донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

26.06.2007 р.
справа №29/16

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Алєєвої  І.В.

суддів:

Величко  Н.Л. , М'ясищева  А.М.

за участю представників сторін:

від позивача:

ОСОБА_1 - приватний підприємець,

від відповідача:
від 3 особи:

Петров А.Г. - за дов. від
13.11.2006р. №55984/10/10-013,  Новохатько
В.В. - за дов. від 06.04.2007р. №6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу:

Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м.Донецька

на рішення господарського суду:

Донецької області

від:

12.04.2007 року

по справі:

№29/16

за позовом:

Приватного підприємця ОСОБА_1
м.Донецьк

до:  3 особа:

Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м.Донецька Головне Управління Державного казначейства
України у Донецькій області

про:

відшкодування за рахунок держави
майнової шкоди в розмірі 60 грн., завданої неправомірними діями посадових
осіб Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька (в
редакції заяви про уточнення позовних вимог від 11.04.2007р., див. 99 арк.
ІІт.справи)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватний підприємець
ОСОБА_1 м. Донецьк звернувся до господарського суду Донецької області з позовом
до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька про
стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1110 грн. (т. 1 арк. справи 2).

Ухвалою від 12 січня 2006 року
господарський суд Донецької області прийняв до розгляду та порушив провадження
у справі № 29/16 (т. 1 арк. справи 1).

14 лютого 2006 року господарським
судом  Донецької області було прийнято
рішення (т. 1 арк. справи 18-19) про відмову у задоволенні позовних вимог.

27 березня 2006 року Донецький
апеляційний господарський суд прийняв постанову (т. 1 арк. справи 39-41) про
залишення рішення господарського суду Донецької області від 14 лютого 2006 року
по справі № 29/16 без змін.

23 травня 2006 року Вищий
господарський суд України відповідною ухвалою відмовив у прийнятті касаційної
скарги приватного підприємця ОСОБА_1 м. Донецьк на рішення господарського суду
Донецької області від 14 лютого 2006 року та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від  27 березня 2006
року (т. 1 арк. справи 48-49).

25 липня 2006 року Верховний суд
України прийняв постанову (т. 1 арк. справи 63-64) про скасування ухвали Вищого
господарського суду України від 23 травня 2006 року по справі № 29/16 та
направив касаційну скаргу СПД ОСОБА_1 на розгляд до Вищого господарського суду
України

5 жовтня 2006 року Вищий господарський суд
України прийняв постанову (т. 1 арк. справи 68-72) про скасування рішення
господарського суду Донецької області від 14 лютого 2006 року та постанови
Донецького апеляційного господарського суду від 27 березня 2006 року  у справі № 29/16 та передання справи на новий
розгляд до господарського суду Донецької області.

Під час розгляду спору
господарським судом Донецької області позивач неодноразово уточнював та
змінював позовні вимоги за письмовими заявами від 18 грудня 2006 року (т. 2
арк. справи 56-57), 10 квітня 2007 року (т. 2 арк. справи 91), 11 квітня 2007
року (т. 2 арк. справи 99).

За ухвалою господарського суду
Донецької області від  16.01.07р. було
залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору -Головне управління Державного казначейства України в
Донецькій області (т.2, л.с.65).

Рішенням господарського суду
Донецької області від 12.04.07р. (повний текст підписано 12.04.07р.) у справі №
29/16 позовні вимоги приватного підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк були задоволені
в повному обсязі з урахуванням  письмової
заяви позивача про зміну позовних вимог від 11.04.07р. Було прийняте рішення
про відшкодування позивачу за рахунок держави майнової шкоди в розмірі 60 грн.,
завданої неправомірними діями посадових осіб Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецька на користь приватного підприємця ОСОБА_1 м.
Донецьк

Відповідач 1, Державна податкова
інспекція у Ворошиловському районі м.Донецька, не погодився з рішенням
господарського суду Донецької області від 12.04.07р. та подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від
12.04.07р. в адміністративній справі № 29/16 скасувати та прийняти нове
рішення, за яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення суду
першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме ст.22,
ст.1173 Цивільного кодексу України, ст.19 Конституції України. Апелянт зазначає
при цьому, що основною формою компенсації завданої шкоди потерпілій особі є відшкодування
збитків, які вона зазнала у зв'язку з порушенням її цивільного права та
зазначає, що поняття збитків визначено у ст. 22 ЦК України. При цьому наполягає
на тому, що пошкодження речі ПП ОСОБА_1 не зазнав, жодного доказу в
підтвердження витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права, на думку скаржника, підприємцем також не було надано.
Податковий орган в скарзі зазначає також, що пред”явлення вимог про
відшкодування не отриманих доходів (упущена вигода) покладає обов”язок
доказати, що ці доходи дійсно б були отримані підприємцем у разі отримання
патенту своєчасно, проте, жодного доказу в підтвердження таких витрат позивач у
судове засідання не надав.

З огляду на наведене заявник
зазначає, що з наданих суду документів не вбачається, що позивач зазнав якісь
реальні збитки, пов”язані з відновленням свого порушеного права, чи не отримав
доходи, які би він мав реально отримати при зайнятті підприємницькою діяльністю
у лютому  2003р.

Заявник апеляційної скарги важає також,
що судом першої інстанції порушені вимоги ст.19 Конституції України, оскільки
фіксований податок сплачений позивачем у розмірі 60 грн. не є збитком та не
підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету, у зв'язку з відсутністю
подібної статті витрат у Законі України "Про державний бюджет України на
2007 рік".

Заявник не погоджується також з
тим, що в основу рішення суду першої інстанції положені рішення Європейського
суду, оскільки в Україні існує не прецендентного права, а доказове.

Позивач, приватний підприємець
ОСОБА_1 м.Донецьк, у відзиві на апеляційну скаргу доводи податкового органу
відхилив, рішення місцевого господарського суду вважає законним та
обґрунтованим, прийнятим відповідно до вимог діючого законодавства.

За розпорядженням першого
заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 05.03.07р.
для розгляду апеляційної скарги Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м.Донецька призначена колегія суддів у складі: судді
Алєєвої І.В. (головуючий), судді М”ясищева А.М., судді Шевкової Т.А.

За розпорядженням першого
заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 11.06.07р. у
зв”язку з виходом із відпустки судді Величко Н.Л. змінена та для розгляду
апеляційної скарги Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі
м.Донецька призначена колегія суддів у складі: судді Алєєвої І.В. (головуючий),
судді М”ясищева А.М.., судді Величко Н.Л.

Фіксація судового процесу
здійснювалась за допомогою технічних засобів відповідно до ст. 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, суд
встановив.

31 січня 2003 року, що підтверджується відповідною квитанцією НОМЕР_1
(т. 2 арк. справи 49) приватним підприємцем ОСОБА_1 м. Донецьк був сплачений
фіксований податок за лютий 2003 року у сумі 60 грн. 3 лютого 2003 року
позивачем була подана до державної податкової інспекції у Ворошиловському
районі м. Донецька заява (т. 2 арк. справи 50) про видачу патенту на здійснення
роздрібної та дрібно гуртової торгівлі на ринках міста Донецька в лютому 2003
року, до якої було додано документ, що засвідчує сплату фіксованого податку.
ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька листом НОМЕР_3 у видачі патенту
відмовила (т. 2 арк. справи 31).

Суд першої інстанції при винесенні рішення, з
огляду на приписи статті 35 Господарського процесуального кодексу України,
обґрунтовано та правомірно прийняв до уваги факти, встановлені рішенням
господарського суду Донецької області по справі № 7/45В від 21 березня 2003
року (т.1 арк. справи 5) стосовно того, що приватним підприємецем ОСОБА_1 були
дотримані вимоги чинного законодавства до змісту та форми заяви, проте
податковим органом в порушення вимог статті 14 Декрету Кабінету Міністрів
України „Про прибутковий податок з громадян”
(зі змінами та доповненнями) патент виданий не був.  Зазначеним рішенням суд зобов'язав Державну
податкову інспекцію у Ворошиловському районі м. Донецька видати позивачу патент
на здійснення підприємницької діяльності на ринках міста Донецька зі сплатою
фіксованого розміру прибуткового податку. Відповідач зазначене рішення
господарського суду від 21 березня 2003 року не оскаржив, у зв'язку з чим воно
набуло чинності, та на підставі нього були видані накази про зобов'язання ДПІ у
Ворошиловському районі м. Донецьку видати торговий патент (т. 2 арк.
справи  92, 93).

На підставі наказу про виконання ДПІ у Ворошиловському районі м.
Донецька зазначеного рішення суду № 7/45в постановою відділу державної
виконавчої служби Ворошиловського управління юстиції м. Донецька № 875 від 24
квітня 2003 року (т. 2 арк. справи 32-33) було відкрите виконавче провадження.
На виконання своїх обов'язків відділом державної виконавчої служби
Ворошиловського управління юстиції м. Донецька неодноразово надсилалися
розпорядження до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька (т. 2 арк. справи 45,
47) про необхідність виконання рішення суду.

Відповідач, Державна податкова інспекція у
Ворошиловському районі м. Донецька, виконав зазначений наказ господарського
суду Донецької області лише 2 липня 2003 року шляхом видачі СПД ОСОБА_1  патенту серії НОМЕР_2 (т. 2 арк. справи 15,
42) на здійснення роздрібної торгівлі на ринках м. Донецька з 1 лютого 2003
року по 28 лютого 2003 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано,
з урахуванням фактів, встановлених рішенням господарського суду Донецької
області по справі № 7/45В від 21.03.03р. та
приписів статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий
податок з громадян” 13-92 від 26 грудня 1992 року у відповідній редакції, що
діяла у лютому 2003 року,   зазначив, що
податковий орган був зобов'язаний видати підприємцю патент протягом трьох
робочих днів з дня прийняття вказаної заяви від платника податку, оформленої
належним чином.

Встановивши обов'язок податкового
органу видати патент приватному підприємцю, а також ті обставини, що позивач
був позбавлений законної можливості здійснити підприємницьку діяльність у
лютому 2003 року, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних уточнених вимог з огляду на наступне.

Враховуючи вказівки, викладені в
Постанові Вищого господарського суду України від 5 жовтня 2006 року по справі №
29/16, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що за наявними у справі
матеріалами вбачається, що ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку, не
оскаржуючи рішення господарського суду Донецької області по справі № 7/45В від
21 березня 2003 року, виконала його лише 2 липня 2003 року після неодноразових
звернень державної виконавчої служби про примусове виконання з попередженням
про відповідальність, що підтверджує факт недотримання податковим органом вимог
статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з
громадян"

Крім зазначеного, місцевим
господарським судом обґрунтовано прийняті до уваги в якості доказів, що
свідчать про факт несвоєчасного виконання рішення суду наступні документи:  корінець патенту (т. 2 арк. справи 42),
розпорядження виконавчої служби (т. 2 арк. справи 45, 47).

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського суду стосовно недотримання відповідачем
вимог законодавства, що визначає обов'язки податкового органу, невиконання яких
спричиняє шкоду суб'єктам підприємницької діяльності.

З урахуванням викладеного, а також
приписів Статті 19 Конституції України, статті 11-2, статті 13 Закону України
„Про державну податкову службу в Україні” № 509-ХІІ від 4 грудня 1990 року в
редакції Закону України № 3813-ХІІ від 24 грудня 1993 року (зі змінами та
доповненнями) суд першої інстанції правомірно зазначив про наявність
встановленої законом відповідальності органів державної податкової служби за
недотримання вимог чинного законодавства.

За змістом статті 4 Цивільного
кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (зі змінами та доповненнями)
підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо
відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які
виникають з угод або внаслідок заподіяння шкоди.

Загальні положення про
відшкодування шкоди були визначені статтями 440, 442 Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року та у діючому з 1 січня 2004 року та на
теперішній час Цивільному кодексі України № 435-ІУ від 16 січня 2003 року -у
статтях 1166, 1173.

Статтею 440 Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року  передбачувалось,
що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Той, хто заподіяв
шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з
його вини. Статтею 442 Цивільного кодексу Української РСР було визначено, що
шкода, заподіяна громадянинові незаконними діями державних і громадських
організацій, а також службових осіб при виконанні ними службових обов'язків у
галузі адміністративного управління, відшкодовується на загальних підставах
(статті 440 і 441 цього Кодексу), якщо інше не передбачено законом. За шкоду,
заподіяну такими діями організаціям, відповідальність настає в порядку,
встановленому законом.

Згідно статті 1166 Цивільного
кодексу України № 435-ІУ від 16 січня 2003 року майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини. З приписів зазначеної статті вбачається, що для застосування
деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення:
протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкоди, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду.

Місцевий господарсьткий суд вірно
визначився, що шкода серед інших складових включає й матеріальні втрати,
відшкодування яких є одним з засобів захисту права власності.  Сума фіксованого податку 60 грн. сплачена
позивачем за квитанцією НОМЕР_1 від 31 січня 2003 року (т. 2 арк. справи 49) за
своєю економічною суттю є платою внесеною до місцевого бюджету за можливість у
певному місяці, у даному випадку лютому 2003 року, суб'єкту підприємницької
діяльності здійснювати торгівлю на ринках міста Донецька. Рішенням
господарського суду Донецької області від 21 березня 2003 року по справі №
7/45В встановлений факт протиправної поведінки - незаконних дій податкового
органу щодо відмови у видачі патенту, оскільки фактична видача патенту була
вчинена 2 липня 2003 року після здійснення примусових заходів виконавчою
службою, що як наслідок призвело до того, що позивач не мав законної можливості
здійснювати діяльність у період, за який сплатив податок, тобто наявний зв'язок
протиправної поведінки та шкоди, що обґрунтовано встановлено та враховано судом
першої інстанції під час прийняття рішення.

Щодо наявності вини у діях
посадових осіб ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку, то відповідно до
статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Частинами 1, 5 статті 19
Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання мають
право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не
суперечить законодавству. Незаконне втручання та перешкоджання господарській
діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх
посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду
забороняються.

З урахуванням  наведених приписів чинного законодавства, а
також того, що матеріалами справи підтверджується неправомірні дії, суд першої
інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення в повному обсязі
позовних вимог, уточнених заявою від 11 квітня 2007 року.

З огляду на наведене, не приймаються
до уваги доводи податкового органу, викладені в апеляційній скарзі. В
матеріалах справи наявні докази, які підтверджують витрати позивача, які були
досліджені судом першої інстанції під час розгляду спору, а саме - витрати, які
поніс позивач (сплата податку), коли він був позбавлений законної можливості
здійснювати діяльність у той період за який податок був сплачений.

Ствердження скаржника стосовно
того, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю в
Законі України “Про державний бюджет України на 2007 рік” розділу видатків на
відшкодування збитків заподіяних посадовими особами державної податкової
служби, не приймаються судовою колегією до уваги з огляду на ті обставини, що
відсутність джерел коштів на відшкодування при визначенні Конституцією та законом
відповідальності держави не є підставою для відмови у задоволенні позовних
вимог про відновлення порушеного законного права. Відповідно до статті 56
Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Крім того, судова колегія приймає
до уваги, що під час розгляду спору, суд першої інстанції врахував, що за
уточненими позовними вимогами, позивач не вимагає відшкодування шкоди за
рахунок Державного бюджету, посилаючись на встановлену статтею 56 Конституції
України та статтею 1173 Цивільного кодексу України відповідальність держави,
оскільки плата (фіксований податок) за патент, яким позивач не скористався у
лютому 2003 року завдяки незаконним діям посадових осіб податкового
органу,  була внесена до місцевого
бюджету, який наряду з державним бюджетом є складовою частиною бюджетної
системи держави згідно статті 5 Бюджетного кодексу України.

Заперечення скаржника стосовно того,
що в основу рішення господарського суду Донецької області покладено рішення
Європейського суду, відхиляються судовою колегією як необґрунтовані, оскільки
рішення господарського суду першої інстанції винесено цілком на підставі
чинного законодавства України.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст.ст. 91-93, 99, 101-102, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального
кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О
В И В:

Рішення  господарського суду Донецької області від
12.04.07р. (повний текст підписано 12.04.07р.) по справі № 29/16 -залишити без
змін.

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька на рішення
господарського суду Донецької області від 12.04.07р. (повний текст підписано
12.04.07р.) по справі № 29/16 -залишити без задоволення.

Головуючий          І.В.
Алєєва

Судді:          Н.Л.
Величко

А.М.
М'ясищев