ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№
17/47-45/356

24.10.07

За позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Кожний про своє -1"

до                  Відкритого акціонерного
товариства "Кредобанк" в особі Київської філії Акціонерного
товариства "Кредобанк"

про                визнання недійсним кредитного
договору №89 від 15.04.2003, договору застави основних засобів від 15.04.2003,
договору застави від 07.07.2003

Суддя   Балац С.В.

Представники:

позивача:      Ісаєнко О.В., дов. від 05.10.2007

відповідача:  Івченко А.А., дов. від 04.06.2007 № 1626

Рішенням господарського суду міста
Києва від 28.02.2007 у справі № 17/47 (суддя Кролевець О.А.)  в позові відмовлено. Постановою Київського
апеляційного господарського суду від 07.05.2007
рішення суду змінено. резолютивну частину викладено в іншій редакції: в
позові відмовлено повністю та стягнуто з позивача на вористь державного бюджету
України 4780,00 грн.

Постановою Вищого господарського
суду України від 11.07.2007 № 17/47
рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2007  та Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 07.05.2007 скасовано, справу передано на новий розгляд
до господарського суду міста Києва.

Відповідно до резолюції Голови
Господарського суду міста Києва Саранюка В.І. справу  передано на новий розгляд судді Балац С.В.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
директор позивача ОСОБА_1 не підписувала спірний кредитний договір. Також, на
думку позивача, директор позивача не мала права укладати спірний договір,
оскільки за Статутом позивача такі договори підлягають затвердженню загальними
зборами позивача. Крім того, позивач вважає, що спірний договір не містить
істотних умов договору, як того вимагає ст. 153 ЦК Української РСР, а додаткова
угода до кредитного договору укладена
раніше самого кредитного договору. Позивач вказує, що найменування
сторін в спірному кредитному договорі не відповідає визначенням наданим в ст.
374 ЦК Української РСР.

Вимоги позивача про визнання
недійсним договору застави від 15.04.2003
мотивовані тим, що договір укладено 15.04.2003, проте акт оцінки та
передачі майна в заставу підписано 10.04.2003. Також позивач вказує, що на момент
передачі майна в заставу за актом від 10.04.2003 договірних відносин між
позивачем та відповідачем не існувало.

Вимоги позивача про визнання
недійсним договору застави від 07.07.2003, мотивовані тим, що відсутній чіткий
опис предмета застави.

Відповідач проти задоволення вимог
заперечив та вказав, що спірний кредитний договір підписано  саме директором позивача ОСОБА_1, а позивач
своїми діями схвалив підписані ОСОБА_1 договори. Також, на думку відповідача,
спірні договори відповідають законодавству України та не порушують прав
позивача.

Ухвалою від 24.07.2007 прийнято
справу № 17/47 до провадження судді Балац
С.В., присвоєно справі № 17/47-45/356 та призначено її на 27.08.2007.

Ухвалою від 27.08.2007 розгляд
справи відкладався на 08.10.2007.

В судовому засіданні 08.10.2007
сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про продовження строку  вирішення спору. Ухвалою від 08.10.2007
клопотання сторін задоволено строк вирішення спору продовжено.

У судовому засіданні 08.10.2007
позивач звернувся до суду із клопотанням про призначення судової почеркознавчої
експертизи та судової технічної експертизи документу (кредитного договору від
15.04.2003 № 89). Усно представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 підписувала
інший примірник кредитного договору який містив інші умови ніж той кредитний
договір, який надано суду відповідачем.

В задоволенні вказаного клопотання
судом відмовлено з тих підстав, що позивач не надав суду примірник того іншого
договору, який, на думку останнього, і підписувала ОСОБА_1 Також представник
позивача вказав, що оригіналу такого іншого кредитного договору у нього немає.
Крім того, копія наданого відповідачем кредитного договору є тотожною за
текстом копії кредитного договору, який
додано позивачем до позовної заяви.

В судовому засіданні 08.10.2007
оголошено перерву до 24.10.2007, про що сторони повідомлені під розписку.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 1.2 Положення про
Київську філію ВАТ “Кредобанк” (нова редакція), затвердженого рішенням
Спостережної Ради ВАТ “Кредобанк” від 10.02.2006 та зареєстрованого рішенням
Комісії Національного банку з питань нагляду та регулювання діяльності банків
при Управлінні Національного банку України у Львівській області від 13.03.2006
№14/5, за рішенням Загальних зборів акціонерів №2001/2 від 17.08.2001 АТ
“Західно-Український Комерційний Банк” змінило назву на Акціонерне товариство
“Кредит Банк (Україна)”. За рішенням Загальних зборів акціонерів №2005/02 від
17.11.2005 АТ “Кредит Банк (Україна)” змінило назву на ВАТ “Кредобанк”.
Київська філія ВАТ “Кредобанк” виступає правонаступником всіх прав і
зобов'язань Київської філії АТ “Західно-Український Комерційний Банк” та
Київської філії АТ “Кредит Банк (Україна)”.

15.04.2003 між Акціонерним
товариством “Кредит Банк (Україна)” (далі -Банк) та Товариством з обмеженою
відповідальністю “Кожний про своє-1” (позичальник) був укладений кредитний
договір №89, згідно з п.1.1., 1.5 якого позивачеві було відкрито поновлювальну
кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 105000,00 грн. зі
сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних. Кінцевий
термін погашення кредиту 14.04.2004. Кредит надається для поповнення обігових
коштів для проплати за сировину та матеріали.

Пунктом 2.1 кредитного договору в
редакції Додаткової угоди №1 від 07.04.2003 сторони визначили, що в
забезпечення виконання зобов'язань позивача (позичальник) Банком приймається
нерухоме майно позичальника експертною вартістю 329600,00 грн., заставною
вартістю 279905,00 грн.; основні засоби позичальника експертною вартістю
1311400,00 грн. заставною вартістю 720095,00 грн. Загальна заставна вартість
забезпечення визначена за згодою сторін і становить 1000000,00 грн.

Додатковою угодою №2 від 15.07.2003
до кредитного договору  Банк збільшив
суму ліміту по кредитній лінії до 385000,00 грн.

Додатковою угодою №3 від 17.07.2003
максимальний ліміт заборгованості по кредитній лінії був збільшений до
495000,00 грн.

На виконання умов кредитного
договору позивачем сплачувалися відсотки, що підтверджується банківською
випискою про рух коштів з позичкового рахунку ТОВ “Кожний про своє-1”, наданими
відповідачем та залученими до матеріалів справи.

В забезпечення вимог Банка, що
випливають з положень кредитного договору №89 від 15.04.2003, між Банком та
позивачем був укладений Договір застави основних засобів від 15.04.2003, за
яким позивач передав, а Банк прийняв основні засоби підприємства балансовою
вартістю 10074204,00 грн., а саме багатогалузеве виробниче підприємство ТОВ “Кожний
про своє-1”, що розташоване за адресою: Київська обл., Макарівський р-н,
с.Завалівка, вул. Польова,1 та яке складається в цілому з 31 (тридцять однієї)
будівлі та 2 (двох) споруд, за описом, перелік якого викладений в Додатку №1
(доданий до відзиву). Заставлене майно з урахуванням його ліквідності
відповідно до п. 5 цього договору було визначено сторонами в розмірі 720095,00
грн.

Договір застави основних засобів
від 15.04.2003 був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 15.04.2003 за реєстр. №2290.

Крім того, 07.07.2003 між позивачем
та Банком був укладений договір застави, за яким вартість переданого раніше
заставленого майна з урахуванням його ліквідності було оцінено сторонами в
розмірі 279905,00 грн. (п.7 договору застави).
Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного
нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 під реєстр. №1989 від
07.07.2003.  Також, сторонами були
підписані зміни та доповнення до договору застави від 18.07.2003.

За твердженням позивача, кредитний
договір №89 від 15.04.2003, договір застави основних засобів від 15.04.2003 та
договір застави від 07.07.2003 не відповідають вимогам чинного законодавства, а
саме, ці угоди підписані неуповноваженою особою, а також не дотримані вимоги
ст.153 ЦК УРСР щодо істотних умов договору.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), який набув
чинності з 01.01.2004, положення ЦК України застосовуються до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на те, що оспорювані
позивачем угоди були укладені в 2003 році, тому суд до спірних правовідносин
застосовує положення Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР).

Відповідно до ст.48 Цивільного
кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.63 ЦК України
-угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладання
угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права
і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі схвалення угоди цією
особою.

Як вбачається з наявних у справі
документів, кредитний договір та додаткові угоди до нього, а також договір
застави та договір застави основних засобів з боку ТОВ “Кожний про своє-1” були
підписані директором товариства ОСОБА_1, що діє на підставі Статуту ТОВ “Кожний
про своє-1”.

Відповідно до п. 7.13 Статуту ТОВ
“Кожний про своє-1”, затвердженого Загальними зборами учасників товариства
(протокол №1 від 14.08.2000) та зареєстрованого Ленінградською районною
державною адміністрацією міста Києва за реєстр. №6467 від 18.09.2000, з
урахуванням змін та доповнень №1 до Статуту, затверджених Загальними зборами
учасників ТОВ “Кожний про своє-1” (протокол №4 від 02.07.2003), виконавчим
органом товариства, який здійснює поточне керівництво діяльністю товариства, є
директор. Директор вирішує всі питання фінансово-господарської діяльності
товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників.
Збори учасників можуть винести рішення про передачу частини прав в компетенцію
директора (п.7.16). Директор представляє інтереси товариства, укладає договори,
угоди, контракти, в тому числі зовнішньоекономічні, видає довіреності тощо
(п.7.17).

Затвердження господарських
контрактів, що укладаються товариством на суму, що перевищує еквівалент 5 тисяч
доларів США за курсом банківської установи, в якій товариству відкрито
розрахунковий рахунок на день, в який директор направив Загальним Зборам
товариства офіційного листа про таке затвердження, відповідно до п.7.4.14
Статуту відноситься до виключної компетенції зборів учасників товариства.

Як вбачається з протоколу №1 від
03.02.2003 Загальних зборів учасників ТОВ “Кожний про своє-1” на цих зборах
були прийняті рішення про затвердження рішення про збільшення ТОВ “Кожний про
своє-1” розміру кредитної лінії на 855000,00 грн. у Київській філії АТ “Кредит
Банк (Україна)” строком на три роки, а також рішення про затвердження та
надання в якості забезпечення збільшеної кредитної лінії єдиного майнового
комплексу ТОВ “Кожний про своє-1” загальною вартістю 1500000,00 грн. та
майнових прав на придбане обладнання по розливу мінеральної та солодкої води
вартістю 1000000,00 грн. Цим же рішенням були затверджені повноваження
директора ОСОБА_1 щодо підпису договорів фінансування, договорів застави та
інших видів кредитних документів у повному обсязі.

Крім того, 02.07.2003 на Загальних
зборах учасників ТОВ “Кожний про своє-1” були прийняті рішення про збільшення
розміру кредитної лінії до 500000,00 грн. у Київській філії АТ “Кредит Банк
(Україна)” строком на один рік, рішення про затвердження та надання в якості забезпечення
збільшеної кредитної лінії єдиного майнового комплексу, що є власністю позивача
загальною вартістю 1641000,00 грн. та затверджені повноваження директора
ОСОБА_1 щодо підпису договорів фінансування, договорів застави та інших видів
комерційних та фінансових документів у повному обсязі (протокол №3/03 від
02.07.2003).

Таким чином, твердження позивача
про те, що ОСОБА_1 не була уповноважена на підписання кредитного договору та
договорів застави до цього кредитного договору, спростовуються залученими до
матеріалів справи доказами, а саме протоколом №1 від 03.02.2003 та протокол
№3/03 від 02.07.2003 Загальних зборів учасників ТОВ “Кожний про своє-1”. Цими ж
доказами спростовуються твердження позивача про те, що оспорювані угоди не
затверджувались загальними зборами товариства.

Крім того, судом встановлено, що
позивачем були вчинені дії щодо подальшого схвалення укладеного між сторонами
кредитного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами
отримання позивачем кредиту та сплати ним процентів за користування цим
кредитом.

Також не знайшли свого
підтвердження посилання позивача на недотримання сторонами за договором вимог
ст.153 ЦК УРСР в частині істотних умов договору (умови повернення кредиту,
строковість, платність, цільова спрямованість, порядок нарахування процентів і
доведення їх розміру до позичальника) виходячи з наступного.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР договір
вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом, або необхідні для договорів даного виду, а також всі
ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.9 Положення
Національного банку України про кредитування, затвердженого постановою
Правління НБУ від 28.09.1995 №246, основними з умов кредитного договору є:
забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість.

Дослідивши умови укладеного між
сторонами кредитного договору №89, суд дійшов висновку про наявність всіх
істотних умов, необхідних для договорів даного виду, зокрема, визначено розмір
кредиту, строк повернення кредиту, розмір плати за користування кредитом,
цільова направленість кредиту, порядок забезпечення виконання позичальника за
договором тощо.

Щодо посилань позивача на
недійсність договорів застави від 15.04.2003 та від 07.07.2003 суд вважає
необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України
“Про заставу” застава це спосіб забезпечення зобов'язань. Застава виникає в
силу договору чи закону.

Згідно зі ст.3 Закону України “Про
заставу” заставою може бути забезпечена дійсна вимога, зокрема така, що
випливає з договору позики (банківської позички).

У договорі застави відповідно до
ст.12 Закону повинно бути зазначено найменування (прізвище, ім'я та по
батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої
заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета
застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін
повинна бути досягнута угода.

Як вбачається з наявних в
матеріалах справи договорів застави основних засобів від 15.04.2003 та застави
від 07.07.2003 позивач в забезпечення вимог Банку, що випливають з кредитного
договору №89 передав багатогалузеве виробниче підприємство, яке складається в
цілому з 31 (тридцять однієї) будівлі та 2 (двох) споруд, що розташоване за
адресою: Київська область, Макарівський район, с. Завалівка, вул. Польова,1.
Заставлене майно належить позивачу і є його власністю на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного
нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 02.07.2003 за реєстр. №2716.
Відповідно до п.4 договору застави основних засобів від 15.04.2003 та п.6
договору застави від 07.07.2003 заставлене майно залишено на відповідальному
збереженні та користуванні у заставодавця - ТОВ “Кожний про своє-1”. Перелік
переданого в заставу майна наведений в Додатку №1 та Акті опису та оцінки
майна, що передається в заставу від 04.07.2003 (знаходяться в матеріалах
справи).

Дослідивши умови укладених між
сторонами договорів застави від 15.04.2003 та від 07.07.2003, суд не знайшов
підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання цих договорів
недійсними.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду доказів
того, що кредитний договір №89 від 15.04.2003 з урахуванням додаткових угод до
нього, договір застави основних засобів від 15.04.2003 та договір застави від
07.07.2003 з ТОВ “Кожний про своє-1” були укладені неуповноваженою особою з
перевищенням повноважень, а  також не
надав суду доказів того, що сторонами не були дотримані вимоги законодавства,
яке було чинним на час укладення зазначених договорів.

Враховуючи викладене, вимоги
позивача є необґрунтованими,  матеріалами
справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та заперечення
сторін та надані на їх підтвердження докази не мають значення для справи, тому
на підставі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України судом не
приймаються.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 33, 34,  49, 82-84 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволення позову відмовити
повністю.

2. Рішення набирає законної сили
після закінчення  десятиденного  строку з дня
прийняття рішення.

Суддя                                                            С. Балац