СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

13 серпня 2007 року
Справа № 2-7/3921-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Гоголя Ю.М.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився, виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму,

відповідача: не з'явився, державне підприємство Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський",

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дворний І.І.) від 24 травня 2007 року у справі № 2-7/3921-2007,

за позовом           виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму (вул. Крівошти, 27, Ялта, 98600)

до           державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" (вул. Свердлова, 32, Ялта, Автономна Республіка Крим, 98600)

про стягнення 54147,26 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 24 травня 2007 року у справі №2-7/3921-2007 (суддя Дворний І.І.) задоволено позов виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства Південного берегу Криму до  державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" про стягнення 54147,26грн.

Суд стягнув з державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" на користь виробничого підприємства водопровідно - каналізаційного господарства Південного берегу Криму 3% річних у розмірі 5899,78грн., 48247,48грн. інфляційних витрат, 541,47грн. держмита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення місцевого господарського суду, відмовити у задоволенні позову.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач вказує на те, що позивач надав в обґрунтування позовних вимог лише рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.09.2004 у справі №2-24/12443-2004, при цьому місцевий суд не встановив дату вступу в силу даного рішення та отримання позивачем наказу господарського суду Автономної Республіки Крим для примусового виконання  даного рішення.

Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.09.2004 у справі №2-24/12443-2004 було підписано суддею 24.09.2004, а будь-якої відмітки про те, що рішення вступило в силу з дати його підписання не міститься.

При цьому, позивач в своєму розрахунку про стягнення грошових коштів вказує вересень 2004 року, як початок розрахункового періоду при нарахуванні індексу інфляції та 3% річних.

На думку відповідача місцевий господарський суд невірно в рішення вказав, що позивач вірно нарахував індекс інфляції та 3% річних, оскільки господарським судом не було вказано дату вступу рішення господарського суду від 16.09.2004, тобто фактичне визнання відповідачем боржником на дану суму. Таким чином, відповідач зазначає в апеляційній скарзі, що вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за вересень 2004 року не можуть бути обґрунтованими.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивач при розрахунку індексу інфляції та 3% річних вказував розрахунковий період жовтень, листопад та грудень 2004 року, проте як  наказ на примусове виконання рішення  господарського суду Автономної Республіки Крим було видано 05.01.2005 року, а правомірності та обґрунтованості таких нарахувань судом не було досліджено.

Отже, відповідач зазначає, що господарський суд не витребувавши додаткових доказів у позивача, прийняв до уваги лише текст рішення суду та постанову про закінчення виконавчого провадження від 08.04.2005 року.

В судове засідання призначене до розгляду на 13 серпня 2007 року представники сторін не з'явились, про час  і місце розгляду були повідомлені належним чином, не надали суду доказів поважних підстав своєї відсутності та не скористались своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу по суті у відсутності представників сторін з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

У зв’язку із відпусткою судді Сотула В.В., на підставі розпорядження заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.08.2007, здійснено заміну судді  Сотула В.В.  на суддю Гоголя Ю.М.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила наступне.

Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства Південного берега Криму звернулось до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовною заявою до державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" про стягнення 54147,26 грн. (а. с. 2-3).

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.09.2004  у справі №2-24/12443-2004 з державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" на користь виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства Південного берега Криму було стягнуто заборгованість у розмірі 523337,56грн., 1020,68грн. державного мита та 70,85грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказану суму боргу було погашено відповідачем 04.02.2005,  таким чином, враховуючи прострочення відповідачем зобов'язання, виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму просило стягнути з державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" 3% річних у розмір 5899,78грн. та 48247,48грн. інфляційних витрат.

Суд першої інстанції позов задовольнив у повному обсязі.

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням  господарського суду  Автономної Республіки Крим від 14.09.2004  у справі №2-24/12443-2004 з державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" на користь виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму було стягнуто заборгованість у розмірі 523337,56грн., 1020,68грн. державного мита та 70,85грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. (а. с. 8).  Вказану суму боргу було погашено відповідачем  04.02.2005 (а. с. 9, у зв'язку з чим, Постановою відділу державної виконавчої служби  міста Ялти від 08.04.2005 виконавче провадження по примусовому стягненню зазначеної суми було закінчено. (а. с. 15).

Статтею  526 Цивільного кодексу України визначено, що  зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання —відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В статті 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк  (термін).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України,  одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Нормами статті 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Аналогічне положення міститься також в частині 2 статті 11 Закону України "Про судоустрій України", в якій встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним законом.

Таким чином, невиконання судових рішень тягне передбачену законом відповідальність (частина  4 статті 11 Закону України "Про судоустрій України").

Крім того, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо встановлення обов'язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми, кореспондується з статтею 536 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти.

Пунктом 4 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України №02-5/223 від 12.05.1992 "Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції" визначено, що якщо після прийняття господарським судом рішення про відшкодування збитків, їх розмір збільшився в результаті росту цін на майно або роботи, кредитор не позбавлений права подати новий позов до винної особи.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем до відшкодування суми 3% річних у розмірі 5899,78грн. та інфляційних втрат у розмірі 48247,48грн. були розраховані правомірно, а тому вимоги виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства Південного берегу Криму є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов’язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Відповідно до статті 599 Цивільного  кодексу України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов’язання виконано не належним чином, то воно не припиняєть, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов’язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання відповідача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення було прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим  від 24 травня 2007 року у справі № 2-7/3921-2007 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу державного підприємства Міністерства оборони України "Центральний військовий санаторій "Ялтинський" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О.А. Щепанська

Судді                                                                                В.І. Гонтар

Ю.М. Гоголь