ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.06.07 р.                                                                               Справа № 44/213пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою закритого акціонерного товариства „Донбудмонтаж” (представник Ротач М.О., довіреність від 16.05.07 року), до товариства з обмеженою відповідальністю „Ніка” (представник Сорока О.І., довіреність від 20.06.07 року) про визнання за закритим акціонерним товариством „Донбудмонтаж” права власності на адміністративну будівлю по вулиці Герцена 36а в Калінінському районі міста Донецька загальною площею 324,7 м2, яке складається з:

ь          1 поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 146,0 м2;

ь          2 поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 145,3 м2,

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство „Донбудмонтаж” (далі – Підприємство) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Ніка” (далі – Товариство) про визнання права власності Підприємства на нерухоме майно, розташоване в місті Донецьку по вулиці Герцена 36а, визначене як адміністративна будівля загальною площею 324,7 м2, яка складається з приміщень першого поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 146,0 м2 та другого поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 145,3 м2 (далі – Будівлі). Позовні вимоги Підприємства ґрунтуються на невизнанні права власності Товариством, яке вважає себе співвласником Будівель через понесення грошових витрат на їх реконструкцію. З такою позицією Підприємство не погоджується, зазначаючи, що належні Підприємству Будівлі, які тривалий час орендувалися Підприємством та під час оренди були реконструйовані власним коштом позивача, створені шляхом добудови другого поверху до будівлі ТП-8 площею 119,4 м2 літ.А-1 (далі – Споруда), придбаної Підприємством в Управлінні комунальних ресурсів Донецької міської ради на законних договірних підставах.

Представник Підприємства в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник Товариства в судовому засіданні усно заперечив проти позову, зазначивши, що спірна нерухомість споруджувалась за участі Товариства, яке також орендувало Споруду, тому в порядку статей 332 та 778 ЦК України відповідач є співвласником зазначеного майна.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Підприємства підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно договорів оренди № 2016 від 05.09.00 року, 01.07.05 року, 22.05.06 року та від 16.08.06 року, Підприємство починаючи з вересня 2000 року здійснювало оплатне користування Спорудою, яка належала ККП ДМР „Донецькміськтепломережа” (об’єкт комунальної власності).

Згідно нотаріально завіреного договору купівлі-продажу № 41 від 10.01.07 року, Підприємство придбало Споруду в Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради. Правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів під номером 1864739. Таким чином, згідно статті 664 ЦК України, право власності Підприємства на Споруду виникло 10.01.07 року.

В силу статті 204 ЦК України, договір купівлі-продажу № 41 від 10.01.07 року, як і будь-який інший правочин, вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Наразі, відповідач не довів суду нікчемності цього правочину або факту його визнання недійсним в судовому порядку.

Підприємство під час попереднього користування Спорудою в перебігу власної господарської діяльності здійснило її реконструкцію (добудову другого поверху) на земельній ділянці, виділеній під зазначену нерухомість. Витрати Підприємства на реконструкцію Споруди становили 60’316,29 грн., що підтверджується наданими суду двадцятьма двома платіжними дорученнями.

Ідентифікація цього об’єкту нерухомості, а також факт самочинної реконструкції Підприємством Споруди, внаслідок чого утворився новий об’єкт нерухомості – Будівлі, визначені низкою наданих позивачем документів, у тому числі договорами з додатками, оцінювальними актами, витягами з технічного паспорту № 1/95860 тощо.

Відсутність істотних порушень будівельних норм і правил при реконструкції Будівель випливає з висновку ТОВ „Архбудпроект” (ліцензія АБ № 105767 від 05.07.05 року), за яким дефектів будівництва не виявлено, вимогам БНіП Будівлі відповідають, в цілому технічний стан Будівель дозволяє класифікувати їх як об’єкт нерухомості „стан 1 – нормальний”.

Підприємству згідно договорів від 05.09.00 року, 01.07.05 року, 22.05.06 року та від 16.08.06 року надано право на користування земельною ділянкою, на якій розташовано Будівлі.

Статус нерухомого майна, що визначений статтями 181 та 331 ЦК України, за висновком суду є властивим Будівлям, оскільки за матеріалами справи цей майновий об’єкт розташований на земельній ділянці, а його переміщення є неможливим без знецінення та зміни призначення.

Виходячи зі змісту статей 331 та 376 ЦК України, право власності на самочинно реконструйовані Будівлі може бути визнано судом за умови надання Підприємству земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, а також у разі, коли зазначене не порушує прав інших осіб. Оскільки Підприємству згідно наведених договорів надане право оплатного користування відповідною земельною ділянкою, а суду не надано жодних доказів порушень Підприємством прав інших суб’єктів у спірних правовідносинах, суд вважає, що у Підприємства виникло право власності на Будівлі з моменту завершення їх будівництва.

Виходячи зі змісту норм статті 26 Закону України „Про власність”, а також статті 66 ГК України – Підприємство є добросовісним набувачем та власником Будівель, реконструйованих позивачем на відповідній земельній ділянці.

За загальними правилами господарського процесу (стаття 33 ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується і відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову. Натомість, Товариство, яке дійсно здійснювало оплатне користування Будівлею в період 15.02.07 року до 31.05.07 року згідно договору оренди № 1/07 від 15.02.07 року, жодним чином не довело суду наявності в Будівлях поліпшень, зроблених відповідачем (або понесення витрат на зазначені поліпшення), тому посилання відповідача на набуття статусу співвласника Будівель в порядку частини 4 статті 778 ЦК України – є цілком безпідставними з доказової точки зору. Окрім того, відповідач не довів факту узгодження позивачем поліпшень Будівель, зроблених за рахунок орендаря, що є необхідною умовою для виникнення у орендаря права власності на частину найманої речі.

У відповідності до статті 49 Закону України „Про власність” та статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлене судом. Згідно статті 48 Закону України „Про власність” Підприємство може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За нормами статті 392 ЦК України, власник наділений правом захисту права власності в суді у разі невизнання або оспорювання іншими особами такого права власності. Оскільки згідно правової позиції, висловленої у поточному спорі, відповідач Товариство не визнає та оспорює право власності Підприємства на Будівлі, тому суд доходить висновку, що позивач мав право звертатися до суду за захистом свого права власності, а твердження відповідача щодо виникнення у Товариства права власності на частину зазначеної нерухомості є безпідставними та такими, що повністю спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

З огляду на наведене, причиною виникнення спору є протиправне порушення Товариством норм Конституції України, ЦК України, ГК України, та інших норм, які регулюють режим права власності та правила виконання договорів оренди.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідача.

При поданні позову до суду позивачем сплачено державне мито у розмірі 2’775,24 грн., що суперечить вимогам пункту Б частини 2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, згідно якого з позовних заяв немайнового характеру, що подаються до господарського суду, справляється державне мито у розмірі п’яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Товариством внесено державного мита на 2’690,24 грн. більше, ніж передбачено законодавством, що тягне за собою часткове повернення сплаченої суми.

На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.115, 202, 204, 328, 331, 376, 392, 525-526, 759-786 ЦК України, ст.ст.26, 48, 49 Закону України „Про власність”, ст.ст.1, 2, 22,  30, 33, 34, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Визнати право власності закритого акціонерного товариства „Донбудмонтаж” на адміністративну будівлю по вулиці Герцена 36а в Калінінському районі міста Донецька загальною площею 324,7 м2, яке складається з:

ь          1 поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 146,0 м2;

ь          2 поверху літ.а1 – 16,7 м2, літ.А-2 – 145,3 м2.

Відповідно до п.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» зайво сплачене державне мито у сумі 2’690,24 грн., перераховане закритим акціонерним товариством „Донбудмонтаж” за дорученням № 41 від 11.06.07 року, підлягає поверненню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області