ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"10" жовтня 2007 р.                                                                              Справа № 13/132-07

За позовом Прокурора м. Біла Церква

в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради, м. Біла Церква

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Зелений світ”, м. Б.Церква

2. Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради, м. Біла Церква

про визнання договору купівлі –продажу недійсним

Суддя Наріжний С.Ю.

За участю представників:

прокурор не з’явився;

від позивача Кондратенко Л.С. - довіреність №11 від 02.03.2007р.;

від відповідача 1 не з'явився;

від відповідача 2 не з’явився;

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор м. Біла Церква Київської області звернувся до господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради (далі –позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Зелений світ” (далі –відповідач 1) та Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради (далі –відповідач 2) про визнання договору купівлі–продажу №1 від 11.01.2002 р. недійсним з моменту його укладення та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги ґрунтуються на невідповідності договору купівлі–продажу №1 від 11.01.2002 р. вимогам закону.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.03.2007р. відкрито провадження по справі. Також ухвалою суду від 16.03.2007р. вжито заходів до забезпечення позову та накладено арешт на майно, яке є предметом договору та заборонено відповідачу 1 його відчужувати.

В судове засідання 04.04.2007р. представники відповідачів не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання ухвалою суду від 16.03.2007 р.

В подальшому ТОВ „Зелений світ” здійснювалось оскарження ухвали суду від 16.03.2007р., якою  вжито заходів до забезпечення позову.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22.05.2007р. та постановою Вищого господарського суду України від 10.07.2007р. скарги ТОВ „Зелений світ” залишені без задоволення, а ухвала суду від 16.03.2007р. без змін. Ухвалою Верховного суду України від 30.08.2007р. відмовлено ТОВ „Зелений світ” у перегляді постанови Вищого господарського суду України  від 10.07.2007р.

Прокурор та представники відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання 10.10.2007 р. не з’явились, хоча були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання ухвалою суду від 03.10.2007 р. Таким чином, прокурор та відповідач 1 та відповідач 2 не реалізували своє процесуальне право на участь в судовому засіданні господарського суду. За таких обставин справа розглядається без участі представників відповідача 1 та відповідача 2 та прокурора, за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просить суд задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2002 року між Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради та  Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою „Зелений світ” було укладено договір купівлі-продажу № 1 (далі –Договір), згідно умов якого Фонд комунального майна Білоцерківської міської ради зобов’язався передати, а відповідач 1 прийняти та оплатити нежитлове приміщення літ “Г” –склад будматеріалів, площею 185,4 кв. м., нежитлове приміщення літ “Л” – теплиця, площа 807,5 кв. м. та нежитлове приміщення літ “М” –теплиця, площа 807,5 кв. м., розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Толстого, 32 (далі –нежитлові приміщення) на загальну суму  42 424 грн.

Згідно положення про Фонд комунального майна Білоцерківської міської ради, що затверджене рішенням №90 від 11.07.2000 р. 15-ї сесії міської ради ХХIII скликання Фонд комунального майна Білоцерківської міської ради є органом приватизації в м. Б.Церква та утворюється Білоцерківською міською радою.

Згідно п. 1 Положення про відділ Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном, що затверджене рішенням 19-ї сесії міської ради четвертого скликання ві 09.12.2004р. №186  відділ Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном є правонаступником Фонду комунального майна Білоцерківської міської ради і здійснює правомочності щодо володіння, управління та розпорядження об’єктами права комунальної власності. Таким чином в подальшому правонаступником Фонду комунального майна Білоцерківської міської ради став відділ Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном.

Згідно п. 1.1 Положення про управління комунальної власності Білоцерківської міської ради, що затверджене рішенням Білоцерківської міської ради від 21.04.2005р. №235, управління комунальної власності Білоцерківської міської ради є правонаступником відділу Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном і здійснює правомочності щодо володіння, управління та розпорядження об’єктами права комунальної власності. Таким чином в подальшому правонаступником відділу Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном стало управління комунальної власності Білоцерківської міської ради, яке і є відповідачем 2 по зазначеній справі.

Укладенню вищезазначеного договору купівлі-продажу № 1 від 11.01.2002р. передувало наступне.

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 02.10.2001 р. №158 було затверджено додатковий перелік об’єктів міської комунальної власності, які підлягають приватизації орендарями способом викупу в 2001-2002 р. р., до якого було включено, зокрема, три нежитлові будівлі площею 185,4 кв.м., 807,5 кв.м. та 807,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Біла Церква, вул. Толстого, 32, які підлягали приватизації способом викупу їх орендарем –відповідачем 1.

Як встановлено судом вказані нежитлові будівлі площею 185,4 кв.м., 807,5 кв.м. та 807,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Біла Церква, вул. Толстого, 32 перебували на той час на балансі комунального підприємства Підприємство зеленого господарства.

Також, між Підприємством зеленого господарства та відповідачем 1 було укладено договір оренди від 01.08.2001 р., об’єктом якого виступали дві теплиці загальною площею 1 600 кв.м. та матеріальний склад площею 182 кв.м.

Наказом Фонду комунального майна Білоцерківської міської ради №154 від 11.11.2001 р. оформлено рішення про здійснення приватизації шляхом викупу відповідачем 1 нежитлових будівель по вул. Толстого, 32 площею 185,4 кв.м., 807,5 кв.м. та 807,5 кв.м., оскільки їх начебто орендує відповідач 1.

Рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 50 від 29.01.2002 р. в зв’язку з приватизацією об’єктів міської комунальної власності було вирішено зняти з балансу Підприємства зеленого господарства приватизовані відповідачем 1 нежитлові приміщення.

В позовній заяві прокурор зазначає, що договір купівлі-продажу не житлових приміщень є таким, що суперечить нормам чинного законодавства та інтересам держави, оскільки укладений в порушення інтересів територіальної громади м. Б. Церква.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 3 Закону України “Про приватизацію державного майна”

від 04.03.1992 р. № 2163-XII (в редакції, яка діяла на момент проведення приватизації) законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

Відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 3  Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” від 06.03.1992 р. № 2171-XII (в редакції, яка діяла на момент проведення приватизації) приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється в тому числі шляхом викупу.

В абзаці 5 частині 1 статті 11 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” вказано, що викуп майна підприємств, зданих в оренду, проводиться з додержанням вимог, передбачених чинним законодавством України про приватизацію.

Законом України “Про Державну програму приватизації” затверджено Державну програму приватизації на 2000 – 2002 р р., яка діє до затвердження чергової Державної програми приватизації, яка відповідно до ст. 1 Закону України “Про Державну програму приватизації” є невід’ємною складовою його змісту і, відповідно, її положення мають юридичну силу закону України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України “Про приватизацію державного майна” Державна програма приватизації визначає, що цілі, пріоритети та умови приватизації розробляється Фондом державного майна України (надалі –ФДМ України) і затверджується Верховною Радою України законом України.

Як вказано у пункті 48 розділу IX Державної програми приватизації на 2000 - 2002 р р., затвердженої Законом України “Про Державну програму приватизації” від 18.05.2000 р. № 1723-III (в редакції, яка діяла на момент проведення приватизації) продаж об'єктів групи А (до якої відносяться спірні не житлові приміщення (абз. 2 п. 5 розділу I зазначеної Програми)) здійснюється відповідно до Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” та цієї Програми.

Згідно із п. 51 розділу IX Державної програми приватизації на 2000 - 2002 р р. у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Оцінка вартості об'єкта приватизації у цьому разі здійснюється із застосуванням експертної оцінки. Таке ж право одержує орендар у разі прийняття рішення про приватизацію відповідно до законодавства України.

Таким чином згідно вищезазначеного законодавства відповідач 1 мав право на приватизацію комунального майна шляхом викупу лише якщо був його орендарем у встановленому порядку.

З урахуванням наявних матеріалів справи суд дійшов висновку, що відповідач 1 не мав права приватизувати нежитлові будівлі, оскільки не був їх належним орендарем.

Так, відповідно до вищезазначеного договору оренди від 01.08.2001 р., укладеного між Підприємством зеленого господарства та відповідачем 1, об’єктом оренди виступали дві теплиці загальною площею 1 600 кв.м. та матеріальний склад площею 182 кв.м., в той час відповідачем 1 були приватизовані  (шляхом купівлі) три окремих не житлових приміщення площею 185,4 кв. м, 807,5 кв. м. та 807,5 кв. м. Тобто три різних приміщення. Таким чином за ознаками площ та кількості приміщень, які перебували в оренді у відповідача 1 і які приватизовувалися ним шляхом викупу через укладення оспорюваного договору є різними. До того ж в договорі оренди відсутня адреса орендованих приміщень.

Таким чином, характеристики об’єктів оренди по договору від 01.08.2001 р. не збігаються з характеристиками не житлових приміщень, які були приватизовані відповідачем згідно договору купівлі-продажу № 1 від 11.01.2002р., оскільки існує розбіжність в площах та кількості зазначених вище об’єктів та в місці їх розташування.

За таких обставин відповідачем 2 неправомірно здійснено приватизацію шляхом викупу через укладення договору купівлі-продажу комунального майна, а відповідач 1 також неправомірно прийняв участь в процедурі приватизації комунального майна шляхом викупу нежитлових приміщень, оскільки відсутні належні докази, що він  був  орендарем саме цих приміщень(зазначених в договорі купівлі-продажу), що свідчить про порушення вимог законодавства про приватизацію під час укладення договору  купівлі-продажу комунального майна № 1 від 11.01.2002р.

Також суд бере до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації.

В ч. 7 ст. 23 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” зазначено, що договір купівлі-продажу підлягає реєстрації відповідною місцевою Радою.

Проте, як вбачається з матеріалів справи оскаржуваний договір було зареєстровано рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 29.01.2002 р. №49, що є порушенням вимог законодавства щодо реєстрації договорів.

Як вбачається з листа Виконкому Білоцерківської міської ради №1-13-1170 від 16.04.2007 р. на запит прокурора м. Б. Церква виконком повідомляє, що будь-які рішення Білоцерківської міської ради про делегування повноважень ради виконкому відповідно до вимог Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” щодо реєстрації договорів купівлі-продажу об’єктів нерухомості в організаційному відділі Білоцерківської міської ради відсутні.

Таким чином під час реєстрації оспорюваного договору порушено ст. 23 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”

Також відповідно до ст. 9 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” (в редакції, яка діяла на момент проведення приватизації) за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об'єкта малої приватизації із залученням, у разі необхідності, аудитора (аудиторської фірми) та здійснюється оцінка його вартості. Акт інвентаризації затверджується керівником та головним бухгалтером підприємства, акт оцінки вартості об’єкта приватизації - керівником органу приватизації.

Згідно із абз. 2 п. 2 розділу I Методики оцінки вартості майна під час приватизації затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2000 р. N 1554 (в редакції, яка діяла на момент проведення приватизації) Методика застосовується для оцінки державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Відповідно до п. п. 2 п. 11 розділу II Методики оцінки вартості майна під час приватизації оцінка вартості індивідуально визначеного майна та цілісних майнових комплексів, які віднесено Державною програмою приватизації на 2000 - 2002 роки до груп А, В, Г та Ж, проводиться шляхом відбору державним органом приватизації на конкурсних засадах експерта, що проводитиме експертну оцінку майна, та укладання з ним відповідного договору.

Проте, як вбачається з наказу №154 від листопада 2001 р. Фонду комунального майна Білоцерківської міської ради, оцінку вартості спірних нежитлових будівель, було покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю “Приват-сервіс” без проведення конкурсу з вибору експерта, що проводитиме експертну оцінку.

Таким чином, було порушено вимоги Методики оцінки вартості майна, щодо порядку проведення оцінки майна, яке підлягає приватизації способом викупу.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР від 18.07.1963  угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані  на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

Згідно з ст. 48 ЦК УРСР, який діяв на час укладання договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладання із застосуванням до сторін наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, відповідно до якої по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Відповідно до п. 10 Роз’яснення Вищого господарського суду України від 12.03.1999 р. №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватись господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Таким чином, враховуючи, що спірний договір не відповідає вимогам чинного на час укладення законодавства про приватизацію то на підставі ст. 48 ЦК УРСР з підстав зазначених вище суд визнає його недійсним з моменту укладення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику про визнання угод недійсними" № З від 28.04.78, визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій все одержане за угодою.

В позовній заяві прокурор просить застосувати наслідки недійсності правочину.

Таким чином, визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 11.01.2002р нежитлових приміщень тягне за собою настання наслідків недійсності правочину у вигляді повернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Зелений світ"  Управлінню комунальної власності Білоцерківської міської ради (яке згідно Положення здійснює правомочності щодо володіння, управління та розпорядження об’єктами права комунальної власності в м. Б.Церква і є правонаступником відділу Білоцерківської міської ради по управлінню комунальним майном, яке в свою чергу було правонаступником  фонду комунального майна Білоцерківської міської ради - сторони за договором) нежитлових будівель площею 185,4 кв.м., 807,5 кв.м. та 807,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Біла Церква, вул. Толстого, 32. Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради в свою чергу суд зобов’язує повернути ТОВ "Зелений світ" грошові кошти в сумі 42424 грн., які були перераховані останнім фонду комунального майна Білоцерківської міської ради на підставі договору №1 від 11.01.2002р.

В силу ст.121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Так, відповідно до ст.361 Закону України “Про прокуратуру”,  представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Однією з форм  представництва, що визначено  ч.3 вказаної норми,  є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. При цьому, відповідно до ч.5 ст.361 Закону,  прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.99р. №3рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурори та їх заступники подають до господарського суду позови саме в інтересах держави,  а  не  в  інтересах  підприємств,  установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Відповідно  до  пункту 2 резолютивної  частини  цього рішення під  поняттям  “орган,  уповноважений  державою  здійснювати  відповідні  функції  у  спірних  відносинах”,  зазначеним  у  частині  другій  статті 2  Арбітражного  процесуального  кодексу  України,  потрібно  розуміти  орган  державної  влади  чи  орган  місцевого  самоврядування,  якому  законом  надано  повноваження  органу  виконавчої  влади.

На підставі листа Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №1-7-448 від 15.02.2007 р. прокуратурою м. Біла Церква була проведена перевірка дотримання вимог законодавства при  приватизації комунального майна, а саме, нежитлового приміщення літ “Г” –склад будматеріалів, площею 185,4 кв. м., нежитлового приміщення літ “Л” –теплиця, площею 807,5 кв. м. та нежитлового приміщення літ “М” –теплиця, площею 807,5 кв. м. та встановлено порушення відповідачами під час укладення договору купівлі-продажу №1 від 11.01.2002 р. чинного на той час законодавства (Закон України “Про приватизацію державного майна”, Закон України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”, Державна програма приватизації на 2000 - 2002 р р., затверджену Законом України “Про Державну програму приватизації” та норми Цивільного кодексу Української РСР).

Таким чином прокурор у відповідності до законодавства правомірно звернувся з позовом до суду та обгрунтовано визначив позивачем Білоцерківську міську раду, оскільки незаконним відчуженням комунального майна м.Б.Церква порушуються права територіальної громади  м.Б.Церква, а органом місцевого самоврядування який відповідно до  закону наділений правом представляти інтереси територіальної громади є  Білоцерківська міська рада.

Щодо поновлення строків позовної давності про що заявив прокурор у позові суд зазначає наступне.

Строк позовної давності починає свій перебіг від дня коли особа дізналась про порушення свого права або повинна була дізнатися.

Проте суд враховує, що в даній справі позов подано прокурором в інтересах держави. Тобто в даному випадку позивачем фактично є держава в особі органу який уповноважений нею здійснювати певні повноваження і який визначений прокурором. Таким чином прокурор довідався про порушення інтересів держави лише під час здійснення перевірки. З позовом прокурор звернувся за захистом порушених інтересів держави, а не особисто позивача –Білоцерківської міської ради. Рада в даному випадку лише виступає органом, через які держава реалізує свої повноваження і в особі якої виступає по справі. Таким чином оскільки держава довідалася про порушення своїх інтересів лише під час здійснення прокуратурою перевірки  то і строк позовної давності за вимогою про захист її порушеного права повинен обраховуватися лише з дати коли стало відомо про таке порушення. Як вбачається з матеріалів справи перевірка законності приватизації в 2002 році  нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Толстого, 32  проводилась прокуратурою у лютому 2007 р. (зокрема, листування з Білоцерківською міською радою), а позов до суду подано прокурором м. Б.Церква 16.03.2007р.

Таким чином прокурором не пропущено строк позовної давності для заявлення вимог по справі в інтересах держави з моменту коли він довідався про порушення інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу №1 від 11.01.2002 р., укладеного між Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Зелений світ” та про застосування наслідків недійсності угоди.

Витрати за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно–технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.44 ГПК України покладаються пропорційно на відповідачів. Оскільки прокурором заявлено вимоги про застосування реституції і відповідно передачі майна і коштів, державне мито стягується в розмірі одного відсотка від вартості майна по договору.

Керуючись  ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту його укладення Договір купівлі-продажу №1 від 11.01.2002 р., укладений між Фондом комунального майна Білоцерківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Зелений світ”.

3. Зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю фірму „Зелений світ” (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого 32; ) повернути Управлінню комунальної власності Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., м. Б. Церква, вул. Ярмакова 1/23, код 23570409) нежитлове приміщення літ „Г” –склад будматеріалів, площею 185,4 кв.м., нежитлове приміщення літ „Л” –теплиця, площею 807,5 кв.м. та нежитлове приміщення літ „М” –теплиця, площею 807,5 кв.м., що розташовані за адресою: м. Б. Церква, вул. Толстого 32.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірму „Зелений світ” (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого 32; ) в доход державного бюджету України 212 (двісті дванадцять)  грн. 12 коп. державного мита та 59 (п’ятдесят дев’ять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в доход державного бюджету за наступними реквізитами (р/р 0001, банк ГУ ДКУ у Київській області, МФО 821018, одержувач платежу ГУ УДК у Київській області).

5. Зобов’язати Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., м. Б. Церква, вул. Ярмакова 1/23, код 23570409) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю фірму „Зелений світ” (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого 32; ) 42424 (сорок дві тисячі чотириста двадцять чотири) грн.

6. Стягнути з Управління комунальної власності Білоцерківської міської ради (09100, Київська обл., м. Б. Церква, вул. Ярмакова 1/23, код 23570409) 212 (двісті дванадцять)  грн. 12 коп. державного мита та 59 (п’ятдесят дев’ять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в доход державного бюджету за наступними реквізитами (р/р 0001, банк ГУ ДКУ у Київській області, МФО 821018, одержувач платежу ГУ УДК у Київській області).

Суддя                                                                                Наріжний С.Ю.