ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"19" липня 2007 р.                                                           Справа № 2/226-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Скобєлкіна С.В. при секретарі Тереховій І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Херсон

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Україна", Голопристанський район Херсонської області

про  стягнення 4891,74 грн.

за участю представників сторін:

від позивача:  Щербина В.В., довіреність від 10.01.2007р.

від відповідача:  Монюк С.Я., голова

Димченко  О.П., доручення від 20.01.2007р.

в с т а н о в и в:

Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до приватного сільськогосподарського  підприємства  "Україна" про стягнення 4891,74  грн. якими є адміністративно-господарськими санкціями, передбаченими статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів  в Україні", з яких 93,56 грн. нараховані як пеня.

Позовні вимоги Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, яке є територіальним органом того ж Фонду, ґрунтуються на ствердженні про наступне.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року № 875-ХІІ, зі змінами та доповненнями, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів (далі підприємств) у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому виходячи з положень ч.5 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

В силу ч.3 ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів  робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Підприємства, установи, організації в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Згідно з наданою державною статистичною звітністю, затвердженою Наказом Міністерства праці України від 29.12.2004 року № 338,  (форма №10-ПІ (річна)  "Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік"), встановлений Законом норматив в ПСП "Україна" в 2006 році не виконано - при нормативі працевлаштування "2 особи", фактично працював 1 інвалід.

У зв'язку з невиконанням встановленого ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу, в силу дії ст.20 зазначеного Закону, п.2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 (далі - Порядок), відповідач був зобов'язаний самостійно в строк до 15 квітня 2007 року сплатити в дохід Державного бюджету на рахунок Державного казначейства. Адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, що для підприємства відповідача складає  4798,18 грн.

29.03.2007 року Відділенням Фонду на адресу відповідача було направлено лист-нагадування про необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів за 2006 рік до 15 квітня 2007 року.

Згідно з ч.2 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", вищевказаним Порядком та Порядком нарахування пені та її сплати, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15.05.2007 року № 223 порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за

собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України за кожен календарний день прострочення, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Відділення Фонду розраховує суму пені на дату подання позовної заяви до суду.

Отже, на думку позивача, відповідач має сплатити 4798,18 грн. адміністративно-господарських санкцій та 93,56 грн. пені (згідно з доданим до даної позовної заяви розрахунком). Таким чином, загальна сума, що має бути сплачена ПСП "Україна" на рахунок Державного казначейства в дохід Державного бюджету,  як вважає позивач, складає 4891,74 грн.

На час звернення позивача до Господарського суду з даним позовом відповідач самостійно адміністративно-господарські санкції та пеню не сплатив.

Відповідач - ПСП "Україна" позов не визнав, про що повідомив у відзиві на позов та через свого представника в судовому засіданні.

Невизнання позову відповідач обґрунтовує наступними підставами.

За ствердженням відповідача, відповідно до абзацу 1 ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до абзацу 3 ст.18-1 вказаного закону здійснення пошуку підходящої роботи для інвалідів, які бажають працювати, покладено на державні служби зайнятості.

Ні ст.18, ні ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не покладено на підприємства обов'язку по виявленню працездатних інвалідів, що бажають працювати, а обов'язок самостійно здійснити працевлаштування інвалідів не є тотожним з обов'язком по здійсненню пошуку бажаючих працювати інвалідів і може бути виконаний лише у випадку звернення інвалідів (чи то їх направлення центром зайнятості) до підприємства з вимогою надати роботу (відповідно до рекомендацій МСЕК, кваліфікації та побажань інваліда).

Відповідно до вимог ст.18 Закону ПСП "Україна" надавало в 2006 році щомісячну звітність до Голопристанського центру зайнятості про незайняті місця для інвалідів.

В 2006 році ПСП "Україна" було направлено листи на адресу Фонду, Центру зайнятості та органів соціального захисту населення з проханням направляти до господарства інвалідів для їх працевлаштування чи то направляти пропозиції для облаштування робочих місць для інвалідів з певними вадами. В своїй відповіді господарству від 26.06.2006 року № 03-02/2099 Фонд (позивач по справі) жодних пропозицій про створення робочих місць для певної категорії інвалідів не надав і рекомендував звернутися до центру зайнятості. Управління праці та соціальної зайнятості населення Голопристанської РДА листом від 17.10.2006 року № 04.28/1052 повідомило, що працездатні інваліди з можливістю роботи в сільському господарстві до управління не зверталися. Голопристанський районний центр зайнятості відповіді на пропозицію підприємства направити працездатних інвалідів для працевлаштування не направив. Жоден із зазначених органів не надав ПСП "Україна" будь-яких пропозицій щодо створення робочих місць для інвалідів певної нозології та програм реабілітації.

Таким чином, відповідач вважає, що господарством вимоги Закону виконані та вжито всіх можливих заходів з метою працевлаштування інвалідів.

Вказані обставини та норми ст.ст.216, 217, 218 Господарського кодексу України, на думку відповідача, виключають настання відповідальності ПСП "Україна" у вигляді сплати адміністративно-господарських санкцій.

В додаток до вищезгаданого ПСП "Україна" звертає увагу на ту обставину, що Постанова Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314 "Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів" втратила чинність з моменту офіційного оприлюднення Постанови КМУ від 31.01.2007 року № 70 і дія її положень повністю розповсюджується на правовідносини по працевлаштуванню інвалідів у 2006 році, що спростовує заперечення позивача, викладені в його листах до товариства щодо неможливості застосування даного нормативного акту.

В зв'язку з цим відповідач вважає, вимоги Фонду до ПСП "Україна" щодо сплати адміністративно-господарських санкцій безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

З аналізу правової бази вбачається, що відповідно до ч.1 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"  № 875-ХІІ від 21.03.1991 року працевлаштування інвалідів здійснюється  центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Фактично працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої  площі на підприємстві або в установі, де створено  необхідні умови для праці інваліда. Робоче місце інваліда вважається  створеним, якщо воно відповідає  певним вимогам. атестовано спеціально. комісією за участю представників правомочних органів і громадських організацій та введено в дію  шляхом  працевлаштування на ньому інваліда. Підприємства розробляють заходи  щодо створення робочих місць для інвалідів, включаючи їх до колективного договору.

Таким чином, створеним  робочим  місцем є те, яке введено в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон  зобов'язує створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі та інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення  Фонду соціального захисту інвалідів, а органи працевлаштування  повинні підібрати  робоче місце і працевлаштувати інваліда.

В той же час, обов'язок відповідача створити робоче місце для інвалідів не супроводжується  його обов'язком їх підбирати і працевлаштовувати.

Висновком вищенаведеного є те, що умовою для створення робочого місця для  працевлаштування інваліда є  пропозиція на працевлаштування інваліда відповідної нозології, оскільки без такої пропозиції неможливо  встановити, працевлаштування  інваліда якої категорії може  буде запропоновано, що унеможливлює  створення відповідного робочого місця.  Обов'язок  по виявленню інвалідів, які бажають  працювати і спроможні реалізувати свої здібності на підставі індивідуальних  програм реабілітації покладено на місцеві органи соціального захисту населення, а державна служба зайнятості сприяє працевлаштуванню інвалідів.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку про те, що у підприємства виникає  обов'язок працевлаштувати  інваліда  при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних   у ст.18 Закону, чи у разі звернення інваліда самостійно.

За таких обставин суд не знаходить правових підстав для задоволення позову Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

На підставі викладеного, вищезазначених правових норм та керуючись  ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

1. У задоволенні позову Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  до  приватного сільськогосподарського підприємства "Україна"  про стягнення 4891,74 грн. відмовити.

2. Роз'яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Постанову направити сторонам по справі.

Суддя                                                                  С.В.Скобєлкін