ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2007 р.                                                            Справа № 37/135-07

вх. № 3979/4-37

Суддя господарського суду Доленчук Д. О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

за участю представників сторін:

позивача - Боледзюк В.М. за довіреністю № 10 від 02.04.2007 р., 1-го  відповідача - не з'явився, 2-го відповідача - не з'явився

розглянувши справу за позовом ДАК "Держмедпром", м. Київ

до  1. Харківського державного фармацевтичного підприємства "Здоров'я народу", м. Харків

2.ТОВ "Магік", м. Харків

про визнання договору оренди недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державна акціонерна компанія «Держмедпром» (позивач) звернулася до господарського суду з позовною заявою до Харківського державного фармацевтичного підприємства «Здоров'я народу» (1-й відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Магік» (2-й відповідач), в якій просить суд визнати недійсним договір оренди № 3 від 22.09.2003р., укладений між 1-м відповідачем, що є дочірнім підприємством позивача, та 2-м відповідачем.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що договір оренди № 3 від 22.09.2003р. не відповідає вимогам законодавства. Позивач стверджує, що умови спірного договору щодо предмета договору та розміру орендної плати не відповідають Главі 25 ЦК УРСР та Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який підлягає застосуванню до орендних відносин, оскільки 1-й відповідач є державним підприємством.

Позивач до початку судового засідання надав клопотання про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу. Дане клопотання не суперечить чинному законодавству, інтересам сторін, тому приймається судом та підлягає задоволенню.

1-й відповідач в судове засідання не з’явився, 23.05.2007р. за вх. № 12661 надав, через канцелярію господарського суду, заяву про визнання позову в якої вказує на те, що доводи позивача, викладені в позові, є цілком обґрунтованими, а тому відповідно 1-й відповідач визнає позов в повному обсязі та  просить суд розглядати справу без участі його представника.

2-й відповідач в судове засідання не з’явився, про судове засідання був повідомлене належним чином, оскільки ухвали господарського суду по справі судом направлялися на адресу 2-го відповідача, яка була вказана в довідки Головного управління  статистики у Харківській області про знаходження 2-го відповідача в ЄДРПОУ, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не надав.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно зі ст. 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд  дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

22.09.2003р. між 1-м відповідачем (Орендар) та 2-м відповідачем (Орендодавець), було укладено Договір оренди № 3  відповідно до якого «Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове платне володіння і користування цілісний майновий комплекс (нежитлові споруди літ. «L-2» і «N-3», за винятком приміщення, позначеного А 1 на плані, що є додатком до цього Договору), що знаходиться за адресою: вул. Мельникова, 41, транспортні засоби, а також обладнання і офісну техніку…».

Згідно з п.1.1 Статуту 1-го відповідача - «дочірнє підприємство Харківське державне фармацевтичне підприємство «Здоров'я народу» … є державним та засноване Державною акціонерною компанією «Укрмедпром».

Відповідно до ч.4 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда майна інших форм власності регулюється положеннями цього Закону, якщо орендарями є державні підприємства.

За умовами Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. орендарем виступає 1-й відповідач.

Отже, суд приходить до висновку, що правовідносини за Договором оренди № 3 від 22.09.2003р. щодо передачі в користування майна (правовідносини майнового найму) регулюються Главою 25 ЦК УРСР та Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно ст. 153 ЦК УРСР Договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 256 ЦК УРСР, що діяв на момент підписання сторонами Договору оренди № 3, за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» однією з істотних умов договору оренди є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Відповідно п.1.1 Договору оренди № 3 від 22.09.2003р., предметом договору є цілісний майновий комплекс (нежитлові споруди літ. «L-2» і «N-3»), що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мельникова, 41, а також обладнання, офісна техніка та транспортні засоби.

Відповідно до наявних в матеріалах справи рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2005р. по справі № 44/86-05, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2005р. та постановою Вищого господарського суду України від 21.12.2005р. відповідачі знаходяться в договірних відносинах оренди щодо цілісного майнового комплексу (нежитлові споруди літ. «L-2» і «N-3»), що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мельникова, 41, згідно Договору оренди №1314 від 05.12.2002р., строк дії якого встановлений до 31.12.2007р., та який містить всі необхідні для даного виду договору умови.

Згідно з наявним в матеріалах справи рішення господарського суду Харківської області від 01.11.2005р. по справі № 52/308-05, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.12.2005р. Договір оренди № 1314 від 05.12.2002р. визнаний судом діючим, а також встановлено відсутність підстав для визнання його припиненим.

Згідно ч.2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони. Згідно ст. 115 ГПК України рішення господарського суду є обов’язковим до виконання на всій території України.

Отже, цілісний майновий комплекс (нежитлові споруди літ. «L-2» і «N-3»), що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мельникова, 41, який є предметом Договору оренди № 3 від 22.09.2003р., переданий в оренду 2-м відповідачем 1-му відповідачу на підставі Договору оренди № 1314 від 05.12.2002р.

Суд зазначає, що відповідно до законодавства про оренду майна одне й те саме майно не може бути передане одночасно за двома взаємовиключаючими договорами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. між 1-відповідачем та 2-м відповідачем не було досягнуто згоди з такої істотної умови договору оренди як об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Згідно ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» однією з істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

На виконання вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 було затверджено Методику розрахунку та порядок використання орендної плати за оренду державного майна (надалі – Методика).

Суд зазначає, що положення Методики підлягають імперативному (обов'язковому) застосуванню при укладанні договорів оренди (при врегулюванні орендних відносин), на які поширюється дія норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно п.3.1 Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. орендна плата за договором розраховується виходячи із оціночної вартості майна, та складає 31980,00 грн. без ПДВ на місяць. Додатковою угодою № 2 від 03.10.2004р. до Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. розмір орендної плати було встановлено в розмірі 24 527,60 грн. без ПДВ на місяць.

Згідно п. 2.1. Статуту 1-й відповідач є підприємством, діяльність якого відноситься до сфери охорони здоров'я.

Відповідно до Додатку № 2 «Орендні ставки за використання нерухомого майна» до вказаної Методики орендна річна ставка за використання нерухомого майна орендарем, діяльність якого відноситься до сфери охорони здоров'я, встановлюється у межах 8 % від експертної вартості об’єкта оренди. Відповідно до п.7 зазначеної Методики розмір річної орендної плати у разі оренди окремого індивідуально визначеного майна (крім нерухомого майна) встановлюється за згодою сторін, але не менш як 5 % вартості орендованого майна.

Судом встановлено, що розмір орендної плати, встановлений у спірному договорі, не відповідає вимогам, встановленим законодавством – сума орендної плати, встановлена в п.3.1 договору, розрахована в порушення вимог Методики та перевищує розміри орендних платежів, встановлені для підприємств галузі охорони здоров'я.

Отже, суд приходить до висновку, що сторонами не було досягнуто згоди з такої істотної умови договору оренди як орендна плата з урахуванням її індексації.

Суд також зазначає, що спірний договір не містить такої істотної умови договору як порядок відновлення орендованого майна, передбаченої ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Тобто сторонами за Договором оренди № 3 від 22.09.2003р. також не було досягнуто згоди з такої істотної умови договору як порядок відновлення орендованого майна.

Згідно ст. 4, 151 ЦК УРСР підставою для виникнення договірних зобов'язань (прав та обов’язків) є юридичні факти, зокрема, угоди (договори). У зв'язку з тим, що відповідачами під час укладення Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. не було досягнуто згоди з таких істотних умов договору як об’єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), орендна плата з урахуванням її індексації та порядок відновлення орендованого майна, Договір оренди № 3 від 22.09.2003р. є неукладеним відповідно до положень ст. 153 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 59 ЦК УРСР, п.3.2 Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду від 12.03.1999р. № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» угоди, за якими неможливо повернути усе одержане за ними (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму) можуть бути визнані недійсними лише на майбутнє. У зв'язку з цим, така угода, зокрема договір оренди, може бути визнана недійсною на майбутнє лише під час за явлення такої вимоги в період дії такої угоди.

Пунктом 11.1 Договору оренди № 3 від 22.09.2003р. строк дії договору був встановлений сторонами до 30.09.2004р. Додатковою угодою № 1 від 25.09.2003р. строк дій договору був встановлений сторонами до 31.12.2004р. Тобто, на момент розгляду справи строк дії спірного договору сплив, а тому суд приходить до висновку, що у позивача не має правових підстав вимагати визнання спірного договору недійсним.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України та статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати не підлягають покладенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 59, 151, 153, 256 ЦК УРСР, ст. ст. 1, 2, 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» , ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                                                                                            Доленчук Д. О.