ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2007 р.
№ 7/544

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.

судді                                        Васищака І.М.

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши  касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового

господарства Святошинського району м.Києва

на                     рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2006р. та постанову

Київський  апеляційного господарського суду від 20.03.2007р.

у справі           №7/544

за позовом            Комунального підприємства по утриманню житлового господарства

Святошинського району м.Києва

до                       Житлово-будівельного кооперативу "Сигнал"

про                       стягнення 189 486,25 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Пасічна Н.В. (довіреність у справі),

від відповідача: Молчанов І.І., Сав`ян П.К. (довіреності у справі),

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району м.Києва звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу "Сигнал" і просило суд стягнути з останнього 133 860,71 грн. основного боргу, 12 388,53 грн. 3% річних, 43 237,01 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати отриманих у період з травня 2003 року по травень 2006 року послуг щодо обслуговування будинку та прибудинкової території по вул.Картвелішвілі,3 у м.Києві.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.11.2006р. (суддя М.М.Якименко), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. (головуючий, суддя Дикунська С.Я., судді Дзюбка П.О., Сотников С.В.), у задоволені позову відмовлено з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Не погоджуючись з  рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся  до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін, а скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзиві.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових  актів, знаходить касаційну скаргу такою, що  не підлягає  задоволенню з таких підстав.

В силу ст.ст.42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Судами двох інстанцій використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з’ясування обставин справи, пов’язаних з предметом доказування у даній справі.

Так, судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір №3 від 01.01.2005р. на обслуговування будинків (будинку) ЖБК житлово-експлуатаційною організацією №804 Святошинського району міста Києва за умовами якого позивач зобов'язався виконувати ряд робіт по забезпеченню належного санітарно-технічного стану будинку ЖБК по вул.Картвелішвілі, 3 у м.Києві,, а саме: проводити технічне обслуговування конструктивних елементів і інженерного обладнання будинку, прибирання, освітлення місць загального користування, вивіз побутового сміття, підготовку будинку і обладнання до експлуатації в зимовий період, аварійне обслуговування будинку тощо.

Термін дії договору встановлений пунктом 11 договору  –з 01.01.2005р. по 31.12.2005р.

Відповідно до ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених законами України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, згідно ст.174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов’язання, які є одним із видів господарських зобов’язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Предметом даного спору є не виконання відповідачем свого зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем згідно вказаного договору робіт.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов’язки сторін у справі та складаються з фактів, - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує  заперечення проти позову.

Судами двох інстанцій встановлено, що позивач нарахував відповідачу заборгованість з травня 2003 р. по травень 2006 року у розмірі 133 860,71 грн. Проте, договір №3, на який позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, укладений сторонами лише 01.01.2005р.  Інших будь-яких доказів існування договірних відносин між сторонами у заявлений період з травня 2003 року по січень 2005р. позивачем, в порушення ст.33 ГПК України, не надано.  У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком судів двох інстанцій про безпідставність та необґрунтованість вимог про стягнення боргу за вказаний період.

Погоджується колегія суддів й з висновком судів відносно недоведеності позивачем виконання ним робіт, у тому числі передбачених договором №3 від 01.01.2005р., підтвердженням чого є наявні у матеріалах справи докази того, що починаючи з 2001 року послуги з обслуговування будинку виконувалися не позивачем, а іншими організаціями на підставі укладених з ними та відповідачем договорів. Зокрема, відповідачем за власний рахунок були здійснені ремонтні роботи ліфтових майданчиків, сходів, електрощитової будинку, ремонт системи опалення будинку, заміна електричних  лампочок. Будь-яких доказів, які  свідчили б про виконання позивачем своїх зобов'язань саме за договором №3 від 01.01.2005р., як то наряди двірників, акти приймання виконаних робіт, копії нарядів слюсарів-сантехників, наряди електриків тощо, матеріали справи не містять. Тому, є безпідставними посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що протягом 2002-2004 років відповідачем проводилась оплата за надані позивачем послуги.

Підставно було враховано судами двох інстанцій й факт того, що у 2005 році на підставі ст.39 Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" та постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2005р. №664  відповідачу була списана заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги на суму 12 077,66 грн., про що свідчить реєстр та протоколи-погодження розрахунків. Проте вказана сума заявлена позивачем до стягнення.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для зміни або скасування  оскаржуваних рішення та постанови немає.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.1115, 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м.Києва  залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №7/544 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій