СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

місто севастополь

12 липня 2007 року
Справа № 2-31/9921-2006А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Градової О.Г.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Волкова К.В.,

секретар судового засідання                                        Алєєва А.М.

за участю представників сторін:

позивача:   Дзвінник М.П., довіреність №223 від 9 липня 2007 року,

відповідача: Грязнова Г.И., довіреність №55810-0 від 9 січня 2007 року,

Таранова-Рябошапка Т.В., довіреність №4990831-0 від 6 липня                                                                                          2007 року, розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Нижньогірському районі Автономної Республіки Крим на постанову Господарського суду Автономної Республіки Крим  (суддя  Привалова А.В.)  від 26 квітня 2007 року у справі №2-31/9921-2006А за позовом          відкритого акціонерного товариства "Победа" (вул. Шкільна, 2, с. Жемчужина,  Нижньогірський р-н, АР Крим, 97154) до          Державної податкової інспекції в Нижньогірському районі Автономної Республіки Крим  (вул. Шкільна,16, смт.Нижньогірський, 97100) про часткове скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом і уточненнями (а.с. 66, 1-7-108) про часткове скасування податкового повідомлення-рішення –у частині донарахування податку на додану вартість на 17.407,79грн. і  штрафних санкцій 8.703,90грн., та про часткове скасування цього ж податкового повідомлення-рішення у частині нарахування штрафних санкцій у сумі 20.055,44грн.

Позов обґрунтований тим, що позивач ліквідував основні фонди 3 групи (багаторічні насадження - дерева) через неможливість їх використання у виробничому процесі, зараховані на окремий рахунок кошти - суми податку на додану вартість, використовував на придбання матеріально-технічних ресурсів.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач за власним рішенням ліквідував багаторічні насадження через неможливість їх використання у виробництві, ця операція не віднесена до об’єкту оподаткування, позивач використав на матеріально-технічні ресурси податок на додану вартість від здійснення сільськогосподарських операцій, за що податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення про донарахування податку на додану вартість з штрафними санкціями та про нецільове використання податку на додану вартість.

Постановою господарського суду позов задоволено. Податкове повідомлення-решення у частині донарахування податку на додану вартість 26.111грн. і штрафних санкцій 20.055,44грн. –скасовано, у частині визначення податку на додану вартість в сумі 26.111,68грн. - визнано нечинним. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 грн. державного мита.

Постанова суду мотивована тим, що позивач мав право не включати до об’єкту оподаткування вартість самоліквідованих основних фондів, які не можливо використовувати у виробництві, факт використання податку на додану вартість ні на матеріально-технічні ресурси податковим органом не доведена, поняття таких ресурсів законодавством не надано, завищення податкового кредиту по операції з фірмою "Ода" не доведено.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, як прийняту в порушення норм матеріального права.

Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні оголошувалася з 10 до 12 липня 2007 року перерва, представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, представник позивача з цими доводами не погодився тому, що багаторічні насадження були ліквідовані через неможливість їх використання у виробництві, зараховані на окремий рахунок суми податку на додану вартість були використані на придбання матеріально-технічних ресурсів, якими є ремонт техніки.

На підставі статей 184, 195, 196, 198 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний господарський суд витребував додаткові докази (а.с. 34-55, 65-80 т.2), перевірив апеляційну скаргу, встановив  наступне.

6 грудня 2004 року керівником Державної податкової інспекції у Ніжньогірському районі Автономної Республіки Крим Сергеєвою О.Ю. на підставі акту перевірки №45323-01 від 3 грудня 2004 року прийнято податкове повідомлення-рішення №0 про визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 50.152,46грн. : 17.462,01грн. і 32.690,45грн. (а.с. 20 т.1).

У порядку адміністративного оскарження, це податковое зобов’язання залишено без змін, скарги платника податків –без задоволення, про що податковими органами своєчасно прийняті  і направлені позивачу мотивовані рішення, з метою доведення строку сплати податкового зобов’язання направлено 12 травня 2005 року податкові повідомлення-рішення з такою ж сумою податкового зобов’язання, це підтверджується письмовими доказами (а.с. 50-51, 61 т.1, 37-55 т.2).

З вказаного акту документальної, планової, документальної перевірки слідує, що контролюючим органом виявлено заниження позивачем податку через здійснення порушень :

1) у листопаді-грудні 2003 року позивач самостійно ліквідував основні фонди на 87.038,98грн., однак цю операцію до об’єкту оподаткування позивач не відніс, цим занизив податкові зобов’язання на 17.407,79грн. (а.с. 13 т.1),

2) у січні-квітні, червні, липні 2003 року позивач використав не по цільовому призначенню 20.055,44грн. податку на додану вартість зі спеціального рахунку по рослинництву (а.с. 14 т.1).

По самостійно ліквідованим основним фондам

Позивач не оспорює того факту, що за власним рішенням ліквідував основні фонди. Це підтверджується актами про списання багаторічних насаджень (а.с. 34-36 т.1), розрахунком залишкової вартості садів на 2004 рік у розмірі 16.468грн.(а.с. 21 т.1).

Висновок судової експертизи свідчить про те, що позивач відобразив у бухгалтерському обліку операцію знищення основних фондів, висновки податкового органу про необхідність оподаткування цієї операції не підтверджуються документами (а.с. 120-134 т.1).

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.9 Закону України "Про податок на додану вартість" N168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (з змінами на час оподаткування, далі Закон України N168/97-ВР), якщо основні виробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація розглядається для цілей оподаткування як продаж таких основних виробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такого продажу.

Однак абзац 2 того ж пункту встановлює, що такі правила не поширюються на випадки, коли основні виробничі фонди ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, в тому числі в разі викрадення основних фондів, або коли платник податку надає органу державної податкової служби відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основного фонду іншими способами, внаслідок чого основний фонд не може використовуватися у майбутньому за первісним призначенням.

Як слідує з письмових доказів та пояснень сторін, позивач при перевірці надав податковому органу документи про знищення основних фондів через не можливість використовуватися у майбутньому цих основних фондів за первісним призначенням (акти про списання багаторічних насаджень).

При цьому закон не встановлює переліку документів, якими необхідно підтверджувати таке знищення, та строк, у який необхідно надати такі документи податковому органу.

А тому, апеляційний господарський суд вважає, що позивач не порушив закону і мав право не включати вартість знищених основних фондів до об’єкту оподаткування.

По нецільовому використанню податку на додану вартість

Згідно до свідоцтва про державну реєстрацію, довідки та Статуту основними видами діяльності позивача є  вирощування сільськогосподарських культур (фруктів, ягід, горіхів, зернових тощо) та овочівництво, декоративне садівництво і вирощування продукції розсадників (а.с. 31-49).

Позивач фактично не оспорює наведених у акті перевірки обставин, а саме використання зарахованих на спеціальний рахунок сум податку на додану вартість на оплату виконаних ремонтних робіт (у тому числі гідравліки та монометрів), консультаційні послуги і послуги зв’язку. Це підтверджується письмовими даними позивача про суми, що вказані у спеціальних деклараціях з податку на додану вартість за 2003 рік, та про використання коштів, що зараховані на спеціальний рахунок  (а.с. 67-73) та податковими деклараціями (а.с. 65-80 т.2).

Відповідно до пункту 11.29 Закону України N168/97-ВР надано право сільськогосподарським товаровиробникам не сплачувати до бюджету суми податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів власного виробництва та залишати ці кошти в своєму розпорядженні і використовувати на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. Порядок акумуляції та використання зазначених коштів визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку акумуляції і використовування грошей, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками –платниками податків на додану вартість по операціях з продажу товарів (робіт, послуг), виготовлених на давальницьких умовах з власної сільськогосподарської сировини, затвердженого постановою  Кабінету Міністрів України №271 від 26 лютого 1999 року (з змінами), встановлено, що кошти, перераховані сільськогосподарськими товаровиробниками на окремий рахунок, використовуються ними для придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. У разі нецільового використання кошти стягуються до державного бюджету в безспірному порядку.

Поняття матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення у цьому Порядку чи Законі України №16897-ВР не надано.

Позивач пояснив, що ремонтні роботи, консультаційні послуги та послуги зв’язку були необхідні для підтримання роботи цеху по переробці  рослинної  продукції позивача. Зворотного податковим органом не доведено.

У зв’язку з чим, апеляційний господарський суд вважає, що матеріально-технічними ресурсами можуть бути не лише товари, а і послуги та роботи. Оплачені позивачем послуги та роботи були необхідні для придбання виробничого призначення у галузі рослинництва. А тому податок у сумі 17.157грн. позивачем використаний  за цільовим призначенням.

Крім того, у податкового органу не було законних підстав для визначення податковим зобов’язанням –штрафними санкціями суму податку, використану позивачем не цільовим призначенням виходячи з наступного.

Підпунктом 4.2.2 статті 4 Закону України  "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" N2181-III від 21 грудня 2000 року (з змінами на час прийняття податкового повідомлення-рішення, далі  Закон України №2181-III)  встановлений вичерпний перелік підстав, по яким податковий орган має право визначати податкове зобов’язання. Ні одної із цих підстав у відповідача не було, позивач надавав податкові декларації, сума податку, що підлягала зарахуванню на спеціальний рахунок податковим органом не визнана заниженою, арифметичних чи методичних помилок у цих деклараціях позивач не допустив.

Також статтею 17 цього Закону встановлені підстави для застосування штрафних санкцій, і залежно від цих підстав Законом України №2181-III встановлені розміри штрафів, у тому числі при неподанні податкових декларацій чи заниженні податкових зобов'язань (підпункти 17.1.1-17.1.3), але підстав, з якими закон пов'язує застосування штрафу по справжній справі також не має.

Крім того, згідно до пункту 1.2 статті 1 Закону  №2181-Ш податковим зобов'язанням є обов'язок платника податків сплатити до бюджетів  відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначенні цим Законом або іншими законами України. А як слід з пункту 11.29 Закону України №16897-ВР платник податків суми податку по спеціальній декларації повинен сплатити не до бюджету, а на свій спеціальний рахунок, строк сплати таких коштів законом не встановлений. А тому кошти, які підлягають акумуляції не можуть бути визнанні як податкове зобов'язання і донараховані по рішенню контролюючого органу у порядку пункту 6.1 статті 6 Закону України №2181- III.

Такої ж позиції дотримується судова практика про що, наприклад, вказано у постанові Вищого господарського суду України від 23 вересня 2004 року у справі №2-162837-2004 (а.с. 81-87 т.2).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти  в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідач, як орган державної влади, прийняв акт ненормативного характеру (податкове повідомлення-рішення) в межах своєї компетенції і передбаченим законами України способом, але з порушенням вказаних Законів України, а тому судом першої інстанції правильно, без порушень норм матеріального права визнано частково скасоване і часткове визнано нечинним  таке податкове повідомлення-рішення. Апеляційна скарга не обґрунтована і задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Нижньогірському районі Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду Автономної Республіки Крим  від 26 квітня 2007 року у справі №2-31/9921-2006А залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                        О.Г. Градова

Судді                                                                      В.С. Голик

К.В. Волков