КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2007                                                                                           № 42/10

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Шипка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Шевчук А.С. – дов. № Д07/7530 від 09.11.2006

від відповідача - Яцимирський Н.А. – дов.від 19.02.2007

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооператива "Дружба"

на рішення Господарського суду м.Києва від 06.03.2007

у справі № 42/10

за позовом                               Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго"

до                                                   Житлово-будівельного кооператива "Дружба"

про                                                  стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов"язання, ціна позову 132744,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерна енергопостачальна компанія „Київенерго” (надалі - позивач)звернулась до господарського суду з позовом до Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” (надалі - відповідач, апелянт) про стягнення 132 744,01 грн. (основного боргу, інфляційних, 3% річних та пені за несвоєчасну оплату теплової енергії, поставленої за договором).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 р. у справі № 42/10 позов задоволено частково; стягнуто з Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” на користь Акціонерної енергопостачальної компанії „Киїенерго” 104 864, 87 грн. боргу, 15 234,29грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 4 332,63 грн. три проценти річних з простроченої суми, 7 352,32 грн. пені, 1 377,85 грн. витрат по оплаті державного мита, 117,15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості поставленої теплової енергії, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання та пені підлягають частковому задоволенню з урахуванням фактичного розміру заборгованості та суми у розмірі 958,90 грн., сплаченої платіжним доручення № 4 від 14.12.2006р.

Відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою від 04.06.2007р., в який просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 р. у справі № 42/10 та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 р. у справі № 42/10 не відповідає фактичним обставинам справи та винесено при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засідання проти апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, перевіривши правильність застосування норм права місцевим господарським судом, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Акціонерною енергопостачальною компанією „Киїенерго” (як енергопостачальною організацією) та Житлово-будівельним кооперативом „Дружба” (як споживачем) укладено договір № 510252 від 20.05.1998р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до умов якого позивач зобов’язується постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді для потреб опалення, а відповідач зобов‘язується щомісячно своєчасно до 25 числа, наступного за розрахунковим, оплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Пунктом 21 договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.1998 та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Обсяг теплової енергії (на суму 163 982,16 грн.), що поставлена позивачем відповідачу за січень 2004 – жовтень 2006 рр., підтверджується відомостями обліку споживання теплової енергії, підписаними відповідачем (копії наявні в матеріалах справи – т.1, а.с.а.с. 26-52, 114-140).

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували факт поставки позивачем теплової енергії у вказаному обсязі на вказану суму.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивачем поставлено відповідачу теплову енергію в гарячій воді для потреб опалення за період січень 2004 – жовтень 2006 рр. на загальну суму 163 982,16 грн., а відповідачем отримана теплова енергія за цей період оплачена частково, у сумі 59 117,29 грн. (163 982,16 грн. – 105 823,77 грн. + 958,90 грн.).

Судова колегія дійшла висновку, що місцевим судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за період січень 2004 – грудень 2005 основного боргу у сумі 69 203,76 грн., інфляційних у сумі 6 205,95 грн. та 3% річних у сумі 2 173,82 грн. за несвоєчасну оплату теплової енергії, поставленої за договором, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.598 ЦК України зобов‘язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, у відповідності до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту своєчасної оплати ним позивачу грошових коштів у сумі 69 203,76 грн. за теплову енергію, отриману від позивача за договором № 510252 від 20.05.1998р. за період січень 2004– грудень 2005 рр.

А тому позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за період січень 2004– грудень 2005 рр. у сумі 69 203,76 грн., інфляційних у сумі 6 205,95 грн. та 3% річних у сумі 2 173,82 грн. є підставними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині.

Разом з тим, судова колегія частково погоджується з доводами апелянта та дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з огляду на наступне.

Відповідно до п.3 ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Як вбачається матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу, пені та сум за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, які виникли внаслідок неналежного виконання останнім укладеного сторонами договору № 510252 від 20.05.1998р. на постачання теплової енергії.

Однак, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за період січень-жовтень 2006р., не врахував ту обставину, що вказаній договір з 01.01.2006 втратив чинність в силу закону та помилково дійшов висновку про чинність цього договору в січні-жовтні 2006р.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором за період січень-жовтень 2006р. При цьому судова колегія виходить з наступного.

У відповідності до преамбули Закону України „Про житлово-комунальні послуги” від  24.06.2004р. № 1875-IV, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Статтею 1 вказаного Закону визначено основні терміні, а саме:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” встановлено:

1. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

2. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

3.  Виробник послуг може бути їх виконавцем.

4. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Статтею 26 названого Закону визначено істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем, а також передбачено, що у разі, якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Відповідно до ст. 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі, якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

Відповідно до ч.2 п.1 Прикінцевих положень Закону України „Про житлово-комунальні послуги” договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність.

Оскільки сторонами не заперечується той факт, що договір № 510252 від 20.05.1998р. на постачання теплової енергії після набрання чинності Законом України „Про житлово-комунальні послуги” не був приведений сторонами у відповідність з цим законом, вказаний договір з 01.01.2006 втратив чинність на підставах, встановлених законом (ст. 598 ЦК України).

За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу, інфляційних, 3% річних та пені за несвоєчасну оплату теплової енергії, поставленої за договором № 510252 від 20.05.1998р., за період січень-жовтень 2006р. у суду відсутні.

Враховуючи усе вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007р. у справі № 42/10 підлягає зміни.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.3 ст.103, ст.105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” від 04.06.2007р. залишити без задоволення.

2.  Рішення Господарського суду м. Києва від 06.03.2007 р. у справі № 42/10 за позовом Акціонерної енергопостачальної компанії „Київенерго” до Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” змінити та абзац 2 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

„Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу „Дружба” на користь Акціонерної енергопостачальної компанії „Київенерго” основний борг у сумі 69 203,76 грн., інфляційні у сумі 6 205, 95 грн., три проценти річних у розмірі 2 173,82 грн., 775,84 грн. витрат по оплаті державного мита, 68,97 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині в позові відмовити”.

3.  В іншій частині рішення залишити без змін.

4.  Матеріали справи № 42/10 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді