ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

04.09.07р.

Справа № А34/459-07

За позовом  Прокурора Криворізького району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

до  Товаристваз обмеженоюв ідповідальністю "Агротехнологія", Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Кривбас

про стягнення 4 457,00 грн.

Суддя  Примак С.А.

Секретар с/з Полторацька О.В.

Представники сторін:

Від прокурора Цяцька О.Ц посвідчення №181 від 22.09.2006 року

Від позивача Григорук О.О. довіреність №03-06/0994 від 08.08.2007 року

Від відповідача Кононенко О.П. директор

СУТЬ СПОРУ:

Позов заявлений про стягнення заборгованості у сумі 4 457,00 грн. адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує і просить суд відмовити у позові.

На підставі ст. 128 КАС України, суд убачає можливим вирішити справу за наявними в ній доказами.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши подані докази, суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі звітом відповідача „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” середньооблікова кількість працюючих чоловік на підприємстві склала 21 осіб; фонд оплати праці –93600,00 грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника –4 457,00 грн., чисельність інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві  відповідно до 4%-го нормативу –1 особа; середньооблікова  кількість  штатних працівників-інвалідів облікового складу - 0 осіб.

Позивачем, на підставі ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991р. заявлено вимогу  про стягнення з відповідача  штрафних санкцій у розмірі середньорічної заробітної плати на даному підприємстві за  робоче місце, не зайняте інвалідом в розмірі 4 457,00 грн., виходячи з кількості штатних працівників, даних про фонд оплати праці, та 1 робочих місць, фактично не зайнятих інвалідами у звітному періоді, згідно доданого до матеріалів справи розрахунку.

Господарський суд вважає необхідним відмовити в адміністративному позові з огляду наступне:

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції, що була чинною у 2005 р., для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Згідно з п.10 Положення "Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів", затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 р. №314 працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних звичок відповідно до висновків МСЕК.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", обов'язок працевлаштування інвалідів покладений на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Отже, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а створення робочих місць має відбуватися з урахуванням стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування, визначеними ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Також, п. 11 Положення встановлено, що місцеві органи соціального захисту населення виявляють інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації і щомісячно надсилають державній службі зайнятості списки інвалідів, які виявили бажання працювати, із зазначенням професій, спеціальностей. Отже, державна служба зайнятості повинна мати відомості щодо інвалідів, які потребують працевлаштування, і безпосередньо сприяти їх працевлаштуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.5 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови  у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись Законом України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”,  ст.ст. 94, 162, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

С.А. Примак