донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

26.06.2007 р.                                                                            справа №10/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Діброви  Г.І.

суддів
Стойка  О.В. , Шевкової  Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача:
не з’явився,

від відповідача:
Яворський А.М. (довіреність б/н від 23.02.07р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська нерухомість-ЛТД" м.Київ

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
11.04.2007 року

по справі
№ 10/16

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Печерська нерухомість-ЛТД" м.Київ

до
Приватного підприємства "Рекламно-інформаційне агенство" "Гольфстрим"м.Донецьк

про
стягнення пені  у сумі 12215 грн. 76 коп.

В С Т А Н О В И В:

У 2007 році позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість-ЛТД”, м.Київ, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача –Приватного підприємства „Рекламно-інформаційне агентство „Гольфстрим”, м.Донецьк про стягнення пені в сумі 12215 грн. 76 коп.

Рішенням від 11.04.2007р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість-ЛТД”, м.Київ задоволені частково.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідно до вимог п.3.2  Договору від 15.05.06р., відповідач прострочив  оплату  орендних  платежів в період з  червня по жовтень, тобто мала місце прострочка по сплаті орендних платежів. Згідно приписів статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”  розмір  пені, передбачений  статтею 1 цього Закону, обчислюється  від  суми  простроченого  платежу  та  не може  перевищувати  подвійної  облікової  ставки  Національного банку України, що діяла у період,  за  який  сплачується  пеня. Таким  чином, суд першої інстанції застосував при  розрахунку  пені  за  прострочку  орендних  платежів   подвійну  ставку НБУ та стягнув з відповідача на користь позивача 600,04грн. В решті позовних вимог про стягнення пені в сумі 11 614,96 суд відмовив.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість-ЛТД”, м.Київ, з прийнятим рішенням не згоден, вважає його необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2007р. скасувати та задовольнити позовні вимоги про стягнення пені в повному обсязі.

Представник заявника апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість - ЛТД”, м.Київ, у судове засіданні не з’явився.  На адресу Донецького апеляційного господарського суду від позивача надійшла телеграма, згідно якої заявник апеляційної скарги повідомляє, що підприємство через період відпусток  не може забезпечити явку своїх уповноважених представників у судове засідання 26.06.07р. За цих підстав позивач просив розглядати апеляційну скаргу по справі № 10/16 без його участі, та  підтримав вимоги апеляційної скарги.

Судовою колегією розглянуто вищевказане клопотання позивача та задоволено.

Відповідач, Приватне підприємство „Рекламно-інформаційне агентство „Гольфстрим”, м.Донецьк, в судовому засіданні надав відзив на апеляційну скаргу, яким просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог позивача та залишити рішення від 11.04.2007р. без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Проти розгляду скарги без участі в процесі її заявника не заперечував.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для з’ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи                 № 10/16, та наданих представником відповідача пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.05.2006р. між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість-ЛТД”, м.Київ (Орендодавець), та відповідачем, Приватним підприємством „Рекламно-інформаційне агентство „Гольфстрим”, м.Донецьк (Орендар), був укладений Договір б/н оренди нежитлового  приміщення без права викупу, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 31, загальною  площею 72 кв.м.

За  умовами підписаного обома сторонами Договору  оренди,  позивач передав у  тимчасове  платне  користування майно відповідачеві, який прийняв на себе зобов’язання по сплаті орендної плати в гривнях в еквіваленті 27 доларів США на  місяць з ПДВ за 1кв.м.

Відповідно до пункту 3.2 Договору орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендодавця на перед не пізніше 05 числа кожного місяця. Вартість комунальних послуг входить до орендної плати.

Строк дії Договору відповідно до пункту 8.4 передбачений сторонами з моменту підписання 15.05.2006р. до 12.05.2007р. включно.

Пунктом 6.1 Договору оренди від 15.05.06р. сторони домовились, що у випадку прострочення по сплаті орендних платежів орендар несе наступну відповідальність: пеня в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення.

В період користування орендним приміщенням, орендарем прострочено виконання грошового зобов’язання за період червень –жовтень 2006р., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість по сплаті основного боргу.

Згідно акту-передачі приміщення від 27.11.2006р. Орендодавець та Орендар за взаємною угодою припинили дію Договору оренди нежитлового приміщення від 15.05.06р., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 31, загальною  площею 72 кв.м.

Орендарем належним чином погашено основний борг по орендній платі, але розмір нарахованої позивачем пені за несвоєчасне виконання зобов’язань відповідачем добровільно не було сплачено.

За таких підстав, позивач звернувся до господарського суду Донецької області з позовною  заявою до відповідача –Приватного підприємства „Рекламно-інформаційне агентство „Гольфстрим”, м.Донецьк про стягнення пені в сумі 12215 грн. 76 коп.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представника відповідача, судова колегія дійшла висновку, що:

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України у випадках, коли правовідносини не врегульовані ГК України.

Згідно частини 2 пункту 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана  вчинити  на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов'язань згідно до вказівок закону, договору, не допускається.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем було порушено вимоги пункту 3.2 Договору, прострочка оплати орендних платежів склала: у  червні  на 24  дні,  у  липні на 22  дні, у  серпні на 24 дні,  у  вересні-жовтні  на 34 днів, у жовтні на 25  дні.

Відповідно до положень ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової  суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання  господарського зобов’язання.

Оскільки пеня є різновидом неустойки, яка має подвійну правову природу: одночасно є засобом забезпечення виконання зобов’язання і формою відповідальності у випадку порушення контрагентом за договором його договірного зобов’язання, є певні особливості її застосування судом при вирішенні питання про відповідальність винної сторони за договором.

Відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України у чинному законодавстві України існують випадки, які певною мірою обмежують розмір неустойки, яка встановлена сторонами в договорі, Законом.

Пункт 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачає, що тільки у випадку, якщо розмір штрафних санкцій не визначений законом , санкцій застосовуються в розмірі, передбаченому договором, тобто, у даній справі розмір штрафних санкцій визначений законом, який діє у теперішній час, оскільки в Прикінцевих та Перехідних положеннях ЦК та ГК України не визнано цей Закон таким, що втратив чинність з 01.01.2004р.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно приписів статті 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне  виконання  грошових  зобов’язань” від 22.11.1996р., платники грошових  коштів  сплачують на  користь  одержувачів  цих  коштів  за  прострочку  платежу пеню  в  розмірі,  що  встановлюється  за  згодою  сторін.

Проте, як  зазначено  нормами статті 3 вищезазначеного Закону,  розмір  пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється  від  суми  простроченого  платежу  та  не може  перевищувати  подвійної  облікової  ставки  Національного банку України, що діяла у період, за який  сплачується  пеня.

Законом  України  “Про  відповідальність  за  несвоєчасне  виконання  грошових  зобов’язань” не  встановлено обмежень  щодо визначення  розміру  пені при укладанні угод, а передбачено обмеження розміру пені, яка  підлягає  стягненню.

Судовою колегією не приймаються доводи заявника апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм Цивільного кодексу України в частині свободи договору, укладеного сторонами, виходячи з наступного:

Дійсно, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства,  якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов’язковість  для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина 1 пункту 3 ст.6 ЦК України). Але частиною 2 пункту 3 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов’язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, сторони в договорі мають право встановлювати розмір пені відповідно до вимог ст.551 ЦК України, як засобу забезпечення зобов’язання контрагента. А суд при вирішенні питання про застосування до нього форми відповідальності у вигляді пені, у випадку порушення винною стороною договірного грошового зобов’язання, повинен застосовувати норми вищевказаного закону та ГК України в яких прямо передбачено обмеження розміру стягнення пені в такому випадку.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що, господарським судом Донецької області правомірно позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість - ЛТД”, м.Київ про стягнення пені в сумі 12215 грн. 76 коп. задовольнив частково.

Доводи заявника апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2007 року у справі № 10/16 ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Печерська нерухомість - ЛТД”, м.Київ на рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2007 року у справі № 10/16 залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2007року у справі № 10/16   –без змін.

Головуючий          Г.І.  Діброва

Судді:          О.В.  Стойка

Т.А.  Шевкова

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС