КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2007                                                                                           № 35/304

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:                                          Смірнової  Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі:                     Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача : Мандригель Р.С. (дов.№24 від 28.03.2007);

від відповідача 1: Скришевський Е.О. (дов. б/н від 27.09.2006);

Гримашевич Р.І. (дов. в матеріалах справи);

від відповідача 2: Чирах В.В. (дов. №12/12-06 від 12.12.2006);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ВАТ "КБ "Національний стандарт"

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.04.2007

у справі № 35/304 (Літвінова М.Є.)

за позовом                               ВАТ "КБ "Національний стандарт"

до                                                   Дочірнє підприємство з 100% іноземною інвестицією "Союз Контракт Інвестмент"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агора-Т"

про                                                  переведення прав та обов"язків покупця по договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду передано вимоги Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк „Національний стандарт” (далі-позивач) до  Дочірнього підприємства  з 100% іноземною інвестицією „Союз контракт Інвестмент” (далі-відповідач 1); до Товариства з  обмеженою відповідальністю „Агора –Т” (далі-відповідач 2) про  переведення  на  позивача  прав та обов’язків покупця за укладеним між відповідачами договором купівлі-продажу  нежитлових приміщень  від 20.10.2005, які обґрунтовано   порушенням  переважного права купівлі  позивача, як суб’єкта  спільної часткової власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2007 у справі  №35/304 в задоволенні позову відмовлено  повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на недоведеності  позивачем  факту реалізації  належним чином  переважного права купівлі частки у праві спільної  часткової власності та правомірності продажу відповідачем  1  нежилих приміщень відповідачеві 2, який є також співвласником у праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 28.09.2005, який на час розгляду даної справи був дійсний.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2007 та   прийняти нове рішення, яким   позовні вимоги задовольнити повністю та  відшкодувати витрати  позивача, пов’язані  зі сплатою державного мита за  подачу  апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі  позивач посилається  на порушення норм  матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду  матеріалам справи. Зокрема, скаржник  наполягає на  помилковому висновку суду першої інстанції щодо неналежної реалізації  позивачем  переважного права на купівлю частки у праві  спільної часткової власності. Крім того, скаржник зазначає, що судом неправомірно було відмовлено позивачеві  у задоволенні  заяви про  уточнення позовних вимог та заяви про вихід суду за межі позовних вимог, відповідно до яких позивач просив суд визнати недійсним  договір купівлі-продажу  від 20.10.2005 з моменту його укладення, чим порушено його права, передбачені  статтею 22 Господарського процесуального  кодексу України (далі-ГПК України).

Крім того скаржник посилається на те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу порушує права позивача, визначені ст. 362 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).

Розгляд апеляційної скарги  було призначено на  04.06.2007.  У судовому засіданні 04.06.2007  позивачем було заявлено клопотання про  зупинення провадження у справі, у зв’язку з  розглядом   Господарським судом міста Києва  справи №49/66 за позовом    позивача до  відповідача 1 та відповідача 2 про  визнання недійсним договору  дарування  від 28.09.2005, укладеного між відповідачами. Відповідачі по справі проти поданого клопотання заперечували,  посилаючись на безпідставність та необґрунтованість останнього. У зв’язку з необхідністю з’ясування  всіх обставин, заявлених  позивачем у клопотанні про зупинення провадження у даній справі та  необхідністю  витребування  додаткових доказів, у судовому засіданні, відповідно до приписів статті 77  ГПК України, було  оголошено перерву  до  25.06.2007.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне. Вимоги по справі №35/304 позивач обґрунтовує порушенням його прав, визначених ст.362 ЦК України, тобто як співвласника нерухомого майна, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Фрунзе, 47. Як свідчать наявні у справі докази, предметом розгляду по справі №49/66 є питання про недійсність договору дарування від 28.09.2005 з підстав  перевищення компетенції виконавчим органом відповідача-1. Питання про дійсність укладеного між відповідачами по цій справі договору дарування від 28.09.2005 з огляду на права позивача, які визначені ст. 362 ЦК України і які ґрунтуються на його статусі співвласника нерухомого майна, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Фрунзе, 47 було предметом розгляду іншої справи, а саме справи №17/451. Рішенням Господарського суду м. Києва по справі №17/451 від 12.10.2006 у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 та постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2007.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи  переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов’язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. Враховуючи, що питання про дійсність договору дарування від 28.09.2005 з огляду на права позивача, передбачені ст. 362 ЦК України, вже було предметом судового розгляду по справі №17/451 і рішення суду по справі №17/451 набуло законної сили, а також те, що позивачем не надано належних доказів неможливості розгляду справи №35/304 з огляду на права позивача, як співвласника спільної часткової власності, до вирішення по суті справи №49/66, суд відмовив представникам апелянта у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідач 1 та відповідач 2 повністю заперечили проти  доводів,  викладених в апеляційній скарзі, посилаючись на обґрунтованість та  законність прийнятого судом рішення.

Відповідачі просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що вимоги апелянта необґрунтовані, суперечать нормам матеріального та процесуального права, встановленим судом фактичним обставинам справи, а тому не підлягають задоволенню.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

Між  відповідачами 20.10.2005 було укладено Договір купівлі-продажу нежилих приміщень (далі - договір), відповідно до умов якого  відповідач 1 продав, а відповідач 2 купив нерухоме майно, яким є нежилі приміщення (в літ. В, Г, Д), що знаходяться за адресою: місто Київ, вул. Фрунзе, 47, загальною площею 1745,60кв.м., що складає 32/100 частини від майнового комплексу площею 5433,1кв.м. (пункт 1 договору).

Вищезазначені  нежитлові приміщення входять до складу майнового комплексу, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу перебував у спільній частковій власності  позивача, відповідача 1,  відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю „Катамаран”,  Відкритого акціонерного товариства  „Український науково-дослідний інститут швейної промисловості”, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою - характеристикою, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 13.10.2005.

Посилаючись на те, що при  укладанні спірного договору купівлі-продажу, його права, визначені ст. 362 ЦК України, як співвласника майнового комплексу, було порушено, позивач звернувся з позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази, судова колегія погоджується  з висновком суду першої інстанції про те, що  вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів статті 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та  інші  умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Таким чином, відповідно до ст. 362 ЦК України право вибору продавцем покупця серед співвласників не обтяжене будь-якими іншими умовами та застереженнями і продавець вільний здійснити такий вибір на власний розсуд.

Обов’язок доказування відповідно до приписів статті 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, як на підставу своїх вимог та заперечень.  Це стосується і позивача, який повинен був довести  факт  дійсного наміру  використати своє переважне право   співвласника на придбання  частки  у спільній  частковій власності та факт  порушення відповідачами  його прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач листом №52-08/10 від 02.08.2005 повідомив позивача у встановленому порядку про намір здійснити продаж належного йому нерухомого майна. Позивачем не оспорюється факт отримання ним вищеназваного листа відповідача-1 з відповідним повідомленням.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачами  28.09.2005 було укладено договір   дарування    трансформаторної підстанції, яка становить частку 6/1000 частки від майнового комплексу, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Фрунзе,47. Зазначений договір 05.10.2005 було зареєстровано в Київському міському  бюро технічної  інвентаризації та реєстрації права  власності на об’єкти нерухомого майна. Посилання  позивача на недійсність вищезазначеного договору  критично  оцінюється судовою колегією, оскільки на  час розгляду даної справи судом не встановлено факту недійсності  договору дарування. Таким чином,  на момент  укладення договору  купівлі-продажу  від 20.10.2005, відповідач 2  був співвласником  майнового комплексу та  також мав переважне право на придбання відчужуваного майна, як і позивач.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що відповідач-1 обмежений у праві на власний розсуд здійснити вибір того співвласника, який виявив бажання придбати відчужуваного ним нерухомого майна.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  недоведеності  позивачем   факту дійсного наміру  використати своє переважне право   співвласника на придбання  частки  у спільній  частковій власності. Надані позивачем на підтвердження своїх вимог копія  листа  позивача №1176/09 від 05.08.2005, адресованого відповідачеві 1 з викладеними запереченнями  проти продажу нежитлових приміщень, та копія журналу реєстрації  вихідної кореспонденції, який містить  лише запис щодо реєстрації   вищезазначеного листа, не може бути прийнята судовою колегією  як належний доказ у розумінні статті 34 ГПК України,  оскільки суду не надано доказів  направлення вищезазначеного листа  відповідачеві1.

Крім того,  суду не надано  доказів, які  підтверджують виконання позивачем вимог частини 4 ст. 362 ЦК України, а саме факт  внесення позивачем  на депозитний рахунок  суду грошової суми, яку за договором купівлі-продажу  нежитлових приміщень від 20.10.2005 повинен сплатити   покупець, а тому у суду відсутні підстави вважати, що позивач  дійсно мав намір  реалізувати своє переважне право  на  придбання  частки у  спільній  частковій власності.

Враховуючи, що  факт дійсного наміру  придбати майно, належним чином позивачем не доведено, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  правомірності  продажу  нежитлових приміщень відповідачеві 2, оскільки останній  є співвласником   у  праві  спільної часткової власності на підставі договору   дарування  та володіє переважним  правом   купівлі,  а позивачем  використано своє право вибору покупця передбачене частиною третьою статті 362 ЦК України.

Судовою колегією критично  оцінюється  твердження позивача про неправомірність  відмови суду у задоволенні заяви   позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої останній просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2005, укладений між  відповідачами, з моменту його укладання та перевести на позивача права покупця за договором купівлі-продажу від 20.10.2005 та клопотання про вихід суду за межі позовних вимог, відповідно до якого позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу   від   20.10.2005, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, а тому  вимоги, які викладені  у вищезазначених заявах  взаємо виключають одна одну. У разі визнання договору купівлі-продажу недійсним, права і обов’язки покупця по такому договору не можуть бути переведені на будь-яку іншу особу, у тому числі на позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства  та   організації   мають   право   звертатися   до господарського    суду   згідно   з   встановленою   підвідомчістю господарських справ за захистом своїх  порушених  або  оспорюваних прав   і  охоронюваних  законом  інтересів.

Позивач  у поданих заявах про уточнення позовних вимог та в апеляційній скарзі не довів, які його права чи охоронювані законом інтереси порушено відповідачем-1 при укладанні договору купівлі-продажу. Позивачем не надано доказів та належного обґрунтування обставин, які свідчили б про те, що він є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, або є власником відповідача-1, або наділений повноваженнями органу  управління чи контролю щодо відповідача-1 на підставі закону чи укладеного договору.

Позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції і у апеляційній скарзі наведені посилання на норми матеріального права, які регулюють діяльність господарських товариств, зокрема діяльності органів управління господарських товариств. А оскільки відповідач-1 є дочірнім підприємством, то наведені позивачем норми матеріального права, не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи. Як свідчать матеріали справи, власником відповідача-1, який згідно статуту є вищим органом управління підприємством, приймалось відповідне управлінське рішення про укладання договору купівлі-продажу і уповноваження директора на його укладання – рішення №7 від 17.10.2005.

Слід зазначити, що відповідно до  приписів статті  22 ГПК України,  позивач  вправі до прийняття  рішення по справі  змінити підставу  або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог,  а звертаючись до суду з вищезазначеною заявою про уточнення позовних вимог, позивачем було змінено і підставу і предмет позову.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства Комерційнийбанк  „Національний стандарт” на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2007 у справі №35/304  залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 25.04.2007 у справі №35/304 залишити без змін.

3.  Матеріали справи №35/304 повернути до Господарського суду                      міста  Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин  Н.В.

Судді                                                                                          Смірнова  Л.Г.

Пашкіна С.А.

16.07.07 (відправлено)