ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10.07.07                                     м. Київ                                     34/239-А

17 год. 19 хв.

За позовом
Приватного підприємства «Роса»

до
Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

про
скасування акта від 14.09.2006 № 1-23-03-215221174, визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 22.02.2007 №/3 (форма Р) та №/3 (форма В1)

Суддя
Сташків Р.Б.

секретар судового засідання
Поліщук О.В.

Представники:

від позивача
Стрілець О.В. (довіреність у справі);

від відповідача
Пипко Р.П. (довіреність у справі).

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) відповідно до пункту 6 Розділу VІІ цього Кодексу.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство «Роса»(далі –Підприємство) звернулось до господарського суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва  (далі –Інспекція) про скасування акта від 14.09.2006 № 1-23-03-215221174 «Про результати виїзної позапланової перевірки приватного підприємства «Роса»() з питань визначення оподатковуваного прибутку, отриманого внаслідок використання ліцензії, за період з 01.07.2003 до 30.06.2006 та з питань правових відносин з ДП «Екопромбуд»() за період з 01.02.2004 до 30.04.2004»(далі –Акт перевірки), та  визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 22.02.2007:

- № /3 (форма Р), яким Підприємству визначено суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 51367,50 грн., у тому числі за основним платежем 34245 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 17122,50 грн.

- № /3 (форма В1), яким Підприємству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 8070 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 4035 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Інспекцією в Акті перевірки безпідставно зроблено висновок про порушення Підприємством при здійсненні взаєморозрахунків з ДП «Екопромбуд»положень підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Позивач стверджує, що господарські операції з ДП «Екопромбуд»були здійснені з дотриманням вимог законодавства, при цьому ДП «Екопромбуд»видало належним чином оформлені податкові накладні, а позивач здійснив фактичну оплату виконаних ним робіт, сплативши при цьому суми податку на додану вартість в ціні виконаних робіт. Таким чином, на думку позивача, висновки відповідача є безпідставними та такими, що суперечить Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що висновки, зроблені за результатами перевірки в Акті перевірки, ґрунтуються на нормах законодавства України та підтверджуються фактичними обставинами справи. Відповідач вважає, що позивач безпідставно включав суми податку на додану вартість до податкового кредиту лютого-квітня 2004 року за операціями з ДП «Екопромбуд», оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2004 у справі № 2-4658/5 визнано недійсними установчі документи останнього з моменту їх складання та свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість з моменту внесення ДП «Екопромбуд»в реєстр платників податку на додану вартість. На підставі зазначеного рішення суду Інспекцією було складено акт від 11.01.2005 про анулювання свідоцтва про реєстрацію ДП «Екопромбуд», як платника податку на додану вартість. У цьому свідоцтві зазначена дата його анулювання –08.11.2002. Таким чином, Підсумовуючи свої заперечення, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, –

ВСТАНОВИВ:

У період з 28.08.2006 до 08.09.2006 Інспекцією було проведено виїзну позапланову перевірку Підприємства, у тому числі з питань правовідносин останнього з ДП «Екопромбуд»за період з 01.02.2004 до 30.04.2004, за результатами якої 14.09.2006 складено Акт перевірки.

В ході перевірки встановлено порушення Підприємством вимог підпункту 7.2.4 пункту 7.2 та підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено позивачем податок на додану вартість у сумі 42315 грн., а саме по періодах: у лютому 2004 року на 8070 грн.; у березні 2004 року на 19617 грн.; у квітні 2004 року на 14628 грн.

На підставі Акта перевірки Інспекцією 25.09.2006 було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, яким Підприємству визначено податкове зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 63472,50 грн., у тому числі за основним платежем –42315 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями –21157,50 грн.

Не погоджуючись із результатами перевірки та вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звертався зі скаргами до Інспекції, Державної податкової адміністрації в м. Києві та Державної податкової адміністрації України.

За результатами адміністративного оскарження Інспекцією прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Як убачається з матеріалів справи, 02.02.2004 між Підприємством (Замовник) та ДП «Екопромбуд»(Субпідрядник) було укладено договір субпідряду № 5 на ремонтно будівельні роботи, відповідно до умов якого ДП «Екопромбуд»зобов’язувалось виконати передбачені договором роботи, відповідно до затвердженої проектної документації, з матеріалів Підприємства.

На виконання умов зазначеного Договору ДП «Екопромбуд»виконані роботи, на що виписані наступні податкові накладні:

-          № 158 від 24.02.2004 на суму 48420 грн. (в т.ч. ПДВ 8070 грн.);

-          № 261 від 23.03.2004 на суму 72500 грн. (в т.ч. ПДВ 12083,33 грн.);

-          № 274 від 25.03.2004 на суму 45200 грн. (в т.ч. ПДВ 7533,33 грн.);

-          № 350 від 13.04.2004 на суму 42300 грн. (в т.ч. ПДВ 7050 грн.);

-          № 363 від 22.04.2004 на суму 15210 грн. (в т.ч. ПДВ 2535 грн.);

-          № 371 від 26.04.2004 на суму 23140 грн. (в т.ч. ПДВ 3856,67 грн.);

-          № 391 від 29.04.2004 на суму 7120 грн. (в т.ч. ПДВ 1186,67 грн.).

Суми податку на додану вартість за вказаними податковими накладними включені до податкового кредиту у лютому 2004 року в сумі 8070 грн., у березні 2004 року в сумі 19617 грн., у квітні 2004 року в сумі 14628 грн., відображені у книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг), та відповідають даним податкових декларацій з податку на додану вартість за відповідні періоди.

Фактичне надання робіт підтверджується довідками про вартість виконаних робіт: за лютий 2004 року на суму 48420 грн. (в т.ч. ПДВ 8070 грн.); за березень 2004 року на суму 117700 грн. (в т.ч. ПДВ 19616,67 грн.); за квітень 2004 року на суму 87770 грн. (в т.ч. ПДВ 14628,33 грн.).

Оплата за отримані роботи проведена з розрахункового рахунку Підприємства на розрахунковий рахунок ДП «Екопромбуд»згідно з наступними платіжними дорученнями:

-          п/д № 161 від 24.02.2004 на суму 48420 грн. (в т.ч. ПДВ 8070 грн.);

-          п/д № 262 від 23.03.2004 на суму 72500 грн. (в т.ч. ПДВ 12083,33 грн.);

-          п/д № 269 від 25.03.2004 на суму 45200 грн. (в т.ч. ПДВ 7533,33 грн.);

-          п/д № 334 від 13.04.2004 на суму 42300 грн. (в т.ч. ПДВ 7050 грн.);

-          п/д № 367 від 22.04.2004 на суму 15210 грн. (в т.ч. ПДВ 2535 грн.);

-          п/д № 381 від 26.04.2004 на суму 23140 грн. (в т.ч. ПДВ 3856,67 грн.);

-          п/д № 405 від 29.04.2004 на суму 7120 грн. (в т.ч. ПДВ 1186,67 грн.).

Таким чином, Підприємство за виконані роботи розрахувалося в повному обсязі. Зазначений факт також підтверджується наданими до справи банківськими виписками та не заперечується відповідачем.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2004 у справі № 2-4658/5 визнано недійсними статут ДП «Екопромбуд»від 09.09.2002, зареєстрований Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією 17.09.2002 за № 05162, з моменту його складання та свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість ДП «Екопромбуд»з моменту внесення в реєстр платників податку на додану вартість.

На підставі зазначеного рішення суду Інспекцією було складено акт №595/19-4013-1 від 11.01.2005 про анулювання свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №37047092 від 08.11.2002, індивідуальний податковий номер 03, виданого 08.11.2002 платнику податку ДП «Екопромбуд».

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування,  перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій,   особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної,  порядок  обліку,  звітування  та  внесення  податку до бюджету визначаються Законом України «Про податок на додану вартість».

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит –це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення права платника податку на податковий кредит визначається дата здійснення першої з наступних подій:

а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

б) дата отримання податкової накладної.

Будь-яких інших правил чи застережень щодо дати виникнення права у платника податку на податковий кредит Законом України «Про податок на додану вартість»не передбачено.

Обов'язковою умовою включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) в складі ціни за товари (роботи, послуги), відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», є наявність податкової накладної, виданої продавцем. Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку податковим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, непідтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Отже, підставою притягнення платника до відповідальності згідно цієї норми Закону України «Про податок на додану вартість»є лише повна відсутність підтверджуючих документів –податкових накладних.

Як свідчать матеріали справи, на момент проведення перевірки позивач мав податкові накладні, отримані від ДП «Екопромбуд»на підтвердження суми податкового кредиту.

Пунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що продавець зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи  або  місце  податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис  (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 вказаного Закону податкова  накладна  складається  у  момент виникнення податкових  зобов'язань  продавця  у  двох  примірниках. Оригінал податкової  накладної  надається  покупцю,  копія  залишається   у продавця товарів (робіт, послуг).

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку,  передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

З матеріалів справи вбачається, що податковий кредит по операціям з оплати виконаних ДП «Екопромбуд»робіт, формувався позивачем по факту отримання податкових накладних. Будь-яких претензій до порядку складання зазначених податкових накладних з боку відповідача не вказано.

Згідно підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»право на нарахування податку та складання податкових накладних  надається  виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість»реєстр платників податку веде центральний податковий орган. Будь-якій особі, яка реєструється як платник податку на додану вартість, присвоюється індивідуальний податковий номер, який використовується для справляння цього податку.

Згідно з пунктом 9.8 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість»реєстрація діє до дати її анулювання, яка відбувається у випадках, якщо:

а) платник податку, який до місяця, в якому подається заява про анулювання реєстрації, є зареєстрованим згідно з положеннями підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону більше двадцяти чотирьох календарних місяців, включаючи місяць реєстрації, та має за останні дванадцять поточних календарних місяців обсяги оподатковуваних операцій, менші за визначені зазначеним підпунктом;

б) ліквідаційна комісія платника податку, оголошеного банкрутом, закінчує роботу або платник податку ліквідується за власним бажанням чи за рішенням суду (фізична особа позбувається статусу суб'єкта господарювання);

в) особа, зареєстрована як платник податку, реєструється як платник єдиного податку або стає суб'єктом інших спрощених систем оподаткування, які визначають особливий порядок нарахування чи сплати податку на додану вартість, відмінний від тих, що встановлені цим Законом, чи звільняють таку особу від сплати цього податку за рішенням суду або з будь-яких інших причин;

г) зареєстрована як платник податку особа обирає відповідно до цього Закону спеціальний режим оподаткування за ставками, іншими, ніж зазначені у статті 6 та статті 81 цього Закону;

ґ) особа, зареєстрована як платник податку, не надає податковому органу декларації з цього податку протягом дванадцяти послідовних податкових місяців або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність оподатковуваних поставок протягом такого періоду, а також у випадках, визначених законодавством стосовно порядку реєстрації суб'єктів господарювання.

Анулювання реєстрації на підставах, визначених у підпункті "а" цього пункту, здійснюється за заявою платника податку.

Анулювання реєстрації на підставах, визначених у підпунктах "б" - "ґ" цього пункту, здійснюється за ініціативою відповідного податкового органу або такої особи.

У разі анулювання реєстрації платник податку позбавляється права на нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування, але у строки, визначені законом, є зобов'язаним погасити суму податкових зобов'язань або податкового боргу з цього податку, що виникли до такого анулювання, за їх наявності, незалежно від того, чи буде така особа залишатися зареєстрованою як платник цього податку на дату сплати такої суми податку, чи ні.

При анулюванні реєстрації останнім податковим періодом вважається період, який розпочинається від дня, наступного за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем такого анулювання.

Таким чином, реєстрація суб’єкта господарювання платником податку на додану вартість діє до моменту її анулювання. До моменту анулювання реєстрації платник податку має право і зобов’язаний у випадках, передбачених законодавством, надавати покупцям товарів (послуг) податкові накладні.

Як свідчать матеріали справи свідоцтво платника податку на додану вартість ДП «Екопромбуд»фактично було анульовано 11.01.2005 (дата прийняття акта про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ № 37047092). Таким чином, датою анулювання реєстрації ДП «Екопромбуд»в якості платника податку на додану вартість є 11.01.2005.

Відтак, податкові накладні, виписані позивачеві ДП «Екопромбуд» протягом лютого-квітня 2004 року, є належними первинними документами, що підтверджують правомірність віднесення позивачем відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Будь-яких доказів того, що контрагент позивача в спірний період не був в установленому порядку зареєстрований як платник податку на додану вартість  та відповідно не мав права на виписування податкових накладних не надано.

Також Інспекцією не надано належних доказів визнання недійсним договору субпідряду № 5 від 02.02.2004, укладеного між позивачем та ДП «Екопромбуд».

Таким чином, суд вважає, що сума податкового кредиту позивача за спірний період сформована на підставі належним чином оформлених податкових накладних, отриманих від ДП «Екопромбуд», зареєстрованого на момент їх видачі платником податку на додану вартість, та що суми податку на додану вартість сплачені в ціні виконаних робіт правомірно віднесено позивачем у лютому-квітні 2004 року до складу податкового кредиту.

При цьому господарський суд зазначає, що діючим законодавством не встановлено обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, сплативши його перед цим в ціні виконаних робіт, у випадках скасування державної реєстрації продавця чи в подальшому анулювання його реєстрації як платника податку на додану вартість, чи в разі можливої несплати продавцем податку до бюджету. Відповідно до положень Закону України «Про податок на додану вартість»сума податку на додану вартість, що включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець товару несе обов'язок по сплаті цього податку до бюджету. У даній справі такий обов'язок покладений податковою інспекцією на позивача, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно з пунктом 8 статті 19 Господарського кодексу України усі суб'єкти господарювання зобов'язані самостійно здійснювати первинний (оперативний) та бухгалтерський облік результатів своєї роботи, складати статистичну інформацію, а також надавати відповідно до вимог закону фінансову звітність та статистичну інформацію щодо своєї господарської діяльності, інші дані, визначені законом. Забороняється вимагати від суб'єктів господарювання надання статистичної інформації та інших даних, не передбачених законом або з порушенням порядку, встановленого законом.

Конституцією України передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії (частина 3 статті 8), ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина 2 статті 19), ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (частина 2 статті 58), юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (стаття 61).

Судом також враховується що, Законом України «Про систему оподаткування»для платника податку не передбачено обов'язку (стаття 9) та не надано права (стаття 10) вимагати від іншого платника податку будь-яких відомостей (в т.ч. і щодо реєстрації в якості платника податку, ведення останнім будь-яких бухгалтерських книг, журналів тощо), а також перевіряти відповідність його установчих документів нормам діючого законодавства та встановлювати дійсний намір його засновників на ведення господарської діяльності. Так само, Закон України «Про податок на додану вартість»не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності по податку на додану вартість іншого платника податку.

Відповідно до Закону України «Про державну податкову службу в Україні»вчинення зазначених дій є не тільки правом, а й прямим обов’язком податкових органів.

Пунктом 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»визначається, що штрафні санкції накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, за порушення податкового  законодавства.

Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 зазначеного Закону у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б»підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Оскільки суд визнав відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, то, відповідно, підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, у відповідача не було.

Розглядаючи спір по суті суд також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)          на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2)          з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)          обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)          безсторонньо (неупереджено);

5)          добросовісно;

6)          розсудливо;

7)          з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

7)          пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

8)          з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

9)          своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним спірного податкового повідомлення-рішення.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання спірних повідомлень-рішень недійсними, то суд відзначає наступне. Статтями 105, 162 КАС України передбачено, що позов може містити вимоги про визнання рішення суб’єкта владних повноважень нечинним, а суд приймає відповідне рішення. Водночас частина 4 статті 105, абзацом 2 частини 2 статті 162 КАС України встановлено, що позов може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Можливість захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади передбачена частиною 2 статті  20 Господарського кодексу України. З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги норми пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень КАС України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Приймаючи до уваги викладені обставини, господарський суд дійшов висновку щодо правомірності заявлених позивачем вимог про визнання недійсними оспорюваних податкових повідомлень-рішень, та вважає їх такими що підлягають  задоволенню.

Разом з тим, суд зауважує, що вимоги позивача про скасування Акта перевірки не підлягають задоволенню, виходячи з того, що зазначеним Актом не порушуються права, свободи чи інтереси Підприємства, у ньому лише зафіксовані певні обставини, які встановлені під час перевірки позивача.

Оскільки позов задоволено частково, то судові витрати підлягають розподіленню між сторонами пропорційно.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 17, 23, 71, 86, 94, 98, 158-163, 167, пунктом 6 Розділу VІІ КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва від 22.02.2007 №/3 (форма Р) та №/3 (форма В1).

У решті позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Роса»1,7 грн. судового збору.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання у повному обсязі, шляхом подання через Господарський суд міста Києва заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Сташків Р.Б.

Дата складення та підписання постанови в повному обсязі –31.07.2007.