, у зв'язку із закінченням строку дії ліцензії АА № 485599.

Статут ЖБК “Енергетик-2” зареєстрований виконавчим комітетом Радянської районної Ради народних депутатів трудящих м. Києва № 318 від 11.03.1968 та перереєстрований № 133 від 20.01.1999 та здійснено державну реєстрацію.

Відповідно до п. 16 Статуту ЖБК “Енергетик-2” ЖБК “Енергетик-2” має право, зокрема, укладати угоди (договори), пов’язані з експлуатацією та ремонтом жилого будинку, надвірних будівель, їх добровільним страхуванням та утриманням при будинкової території.

Отже, ВАТ “Київгаз” за наявності ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом на території м. Києва має право здійснювати господарську діяльність з постачання природного газу, а ЖБК “Енергетик-2” за відсутності ліцензії позбавлений права здійснювати господарську діяльність з постачання природного газу.

Закон України „Про житлово – комунальні послуги” визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно ст. 1 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства (ст. 16 Закону України „Про житлово – комунальні послуги”).

Згідно ст. 19 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ч. 7 ст. 28 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” типові договори на надання житлово-комунальних послуг затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно ст. 29 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Прикінцевими положеннями до Закону України „Про житлово – комунальні послуги” було передбачено, що Кабінет Міністрів України у тримісячний термін з дня набрання чинності цим Законом розробляє типові договори, передбачені цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 № 938 “Про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 № 2246” затверджено Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання та внесено зміни  до постанови Кабінету міністрів України від 09.12.1999 № 2246 “Про затвердження Правил надання населенню послуг з газопостачання” (далі Правила).

Відповідно до п. 4 Правил послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається ним відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку.

Газопостачальні підприємства, що здійснюють постачання природного газу на закріпленій території, не мають права відмовити споживачеві, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору.

У разі розташування декількох об'єктів споживача за однією адресою укладається один договір.

Згідно ч. 3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню.

Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Отже, виходячи із змісту ст. 179 ГК України сторони при укладенні господарських договорів не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право лише конкретизувати його умови.

Згідно ст. 184 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Пунктом 3 .ч1 ст. 24 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” передбачено, що балансоутримувач має право укладати договори про надання житлово – комунальних послуг.

З урахуванням того, що укладення господарських договорів є обов’язковим на підставі закону та в інших випадках встановлених законом, а згідно п.3 ч.1 ст. 24 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” балансоутримувач має право укладати договори про надання житлово – комунальних послуг, то ЖБК „Енергетик 2”, який є балансоутримувачем  має право, а не зобов’язаний укладати договори про надання житлово – комунальних послуг.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги і те, що договір № 279 про умови поставки газу балансоутримувачам для побутових потреб не відповідає Типовому договору про надання населенню послуг з газопостачання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2006 № 938 від змісту якого, в силу ч. 4 ст. 179 ГК України сторони не можуть відступити.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що господарський суд м. Києва необґрунтовано визнав укладеним з 11.01.2007 договір № 279 від 11.01.2007 про умови постачання газу балансоутримувачам для побутових потреб між філією експлуатації газового господарства ВАТ “Київгаз” та ЖБК “Енергетик-2”, і вважає, що рішення господарського суду м. Києва від 18.06.2007 підлягає скасуванню, а в позові слід відмовити.

Посилання ВАТ „Київгаз” на ст. ст. 19, 21, 29 Закону України „Про житлово – комунальні послуги” та на  Прикінцеві положення до зазначеного Закону колегія суддів до уваги не приймає з огляду на те, що права та обов’язки баласоутримувача визначені ст. 21 цього ж Закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду м. Києва від 18.06.2007 у справі № 7/297 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

2.          У позові відмовити повністю.

3.          Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Київгаз” (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 4-Б, р/р 738 в ВАТ КБ “Хрещатик”, МФО 3000670 ) на користь Житлово-будівельного кооперативу “Енергетик-2” (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 139-141, кв. 104, п/р 260093711 у Солом’янському від. 5445 ОБУ, МФО 320326 ) 42 (сорок дві) грн. 50 коп. державного мита за подачу апеляційної скарги. Видати наказ.

4.          Видачу наказу доручити господарському суду м. Києва.

5.          Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя

Судді

08.10.07 (відправлено)