СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02.08.07
Справа №  20/281д/07

Суддя   Гандюкова
Л.П.

м.
Запоріжжя

За позовом Приватного
підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя

До відповідачів 1 - Управління
житлового господарства Запорізької міської ради”,

м. Запоріжжя

2 - Комунального  підприємства “Виробниче
ремонтно-експлуатаційне

житлове
об'єднання  №13”, м.Запоріжжя

Про  визнання
договору оренди нежитлового приміщення дійсним

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   -
ОСОБА_2.  (довіреність НОМЕР_1);

Від відповідача 1 -Фролов
В.В.(довіреність №15-01/648 від 05.07.2007р.)

Від відповідача 2  - Фролов В.В. (довіреність №1704 від
03.07.2007р.)

СУТНІСТЬ
СПОРУ:

Заявлений  позов
про  визнання  дійсним договору оренди нежитлового
приміщення №НОМЕР_2.

Ухвалою господарського суду від
06.07.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі №
20/281д/07,  судове засідання  призначено на 02.08.2007р.

У судовому засіданні 02.08.2007р.
за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги,
викладені у позові, та на підставі
ст.220 Цивільного кодексу України просить позов задовольнити, визнати
дійсним договір оренди нежитлового приміщення №НОМЕР_2, згідно з яким позивач є
орендарем нежитлового приміщення площею 209,81 кв.м за адресою: м.Запоріжжя,
АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані наступним. Спірний договір було укладено
01.03.2002р. на 3 роки. Оскільки після спливу строку договору на протязі одного
місяця від орендодавця та балансоутримувача не поступило письмових повідомлень
про бажання розірвати договір, він був продовжений на той самий строк, тобто ще
на 3 роки, до 01.03.2008р. У подальшому додатковою угодою б/н від 14.02.2006р.
строк дії договору було продовжено ще на три роки, таким чином, строк оренди
майна спливає 14.02.2009р. Цією ж додатковою угодою змінено цільове призначення
приміщення -з майстерні з ремонту меблів на розміщення ювелірної майстерні. З
боку орендаря протягом 2002-2006р.р. і до цього часу виконуються всі обов'язки
орендаря: сплачується орендна плата, укладено договори з комунальними службами.
Між тим, згідно з вимогами чинного законодавства (ст.793 ЦК України) договір є
нікчемний, оскільки він укладений в простій письмовій формі. Про необхідність
укладення такого договору в нотаріальній формі позивач дізнався в 2005р. Між
тим, звернення до орендодавця щодо надання договору необхідної форми не
призвели до результату. Про домовленість щодо усіх істотних умов згідно з
ст.153 ЦК України 1963р. свідчить письмовий договір.

Відповідачі у  письмовому відзиві зазначили, що договір
№НОМЕР_2 укладено на виконання рішення міськвиконкому №НОМЕР_3, підписано акт
приймання - передачі. Обов'язки орендаря нежитлового підвального приміщення ПП
ОСОБА_1. виконує своєчасно та у повному обсязі. Орендна плата сплачується до
місцевого бюджету, тобто усі умови договору оренди №НОМЕР_2 сторонами
виконуються. Кошторисом Управління житлового господарства міської ради, яке
фінансується за рахунок бюджету міста Запоріжжя, на 2007 рік не передбачено
видатків на нотаріальне посвідчення договорів оренди нежитлових приміщень. За
таких обставин управління житлового господарства не має правових підстав для
здійснення видатків на нотаріальне посвідчення договору оренди №НОМЕР_2
нежитлового підвального приміщення по АДРЕСА_1. Управління не зверталось до ПП
ОСОБА_1. з листами про розірвання або не продовження договору оренди №НОМЕР_2.
Таким чином, договір оренди є дійсним на весь період його дії, проти заявленого
позову управління житлового господарства не заперечує.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2002р. між Комунальним
підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об'єднання  №14” (орендодавець, правонаступником якого
згідно з статутом є КП “ВРЕЖО №13”, відповідач 2) та ПП ОСОБА_1. (орендар,
позивач) на підставі рішення міськвиконкому НОМЕР_3 укладено договір №НОМЕР_2
оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого орендодавець передав, в
орендар прийняв в строкове платне користування під майстерню з ремонту меблів
нежитлове приміщення, загальною площею 209,81 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.п.10.1,10.2,10.7
договору цей договір дії з 01.03.2002р. до 01.03.2005р. терміном на три роки.
Умови договору зберігають силу протягом усього терміну дії договору, та у
випадках, коли після його укладення законодавством встановлені правила, що
погіршують становище орендаря. У разі відсутності заяви однієї із сторін  про розірвання договору після закінчення його
строку протягом 1-го місяця, він вважається подовженим на той же самий строк і
на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської ради №НОМЕР_4 вирішено продовжити строк дії договору оренди
НОМЕР_2 нежитлового підвального приміщення в будинку АДРЕСА_1 площею 209,81
кв.м. строком на 3 роки під ювелірну майстерню. Управлінню житлового
господарства міської ради внести зміни до договору шляхом укладення додаткової
угоди.

14.02.2006р. між Управлінням
житлового господарства Запорізької міської ради та приватним підприємцем
ОСОБА_1., балансоутримувачем КП “ВРЕЖО №13” укладено додаткову угоду до
договору №НОМЕР_2, згідно з якою продовжено строк дії договору оренди на три
роки під ювелірну майстерню, проведено новий розрахунок орендної плати.

Приватний підприємець ОСОБА_1.
звернувся в липні до господарського суду з позовною вимогою  визнати дійсним договір оренди нежитлового
приміщення №НОМЕР_2, згідно з яким позивач є орендарем нежитлового приміщення
площею 209,81 кв.м за адресою: м.Запоріжжя, АДРЕСА_1.

Проаналізувавши норми законодавства,
оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Статтею 15 Цивільного кодексу України  закріплено право  кожної
особи  на захист свого права у
разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно
з частиною першою статті  1  Господарського  процесуального  кодексу України   підприємства,  установи,
організації,  інші юридичні   особи,
громадяни,   які   здійснюють
підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької  діяльності,
мають  право звертатися   до
господарського   суду   згідно
з  встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених
або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною першою
статті  16  Цивільного
кодексу  України  передбачено способи захисту цивільних прав та
інтересів.

Відповідно до ст.20 ЦК України право
на захист особа здійснює на свій розсуд.

Предметом позову позивач обрав
визнання дійсним договору оренди нежитлового приміщення №НОМЕР_2, згідно з яким
позивач є орендарем нежитлового приміщення площею 209,81 кв.м за адресою:
м.Запоріжжя, АДРЕСА_1.

Законом встановлені конкретні випадки,
коли суд може визнати дійсним правочин. Так, Цивільним кодексом України
встановлені випадки, коли дійсним може бути визнаний нікчемний правочин (ч.2
ст.215 ЦК України). Зокрема, у разі спору може бути визнаний судом дійсним
правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання
вимоги щодо письмової форми, нотаріального посвідчення (ст.ст.218, 219,220 ЦК
України).

Відповідно до приписів, встановлених
ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли
з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії
у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасував цивільну
відповідальність особи.

Таким чином, відповідність чи
невідповідність договору закону повинна визначатися на підставі законодавства,
яке було чинним на момент  укладення.

На момент укладення договору від
01.03.2002р. був чинний Цивільний кодекс УРСР. Статтею 47 зазначеного Кодексу
була встановлена обов'язковість
нотаріальної форми у випадках, зазначених у законі, і наслідки її
недодержання. Так, передбачалось:  якщо
одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Із змісту зазначеної норми слідує, що визнання
дійсною угоди у зв'язку з недодержанням
нотаріальної форми угоди можливо при наявності умов, зокрема: спірна
угода повинна бути виконана; виконана угода підлягала обов'язковому
нотаріальному посвідченню у порядку, встановленому Законом України “Про
нотаріат”; обов'язковість нотаріальної форми повинна бути  указана в законі;  визнати дійсною угоду з цих підстав можливо
за вимогою сторони, яка виконала угоду; суд повинен перевірити, чому угода не
була нотаріально посвідчена.

Приписами ст.ст. 33,34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, суд
вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування і нормативно не
обґрунтовано підстави для визнання зазначеного договору  дійсним, а саме: не наведена норма
законодавства, яка встановлювала необхідність нотаріального посвідчення договору
оренди станом на 01.03.2002р., не надано належних доказів, що позивач до
пред'явлення позову звертався до відповідачів з проханням (вимогою)
з'явитися  до нотаріуса для здійснення
нотаріального посвідчення договору та відповідачі відмовилися.

Вказані  позивачем ст.ст.220, 793 ЦК України не були
чинними на момент укладення договору, тому не можуть бути підставою для
задоволення позову.

Суд також вважає за необхідне
зауважити, що фактично за своїм змістом вимога позивача “Визнати дійсним
договір оренди нежитлового приміщення №НОМЕР_2, згідно з яким позивач є
орендарем нежитлового приміщення площею 209,81 кв.м за адресою: м.Запоріжжя,
АДРЕСА_1” є вимогою встановити факт. Між тим, статтею 1 Господарського
процесуального  кодексу України
встановлено право звертатися до господарського суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Із змісту ст.12 ГПК
України слідує, що господарський суд розглядає спори.  Факт може встановлюватися господарським судом
лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне.
Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та
обгрунтованості вимог у разі виникнення спору між сторонами і не може
самостійно розглядатися в окремій справі.

У зв'язку з викладеними обставинами
посилання позивача в позовній заяві на інші нормативні акти (ст.153 ЦК України
1963р.) та надані ним документи, у тому числі щодо оплати за оренду майна, не
спростовують висновки суду, наведені вище.

Визнання позову відповідачами
згідно з ч.6 ст.22 ГПК України суд не приймає, оскільки ці дії суперечать
законодавству.

На підставі викладеного, суд вважає
вимоги позивача з підстав, які заявлено, необгрунтованими та недоведеними, тому
в задоволенні позовних вимог  відмовляється.

Згідно з ст.49 ГПК України судові
витрати  відносяться на позивача.

Керуючись  ст. ст. 49,
82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                                         Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення
оформлено і підписано у повному обсязі
09. 08. 2007р.