ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
справа №
ПОСТАНОВА

і м е н е
м     У к р а ї н и

м. Севастополь

За позовом: За позовом: Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до:
Державної податкової інспекції в Нахімовському районі м.Севастополя (99001,
м.  Севастополь,  вул. Гер. Сталінграда, 74)

визнання дій ДПІ такими, що
порушують права позивача, визнання недійсними податкових
повідомлень-рішеньІНФОРМАЦІЯ_1,

Суддя Харченко І.А.,

при секретарі Єрмолаєвої О.Ю.,

Представники
сторін

позивача  - ОСОБА_2.,  довіреність б/н від 10.01.2007;

відповідача
-Савельєва В.В., головний державний податковий інспектор юридичного відділу;

Суть спору:

Позивач в порядку статей 104-106
Кодексу адміністративного судочинства України звернувся до господарського суду
з позовної заявою до Державної податкової інспекції у Нахімовському районі м.
Севастополя про визнання дій ДПІ такими, що порушують права позивача, визнання
недійсними податкових повідомлень-рішеньІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що
висновки відповідача не засновані на нормах законодавства та не відповідають
фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до статей 179, 180
Господарського кодексу України при укладанні господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

У зв'язку з наведеним позивач
просить позов задовольнити.

Ухвалою від 15.01.2007 відкрито
провадження у адміністративної справі № 20-12/017, призначено попереднє судове
засідання.

Ухвалою від 15.01.2007 вжити заході
забезпечення позову.

Ухвалою від 06.02.2007 закінчено
підготовче провадження і призначена адміністративна справа № 20-12/017 до
судового розгляду.

Відповідач позовні вимоги не визнав
(вх. №3875 від 06.02.2007), заперечення виклав згідно відзиву на позов, вважає,
що оскільки виконання угод, укладених між позивачем та особами, продовжувалося
протягом тривалого часу на постійній та регулярній основі, позивач здавав до
ДПІ відомості за формою 1ДФ на найманих працівників про доходи, то в даному
випадку фактично між позивачем та найманими особами склалися трудові відносини,
що регулюються законодавством про працю. Враховуючи, що ОСОБА_1. при
використанні праці фізичних осіб у ряді випадків порушені норми законодавства
щодо сплати мінімального розміру заробітної плати, то ДПІ в Нахімовському
районі м.Севастополя правомірно визначено позивачу податкове зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб.

Згідно  статей 27-32, 49, 51 Кодексу
адміністративного судочинства України у судовому засіданні представникам
сторін  роз'яснені  процесуальні права та обов'язки.

Розглянувши  матеріали справи, дослідивши представлені
докази, заслухав представників сторін,
суд,

в с т а н о в
и в :

29 березня 2006 року Державної
податкової інспекцією в Нахімовському районі м.Севастополя проведена планова
документальна перевірка дотримання вимог податкового законодавства України СПД
ОСОБА_1 за період з 01.01.2004 по 31.12.2005, за результатами якої складений
акт №НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено, що СПД
ОСОБА_1. здійснювалось виробництво власної продукції та реалізація виготовленої
продукції. Підприємницька діяльність у 2004-2005 році здійснювалась по
загальної системі оподаткування. При здійсненні підприємницької діяльності СПД
ОСОБА_1. складалися трудові угоди, які відображувались позивачем у звітах як
угоди підряду , а на думку податкового органу ці угоди є трудовими, у зв'язку з
чім повинна було сплачувати мінімальну заробітну плату.

10 квітня 2006 року податковим
органом прийнято податкове повідомлення-рішення №НОМЕР_2 про визначення
податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 9539,10грн.,
із яких 3179,70грн. -сума основного платежу, 6359,40грн. -сума штрафних
(фінансових) санкцій.

Рішеннями про результати розгляду
скарги податковими органами податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а
скарги - без задоволення.

За результатами розгляду скарг
прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.06.2006 №НОМЕР_2/1 про
визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі
9539,10грн.

Відповідно до статей 6,42,43,44
Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно
здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Відносини суб'єктів підприємницької діяльності з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. При цьому, суб'єкти підприємницької діяльності вільні у
виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно зі ст. 21 Кодексу законів
про працю України трудовій договір це угода між працівником і власником
підприємства чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін. При цьому, передбачені істотні умови, яких необхідно
додержуватися при трудових відносинах, а саме: порядок оформлення на роботу та
звільнення, строк трудового договору, умови та оплата праці, визначення
робочого часу та часу відпочинку тощо.

Цивільно-правовій договір -це
угода, за якою одна сторона (боржник) зобов'язана здійснити на користь іншої
сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу) або утриматися  від її, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його зобов'язання. Цивільно-правові угоди укладаються суб'єктами
господарювання з фізичними особами з певною метою. На сам перед на осіб, яки
виконують роботи на підставі цивільно-правових угод, не розповсюджуються вимоги
трудового законодавства в частині порядку прийому на роботу, підстав для
звільнення, встановлення робочого часу, дотримання правил внутрішнього
трудового розпорядку, оплати та охорони праці, гарантій та компенсацій,
обмеженої та повної матеріальної відповідності, накладення дисциплінарних
стягнень.

Так, виходячи зі змісту ст.837
Цивільного кодексу України предметом договору підряду є конкретний результат,
тобто підрядчик повинен надати замовнику який-небудь кінцевий матеріальний
результат виконання своїх робіт. Строк договору встановлюється за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Якщо у договорі не встановлені строки виконання роботи, виконавець зобов'язаний
виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки,
відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв
ділового обороту. Тобто істотними умовами в даному випадку є визначення робіт,
строк виконання та умови оплати.

Посилання відповідача, що позивачем
укладались трудові договори не відповідає дійсності та з огляду на той факт, що
суттєвою відмінністю між трудовим договором та договором підряду є порядок та
строки оплати праці. В рамках трудової угоди сплачується заробітна плата,
розмір якої не може бути встановлений нижче законодавчо встановленого розміру
мінімальної заробітної плати та виплачуватися не рідше двох разів у місяць, а за
цивільно-правовим договором -здійснюється виключно оплата виконаних робіт. При
цьому Цивільний кодекс України не містить яких-небудь обмежень відносно
мінімального розміру та строків оплати за цивільно-правовим договором. Тобто,
розмір та строки оплати визначаються  в
договорі виключно за згодою сторін.

Згідно ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних
справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Судом не встановлено і відповідачем
не надано доказів щодо укладення між позивачем та фізичними особами трудових
договорів. Довід відповідача щодо наявності звітів з ознакою (кодом) 01 також
не може бути підтвердженням факту оформлення осіб, що надавали послуги, як
працівників позивача, оскільки відповідно до довіднику ознак доходів Наказу ДПА
України від 29 вересня 2003 року №451 «Про затвердження форми податкового
розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку,
і сум утриманого з них податку (ф. №1ДФ) та Порядку заповнення та подання
податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них
податку»ознака (код) доходів 01 це не тільки доходи у вигляді заробітної плати,
інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку, а також
інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку, відповідно
до умов трудового або цивільно-правового договору.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень і способом,
передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.637 Цивільного
кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213
цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також
типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці
умови. Стаття 213 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину може
бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Сторонами по вказаним
угодам тлумачення його положень розуміється однаково, як договорі про виконання
послуг.

Тобто в даному видатку, оскільки на
думку відповідача, він тлумачить укладені позивачем договори, як такі, що
відповідають трудовим угодам, то попереднє, для правильного визначення суми
податкового зобов'язання, ДПІ в Нахімовському районі м.Севастополя повинна була
звернутися до суду з заявою про тлумачення цих угод та визнання їх трудовими
договорами з подальшим розповсюдженням вимог Кодексу законів про працю України.

Таким чином, угоди, що були
досліджені перевіряючими при перевірці, є договорами про виконання послуг
(робіт) та не свідчать про наявність трудових відносин, оскільки при їх
укладенні були дотриманні усі істотні умови, передбачені нормами цивільного
законодавства України для цивільно-правових договорів, а саме: договорів про
виконання послуг (робіт), в зв'язку з чим, суд вважає необґрунтованим висновок
ДПІ в Нахімовському районі м.Севастополя про порушення суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1. п.19.2 «б»ст.19 Закону України «Про податок
з доходів фізичних осіб», п.2 “а”, “б” ст.19 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян».

Вищезазначене дає суду право для
висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо безпідставності
визначення йому податкового зобов'язання з прибуткового податку. При таких
обставинах, позовні вимоги суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1. в цей
частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання
недійсними податкового повідомлення-рішення       ДПІ у Нахімовському районі м.
Севастополя  від 10.04.2006 №НОМЕР_2 суд
відмовляє в їх задоволені з наступних підстав:

Підпунктом 5.3. пункту 5 Порядку
направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень
платникам податків, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації
України 21.06.2001 №253 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11
червня 2003 р. за №467/7788, встановлено, що з метою  доведення
до  платника  податків граничного строку сплати податкового
зобов'язання, зазначеного в раніше надісланому податковому повідомленні (у
разі, якщо сума  податкового зобов'язання
за результатами розгляду скарги збільшується або залишається без змін, а раніше
надіслане податкове повідомлення не відкликається), податковим  органом складається та надсилається
(вручається) платнику податків податкове
повідомлення, яке має номер первинного податкового повідомлення, при
цьому через дріб проставляється  номер
скарги, щодо якої  воно складене (1 -для
першої, 2 - для другої  тощо),  крім
того, таке податкове повідомлення містить новий граничний термін сплати
податкового зобов'язання.

Виходячи з викладеного, суд прийшов
до висновку, що податкове повідомлення-рішення ДПІ в Нахімовському районі м.
Севастополя від 10.04.2006 №НОМЕР_2 не породжує певних правових наслідків для
суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1., тобто не порушує охоронюваних
інтересів позивача.

Відповідно до статей 94, 98 Кодексу
адміністративного судочинства України судові витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому в сумі 03,40 грн.

Керуючись ст. 69, 70, 71, 79, 94,
98, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд -

П о с т а н о
в и в :

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Визнати дії Державної
податкової інспекції в Нахімовському районі м. Севастополя такими, що порушують
права суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1.

3.          Визнати податкове повідомлення -
рішення ДПІ в Нахімовському районі м. Севастополя від 14.06.2006 №НОМЕР_2/1 про
визначення суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 податкового зобов'язання
з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 9539,10грн. недійсним.

4.          В задоволені позовних вимог щодо
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ДПІ в Нахімовському районі
м. Севастополя від 10.04.2006 №НОМЕР_2 - відмовити.

5.          Стягнути з
Державного бюджету України (п/р 0007 в УДК у м. Севастополі,
одержувач Держбюджет, Ленінський район 22090200, МФО 824509, )
на користь суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_3) сплачений квитанцією НОМЕР_4 від 12.01.2007
(оригінал квитанції знаходиться у матеріалах справи) судовий збір в сумі 3,40
грн.

6.          Скасувати заходи забезпечення позову
по справі №20-12/017, вжиті ухвалою від 15.01.2007.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду
через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20
днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в
порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку
заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
І.А. Харченко

Постанова складена та підписана

в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України

27.07.2007.