ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"07" серпня 2007 р.                                        Справа № 17/278а

м. Чернігів                                                                                               «07 »серпня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання: Чепурна О.В.

Представника позивача: Кашуба М.О. –представник, дов.№12 від 20.02.07р.;

Представників відповідача: Смуригіна К.О. –держподатінспектор, дов.№4773/9/10-010 від 18.07.07р.

В судовому засіданні прийняв участь помічник військового прокурора Чернігівського гарнізону Вторих Р.В., посвідчення №596 від 10.05.06р.

матеріали справи №17/278а

За ПОЗОВОМ: Військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини А3120

14000, м. Чернігів, вул. Г.Полуботка, 40

До ВІДПОВІДАЧА: Державної податкової інспекції  у м. Чернігові

14000, м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 28

Про визнання недійсним листа та скасування податкового повідомлення –рішення

СУТЬ СПОРУ:

Військовим прокурором Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі військової частини А3120 пред`явлено позов про визнання недійсними вимоги ДПІ у м. Чернігові №11735/10/17 від 04.06.07р. про термінову подачу розрахунку сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік та скасування податкового повідомлення –рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові №/0 від 18.06.07р., яким в/чА3120 визначено податкове зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій, прийнятого на підставі акту перевірки №145/17-318 від 13.06.07р.

В судовому засіданні 07.08.07р. Прокурором та представником Позивача надане письмове уточнення позовних вимог, згідно якого Прокурор та Позивач остаточно просять скасувати податкове повідомлення –рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові №/0 від 18.06.07р., яким в/чА3120 визначено податкове зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій

В обґрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», згідно якої майно, закріплене за військовими частинами,  військовими  навчальними   закладами, установами  та  організаціями  Збройних  Сил України, є державною власністю,  належить  їм  на  праві  оперативного  управління та звільняється від сплати усіх видів податків.

Відповідач позовних вимог не визнає, вважаючи прийняті лист рішення законними та обґрунтованими.

Заслухавши Прокурора, представників Позивача та Відповідача, дослідивши надані письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ :

Як вбачається з наданої Позивачем довідки ЄДРПОУ від 13.06.06р., військова частина А3120 зареєстрована в якості юридичної особи Міністерством оборони України з 04.12.98р.

05.06.07р. військовою частиною А3120 був отриманий лист ДПІ у м. Чернігові від 04.06.07р. за №11735/10/17 з проханням терміново подати розрахунок сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік.

Перевіркою своєчасності подання розрахунку по податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, за результатами якої складено акт перевірки №145/17-318 від 13.06.07р., встановлено факт неподання такого розрахунку за 2007 рік військовою частиною А3120 в термін до 01.03.07р..

На підставі даного акту, ДПІ у м. Чернігові прийнято податкове повідомлення –рішення №/0 від 18.06.07р., яким в/чА3120 визначено податкове зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Вважаючи вищенаведене податкове повідомлення-рішення незаконним та необґрунтованим, Прокурор звернувся з позовом про його скасування.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у  справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на   підставі,   у  межах  повноважень  та  у  спосіб,  що передбачені Конституцією та законами України;

2) з  використанням  повноваження  з метою, з якою  це повноваження надано;

3) обґрунтовано,  тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з  урахуванням  права  особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.11 вищевказаного Кодексу:

“Суд  вживає  передбачені  законом  заходи,  необхідні  для з'ясування всіх обставин у справі,  у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати  особам,  які  беруть  участь  у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.”

Відповідно до ч.2 ст.69 зазначеного Кодексу:

«Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові  докази  або  витребувати додаткові докази за клопотанням осіб,  які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.4,5 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у  нього  документи  та матеріали,  які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.1,2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,  крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.»

Згідно преамбули Закону України «Про Збройні Сили України»від  6 грудня 1991 року N1934-XII (далі Закон №1934), на який посилається Прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог, цей Закон  визначає  функції,  склад  Збройних  Сил  України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними.

Відповідно до ст.1 Закону №1934:

«Збройні Сили  України  -  це  військове  формування,  на  яке відповідно до Конституції  України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Згідно ст.3 Закону №1934:

«Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади  і   військового   управління,   у   підпорядкуванні   якого перебувають Збройні Сили України.

Збройні Сили України мають таку загальну структуру:

·          Генеральний штаб  Збройних  Сил  України  як  основний  орган військового управління;

·          види  Збройних  Сил  України  -  Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили;

·          об'єднання, з'єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.

Організаційно Збройні  Сили  України  складаються  з  органів військового управління,  об'єднань,  з'єднань,  військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.»

Згідно преамбули Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»від 21 вересня 1999 року N1075-XIV (далі Закон №1075), на який посилається Прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог, цей Закон визначає  правовий  режим  майна,  закріпленого за військовими  частинами,  закладами,  установами  та  організаціями Збройних   Сил   України,   і   повноваження  органів  військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном.

Відповідно до ст.1 Закону №1075:

«Військове майно - це державне майно, закріплене за військовими  частинами,  закладами,  установами  та  організаціями Збройних Сил України (далі - військові  частини).  До  військового майна належать будинки,  споруди,  передавальні пристрої, всі види озброєння,  бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне,  шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.»

Згідно ст.2 Закону №1075:

«Вирішення  питань  щодо  забезпечення  Збройних  Сил  України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його  до  сфери  управління  центральних  або   місцевих   органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном,  самоврядним установам  і  організаціям  та  у  комунальну власність територіальних громад сіл,  селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого  самоврядування з  дотриманням  вимог  Закону  України "Про передачу об'єктів  права  державної  та комунальної власності") належить до компетенції  Кабінету  Міністрів  України  з  урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань,  існування  яких  передбачено  законом.

Міністерство оборони України як центральний орган  управління Збройних  Сил  України  здійснює  відповідно  до закону управління військовим майном,  у тому  числі  закріплює  військове  майно  за військовими  частинами  (у  разі  їх формування,  переформування), приймає рішення щодо перерозподілу  цього  майна  між  військовими частинами   Збройних   Сил   України,  в  тому  числі  у  разі  їх розформування.»

Відповідно до ст.3 Закону №1075:

«Військове майно  закріплюється   за   військовими   частинами Збройних   Сил   України   на  праві  оперативного  управління  (з урахуванням  особливостей,  передбачених  частиною   другою   цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України  воно набуває статусу військового майна.  Військові   частини використовують закріплене за ними військове  майно  лише за  його цільовим  та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються  у  спеціальному  порядку,  що визначається Кабінетом Міністрів України.»

Згідно ст.14 Закону №1934, яка є основним обґрунтуванням Прокурором своїх позовних вимог:

«Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.

Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за  військовими  частинами,  військовими  навчальними   закладами, установами  та  організаціями  Збройних  Сил України,  є державною власністю,  належить  їм  на  праві  оперативного  управління та звільняються від сплати усіх видів податків.»

Разом з тим, згідно преамбули Закону України «Про систему оподаткування»від 25 червня 1991 року N 1251-XII (далі Закон №1251), цей Закон визначає принципи побудови системи оподаткування  в Україні, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних  цільових   фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників.

Згідно ч.ч.1,3 ст.1 Закону №1251:

«Встановлення і  скасування  податків  і  зборів (обов'язкових платежів) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також пільг їх платникам здійснюються Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами  відповідно  до  цього  Закону,  інших  законів України про оподаткування.

Ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих  видів мита та збору у вигляді цільової  надбавки  до  діючого  тарифу  на  електричну та Теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами  України,  крім  законів про оподаткування.»

Відповідно до ст.4 Закону №1251:

«Платниками податків і зборів (обов'язкових платежів) є юридичні і фізичні особи, на яких  згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).»

Згідно преамбули Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.00р. №2181-ІІІ (далі Закон №2181), цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування,  який установлює  порядок  погашення  зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків  і зборів  (обов'язкових  платежів),  включаючи  збір  на обов'язкове державне  пенсійне  страхування  та  внески на загальнообов'язкове державне  соціальне  страхування,  нарахування  і  сплати  пені та штрафних  санкцій,  що  застосовуються   до   платників   податків контролюючими   органами,  у  тому  числі  за  порушення  у  сфері зовнішньоекономічної діяльності,  та визначає процедуру оскарження дій  органів  стягнення.

Згідно п.п.1.1.,1.11. ст.1 Закону №2181:

«1.1) платники  податків - юридичні   особи,   їх   філії, відділення,  інші  відокремлені  підрозділи,  що  не мають статусу юридичної особи, а також фізичні особи, які мають статус суб'єктів підприємницької  діяльності  чи  не мають такого статусу,  на яких згідно з законами покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), пеню та штрафні санкції;

1.11) податкова  декларація,  розрахунок  (далі  -  податкова декларація)   -  документ,  що  подається  платником  податків  до контролюючого  органу  у  строки,  встановлені  законодавством, на підставі  якого  здійснюється  нарахування  та/або сплата податку, збору  (обов'язкового  платежу).»

Відповідно до преамбули Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” від 11.12.91р. № 1963 - ХІ (далі Закон №1963), цим Законом  встановлюється  податок  з  власників деяких наземних і  водних  транспортних  засобів,  самохідних  машин  і механізмів як  джерело  фінансування  будівництва,  реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

На підставі викладеного, а саме положень ч.ч.1,3 ст.1 Закону №1251, та враховуючи, що спірні правовідносини пов`язані з вирішенням питання, чи зобов`язана військова частина А2622 нараховувати податок з власників транспортних засобів та подавати до органів державної податкової служби відповідну податкову звітність, суд доходить висновку, що спеціальними нормативними актами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, є саме Закони України «Про систему оподаткування», «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», а не Закони України «Про Збройні Сили України» та «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», на які посилаються Прокурор та Позивач.

Даний висновок відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України по справі №3/139 від 12.10.04р., яка є остаточною та оскарженню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд не приймає посилання Прокурора та Позивача на п.п.4.4.1. п.4.4. ст.4 Закону №2181, який передбачає, що, у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону,  або коли  норми  різних  законів  чи різних    нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників  податків  або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як  платника  податків,  так  і  контролюючого  органу, рішення приймається на користь платника податків, оскільки Закони, на які посилається Прокурор та Позивач, не є Законами про оподаткування, а отже не можуть встановлювати та регулювати права та обов'язки платників  податків.

Також, суд не приймає посилання Позивача на лист начальника фінансово-економічного управління Сухопутних військ ЗСУ, оскільки даний лист не є нормативним актом та не може суперечити вищевказаним Законам про оподаткування.

Згідно ст.1 Закону №1963:

«Платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства,  установи  та організації,  які є юридичними особами,  іноземні  юридичні  особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України,  іноземні громадяни та особи без громадянства (далі -  фізичні  особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні,  реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.»

Згідно ст.2 Закону №1963:

«Об'єктами оподаткування є:

·          трактори (колісні) - код за Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності  далі - код) - 8701, крім гусеничних;

·          тільки сідельні тягачі - код 8701 20;

·          автомобілі, призначені для  перевезення  не  менше  10  осіб, включаючи водія, - код 8702;

·          автомобілі легкові - код 8703;

·          автомобілі вантажні - код 8704;

·          автомобілі спеціального    призначення,    крім    тих,    що використовуються для перевезення пасажирів і вантажів,  - код 8705 (крім пожежних і швидкої допомоги).»

Перелік транспортних засобів, що не є об'єктами оподаткування визначений ч.2 ст.2 Закону №1963.

Згідно ч.ч.1,2 ст.6 Закону №1963:

«Податок з  власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів обчислюється  юридичними  особами  на  підставі звітних   даних   про  кількість  транспортних  засобів  та  інших самохідних машин і механізмів станом на 1  січня  поточного  року. Обчислення  податку  з  власників  наземних  транспортних  засобів провадиться виходячи з об'єму  циліндрів  або  потужності  двигуна кожного  виду і марки транспортних засобів,  а податку з власників водних транспортних засобів -  виходячи  з  довжини  транспортного засобу за ставками, зазначеними у статті 3 цього Закону.

Юридичні особи  на  основі  бухгалтерського звіту (балансу) у строки,  визначені законом для річного звітного  періоду,  подають відповідному   органу   державної   податкової  служби  за  місцем реєстрації  транспортних  засобів  розрахунок   суми   податку   з власників   транспортних  засобів  та  інших  самохідних  машин  і механізмів на поточний рік  за  формою,  затвердженою  центральним податковим органом України.»

Як вбачається з наданих Позивачем листа Північного територіального управління Військової служби правопорядку від 13.07.07р. за №1699, заяви від 29.05.07р. за №608 та наряду №135/7а/579, за військовою частиною А3120 зареєстровано 10 легкових, вантажних та спеціальних транспортних засобів, які згідно ст.3 Закону №1075 закріплені за нею на праві оперативного управління.

Доказів належності даних автомобілів іншим юридичним: підприємствам, установам, організаціям, або фізичним особам, Позивач та Прокурор не надали.

З урахуванням викладеного, суд не приймає доводи Прокурора та Позивача, що дані транспортні засоби не є власними.

Реєстрація вищевказаних автомобілів не в Державній автомобільній інспекції, а в Військовій службі правопорядку, не спростовує того факту, що дані автомобілі зареєстровані та закріплені на праві оперативного управління саме за в/чА3120.

Таким чином, лист ДПІ у м. Чернігові від 04.06.07р. за №11735/10/17 з проханням терміново подати розрахунок сум податку з власників транспортних засобів на 2007 рік є обґрунтованим.

Відповідно до п.п.17.1.1. п.17.1. ст.17 Закону №2181:

«17.1. Штрафні санкції за порушення податкового законодавства накладаються  на  платника  податків  у розмірах,  визначених цією статтею, крім штрафних санкцій за порушення    валютного законодавства, що встановлюються окремим законодавством.

Штрафні санкції  накладаються  контролюючими  органами,  а  у випадку,  передбаченому  пунктом  17.2  цієї  статті, самостійно нараховуються та сплачуються платником податків.

17.1.1. Платник податків,  що не подає податкову декларацію у строки,  визначені законодавством,  сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних   мінімумів   доходів  громадян  за  кожне  таке неподання або її затримку.»

Враховуючи, що Позивачем не подано розрахунок по податку з власників транспортних засобів за 2007 рік в термін до 01.03.07р., ДПІ у м. Чернігові законно та обґрунтовано прийнято податкове повідомлення –рішення №/0 від 18.06.07р., яким в/чА3120 визначено податкове зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги про скасування податкового повідомлення –рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові №/0 від 18.06.07р., яким в/ч3120 визначено податкове зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 170 грн. штрафних (фінансових) санкцій, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1. У позові відмовити повністю.

2. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Дана Постанова після набрання законної сили,  є обов'язковою для осіб,  які беруть  участь  у  справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,  в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя                                                                                            І.В. Кушнір