ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.07.07                                                                                           Справа  № 4/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії :

Головуючого–судді -    Юркевича М.В.

Суддів                             Городечна М.І.

Кузь В.Л.

Розглянув апеляційну скаргу Громади Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини Тячівського району Закарпатської області

на рішення господарського  суду Закарпатської області від 12.12.2006 року

у справі № 4/17

за позовом: Громади Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини Тячівського району Закарпатської області

до відповідача: ТОВ «Форум»м. Ужгород

про стягнення 142 012,00 грн. та відшкодування витрат в зв’язку з ремонтом приміщення заготпункту в с. Калини

З участю представників :

Від позивача: не з’явився

Від відповідача: не з’явився

Права та обов’язки сторін передбачені ст. ст. 22, 28 ГПК України роз’яснено, заяви про відвід суддів не поступали.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року по справі № 4/17 Громаді Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини Тячівського району Закарпатської області відмовлено в задоволені позову до ТОВ «Форум»м. Ужгород про стягнення 142 012,00 грн. на відшкодування понесених витрат, у зв’язку з ремонтом приміщення заготпункту в с. Калини, Тячівського району, Закарпатської області.

Громада Християн Віри Євангельської П’ятидесятників не погоджується з даним рішенням суду, а тому у своїй апеляційній скарзі просить переглянути його в порядку апеляційного провадження, скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, з огляду на наступні обставини і підстави:

- З лютого місяця 2001 року по 2002 рік позивачем на ремонт заготпункту з цільовим призначенням –під молитовний будинок було затрачено 142 012,00 грн., про що свідчать докази наявні в матеріалах даної справи, зокрема будівельно-технічна експертиза від 05.07.2004 року № 458. Крім того, наявна в матеріалах справи також технічна документація Відділу архітектури та містобудування Тячівської райдержадміністрації № 0-33 від 28.03.2003 року та дозвіл цього ж відділу за № 26 від 28.03.2003 року на розташування церкви, що також підтверджує факт виконання позивачем будівельних робіт в приміщенні колишнього заготпункту;

- Суд першої інстанції при винесенні оскарженого рішення, помилково прийшов до висновку, що неправомірним є набуття позивачем право користування земельною ділянкою. В матеріалах даної справи знаходиться довідка Калинівської сільської ради, яка свідчить про те, що земля біля споруди колишнього заготпункту в с. Калини  повністю зруйнована повенями 1998 року та 2001 року. Дана земельна ділянка була приведена в придатний для користування стан позивачем, після чого ним був укладений договір оренди земельної ділянки із Калинівською сільською радою на 49 років. При укладенні договору оренди, сільська рада виходила з того, що саме позивачем були проведенні відновлювальні та рекультиваційні роботи земельної ділянки;

- Місцевим господарським судом також не було взято до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про відведення земельної ділянки відповідачу, земельна ділянка не була визначена також і у договорі купівлі-продажу.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечує, оскаржене рішення вважає таким, що ґрунтується на чинному законодавстві, відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи. В задоволені апеляційної скарги просить відмовити, а рішення господарського суду Закарпатської області –залишити без змін.

Причини та підстави відкладень розгляду справи викладені в попередніх ухвалах Львівського апеляційного господарського суду.  Сторони явку своїх представників в останнє судове засідання не забезпечили, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

В ході перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами та доказами у справі, Львівським апеляційним господарським судом з'ясовано:

На загальних зборах Громади Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини, що відбулись 20.11.2000 року, було вирішено доручити вірнику Куцин П.П. придбати приміщення заготівельного пункту в с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а»на своє ім’я з наступним переоформленням під будинок молитви для церкви.

26.02.2001 року між фізичними особами громадянкою Аспаповою Н.М., як продавцем та громадянином Куцин П.П., як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу основної будівлі заготпункту, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район,  с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а», посвідчений завідуючим Тячівської державної нотаріальної контори п. Педан М.В.

Рішенням Тячівського районного суду від 13.05.2002 року даний договір купівлі-продажу від 26.02.2001 року визнано недійсним, право власності на основну будівлю заготпункту, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Тячівський район,  с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а»визнано за ТОВ «Форум»та зобов’язано Аспапову Н.М. повернути Куцину П.П. 10 660,00 грн., отриманих по договору купівлі-продажу.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.09.2002 року рішення Тячівського районного суду в частині визнання права власності за ТОВ «Форум»на будівлю заготпункту в с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а»скасовано, в позові відмовлено з посиланням на те, що таке право за останнім підтверджено правовстановлюючими документами, тому встановлення такого права в судовому порядку не ґрунтується на законі. В частині визнання договору купівлі-продажу від 26.02.2001 року недійсним, рішення суду залишено без змін. Цією ж ухвалою зобов’язано  Аспапову Н.М. повернути Куцину П.П. 10 660,00 грн., отриманих по договору купівлі-продажу, а Куцин П.П. зобов’язано повернути ТОВ «Форум»будівлю – заготпункту в с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а»(т. 1 а.с. 136).

Фактичне виконання рішення Тячівського районного суду по поверненню будівлі заготівельного пункту ТОВ «Форум»відбулось 27.05.2004 року в примусовому порядку (т. 2 а.с. 112-113).

Позивач, не оспорюючи право власності на нежитлове приміщення заготпункту в с. Калини за ТОВ «Форум», пред’явив вимоги до відповідача по відшкодуванню вартості ремонтно-будівельних робіт, здійснених ним на об’єкті в розмірі 142 012,00 грн. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду довідки про добровільне пожертвування на ремонт заготпункту, накладні на придбання будівельних матеріалів та кошторисну документацію ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 142 012,00 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що оскаржене рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення. При цьому, судова колегія виходить із наступного:

Апелянт звертає увагу Львівського апеляційного господарського суду не те, що протоколом загальних зборів Громади Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини, що відбулись 20.11.2000 року, було вирішено доручити вірнику Куцин П.П. придбати приміщення заготівельного пункту в с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а»на своє ім’я з наступним його переоформленням під будинок молитви для церкви, що ним і було здійснено. Внаслідок тих обставин,  позивач вважав, що він як добросовісний володілець спірного об’єкту здійснював ремонтні роботи в придбаному приміщенні для його подальшого використання за новим цільовим призначенням.

Місцевий господарський суд при винесенні оскарженого рішення, досліджуючи наявні у справі докази та надавши обставинам справи належну правову оцінку, прийшов до висновку, що право власності на заготпункт в с. Калини по вул. Шевченка, 1 «а»у позивача ніколи не виникало, а відповідно і право змінювати нерухоме майно без дозволу власника у нього не було. З такою позицією місцевого господарського суду погоджується Львівський апеляційний господарський.

Доказом набуття права власності на об’єкти нерухомості є правовстановлюючі документи. Таких доказів, як суду першої інстанції, так і апеляційному господарському суду позивачем не надано. Відчуження (переоформлення) майна від Куцина П.П.. на користь релігійної громади також не відбулось, зокрема доказів такого суду також не надано.

Доводи позивача щодо наявності у нього статусу добросовісного набувача, який відповідно до ст. 148 ЦК УРСР та п. 4 ст. 390 ЦК України має право на відшкодування витрат на здійснені невідокремлені поліпшення у сумі, на яку збільшилась вартість майна не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ст. 390 ЦК України та ст. 148 ЦК УРСР добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійсненні ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Виходячи із змісту даних норм, законодавець чітко визначає, що право на відшкодування здійснених витрат має добросовісний набувач (володілець), тобто  особа, яка не знала і не могла знати, що набуває майно не від власника (ст. 388 ЦК України).

Проте, матеріалами та доказами, що  наявні у даній справі, підтверджується, що позивач, все-таки статусу добросовісного володільця не набув. Зокрема, ухвалою Тячівського районного суду від 19.02.2002 року було накладено арешт і заборону на відчуження заготпункту в с. Калини по вул. Шевченка, 1 «а». Проте, всупереч даним обставинам, (через чотири місяці) 05.06.2002 року Куцин П.П., як власник спірного приміщення заготпункту, все ж таки  укладає договір оренди з позивачем, згідно умов якого передає останньому  спірне приміщення в оренду (під час дії заборони). Крім того, на час укладення даного договору оренди та проведення ремонтних робіт позивачем існувало рішення Тячівського районного суду від 13.05.2002 року, яким договір купівлі-продажу від 26.02.2001 року, укладений між громадянкою Аспаповою Н.М. та Куцин П.П. визнано недійсним.

Апеляційний господарський суд повністю підтримує позицію місцевого господарського суду про те, що позивач знаючи про обмеження дій щодо об’єкту нерухомості, а також про існування спору про розірвання договору оренди від 26.02.2001 року, не вправі був здійснювати будь-які будівельні роботи, змінювати нерухоме майно без дозволу на те законного власника.

Суд першої інстанції при винесенні оскарженого рішення, керуючись ст. 120 Земельного кодексу України обґрунтовано встановив також неправомірність звернення громадянина Куцин П.П. до Калинівської сільської ради із заявою про добровільну відмову на користь позивача від користування земельною ділянкою під будівлею, щодо якої його правовстановлюючим документом був договір купівлі-продажу від 26.02.2001 року; а також прийшов до правильного висновку щодо  невідповідності законодавству рішень Калинівської сільської ради від 30.12.2002 року про закріплення земельної ділянки за релігійною громадою та рішення № 76 від 28.02.2003 року про відведення земельної ділянки і передачу земельної ділянки позивачу в оренду на 49 років.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, Куцин П.П. не будучи власником, ні нерухомого майна заготпункту, ні земельної ділянки на якій розташовано нерухоме майно,  звертався до Калинівської сільської ради із заявою про добровільну відмову на користь позивача від користування земельною ділянкою під будівлею. На дане звернення Калинівською сільською радою було винесено  від 30.12.2002 року рішення про закріплення земельної ділянки за релігійною громадою та рішення № 76 від 28.02.2003 року про відведення земельної ділянки і передачу земельної ділянки позивачу в оренду на 49 років, на тій підставі, що з 1998 року земельна ділянка, яка закріплена за заготпунктом, була зруйнована повінню і є непридатна до використання, а позивач дану земельна ділянку відновив. В результаті прийнятих рішень, 31.03.2003 року між Калинівською сільською радою та позивачем був кладений договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: с. Калини, вул. Шевченка, 1 «а», із строком оренди на 49 років ( т. 3 а.с. 56).

Місцевий господарський суд, орієнтуючись на  ст. 4 ГПК України прийшов до правомірного висновку –незастосування актів державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, доводи наведені в апеляційній скарзі не можуть слугувати правовими підставами для скасування чи зміни оскарженого рішення.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволені апеляційної скарги Громади Християн Віри Євангельської П’ятидесятників с. Калини Тячівського району Закарпатської області відмовити.

2. Рішення  господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року по справі № 4/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.Матеріали справи  № 4/17 повернути в господарський суд Закарпатської області.

Головуючий-суддя                                                     М.В.Юркевич

Суддя                                                                             М.І.Городечна

Суддя                                                                              В.Л.Кузь