Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "01" листопада 2007 р.
Справа № 16/2429

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Гансецького В.П.

за участю представників сторін

від позивача Шепель Л.І., дов.№ 267д від 29.12.06р.

від відповідача Липко А.П. - ген.директор, паспорт ВМ 018942 від 15.08.95р.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу за позовом прокурора Корольовського району м.Житомира в інтересах держави - Міністерства аграрної політики в особі Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" (м.Київ) в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб України - Полісся" (м.Житомир)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Зоря Полісся" (смт.Червоноармійськ Житомирської області)

про стягнення 101,536 тонн пшениці 3 класу

Прокурор звернувся з позовом про стягнення з відповідача на користь ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" 101,536 тн пшениці 3-го класу вартістю 88844,00грн. за поставлені мінеральні добрива.

Представник позивача та прокурор позов підтримали в повному обсязі. Зокрема зазначили, що відповідно до Закону України від 18.01.2001р. № 2237-ІІІ "Про врегулювання заборгованості за бюджетними позичками, наданими державним та іншим сільськогосподарським підприємствам усіх форм власності і господарювання через обслуговуючі, заготівельні і переробні підприємства, та реструктуризацію заборгованості зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) переробних підприємств агропромислового комплексу"  відповідачу реструктуризовано на 8 років сплату заборгованості, починаючи сплату рівними частками з 01.01.04р.

Відповідач у заяві, поданій представником в судовому засіданні, та сам представник проти позову заперечили, просили в позові відмовити, посилаючись, зокрема, на пропуск позивачем строку позовної давності.

Заслухавши представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України №977 від 03.09.1997р. "Про умови забезпечення мінеральними добривами потреб сільського господарства під урожай 1998 року" наказом Міністерства агропромислового комплексу, Міністерства фінансів України, Державної акціонерної компанії "Хліб України" від 14.10.1997р. за №65/213/77 був затверджений "Порядок забезпечення сільськогосподарських товаровиробників мінеральними добривами під урожай 1998 року" (а.с.9-12).

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 зазначеної Постанови умови виконання цієї постанови визначаються за тристоронніми угодами між постачальниками мінеральних добрив, об'єднанням "Украгрохім", Державною акціонерною компанією "Хліб України", а також за угодами із сільськогосподарськими товаровиробниками.

Згідно пункту 5 "Порядку забезпечення сільськогосподарських товаровиробників мінеральними добривами під урожай 1998 року" взаємодія між постачальниками мінеральних добрив, ВАТ "Агрохімцентр" та Державною акціонерною компанією "Хліб України" (далі - ДАК «Хліб України») визначається за тристоронніми договорами та цим порядком. Власником отриманих райагрохімами мінеральних добрив є ДАК "Хліб України", який доручає ВАТ "Агрохімцентр" надавати погоджені розпорядження на відвантаження, зберігання і передачу сільськогосподарським товаровиробникам мінеральних добрив на підставі тристоронніх договорів між райагрохімом, сільгосптоваровиробником і заготівельним або переробним підприємством. Взаємодія між постачальниками мінеральних добрив та підприємствами визначається за двосторонніми договорами, де передбачається зобов’язання оптового постачальника по забезпеченню виробництва міндобрив енергоносіями і сировиною у межах витратних коефіцієнтів, умови оплати витрат за переробку, упакування, залізничного тарифу з урахуванням податків на додану вартість та інших обов'язкових платежів, передбачивши, при цьому,  порядок нарахування та сплати зазначених платежів до бюджетів.

Відповідно до п.6 Порядку, райагрохіми укладають з сільськогосподарськими товаровиробниками, заготівельними та переробними підприємствами договори на оплату за отримані мінеральні добрива коштами, зерном або іншою сільськогосподарською продукцією з урожаю 1997-1998 рр., які погоджуються з відділеннями Державного казначейства України.

Підтвердженням факту одержання мінеральних добрив є акт їх передачі-приймання, що підписаний райагрохімом, заготівельним підприємством і сільсько господарським товаровиробником та погоджений з відділенням Державного казначейства України в районі (п.7 Порядку).

Відповідно до вказаного Порядку, 13.11.1997р. між Червоноармійським ВАТ "Вікторія" (Райагрохім), Курненським хлібоприймальним підприємством (Заготівельник) та Одержувачем - КСП "Зоря Полісся" (правонаступником якого є СТОВ "Зоря Полісся", що підтверджується листом Управління агропромислового розвитку Червоноармійської райдержадміністрації від 20.12.06р. № 5/622 (а.с.41) був укладений тристоронній договір №24  від 13.11.97р. (а.с.17,18).

Згідно п.2.1 зазначеного договору райагрохім зобов'язався поставити відповідачу мінеральні добрива в обмін на сільськогосподарську продукцію за затвердженими еквівалентами (згідно з додатком до договору). При цьому в договорі не було зазначено до якої конкретної дати та яку кількість мінеральних добрив райагрохім зобов'язався поставити.

У додатку, який позивач подав як додаток до договору №24  від 13.11.97р., вказані кількість мінеральних добрив у тоннах (всього 260 тн) та кількість пшениці в обмін (всього 252,2). При цьому не вказано, що цей додаток є додатком саме до договору №24  від 13.11.97р. та не вказано в яких одиницях виміру повинна поставлятись пшениця (а.с.19).

Заготівельник зобов'язався прийняти від відповідача сільськогосподарську продукцію (зерно і соняшник), але не пізніше 01.12.1998р. в обсягах, еквівалентних визначеними актами приймання-передачі міндобрив (п.4.1 договору).

Згідно п.3.1 та п.3.2 договору №24 від 13.11.97р. Одержувач зобов'язався прийняти від райагрохіму на баланс засоби хімізації по акту передачі-приймання згідно з Порядком та поставити заготівельнику в обумовлені договором строки до 01.12.1998р. на адресу ДАК "Хліб України" за свій рахунок сільськогосподарську продукцію (зерно і соняшник) у кількості згідно з додатком.

Як вбачається з накладної №26 від 25.09.1998р. (а.с.21), довіреності серії ЕАП №819424 від 25.09.1998р. (а.с.20), реєстрів відвантаження мінеральних добрив (а.с.22,23) в сукупності Райагрохім на виконання умов договору №24 від 13.11.97р. фактично передав відповідачу мінеральних добрив в кількості 172,04 тонн на загальну суму 41364,65 грн. Дана обставина підтверджується підписаним сторонами актом звірки від 20.12.99р. (а.с.24).

З матеріалів справи вбачається, що свої зобов'язання за договором відповідач виконав неналежним чином, поставивши на хлібоприймальне підприємство у 2000 та 2001 роках, згідно даних позивача, 35,996тн пшениці 3 класу (з врахуванням перерахунку).

Згідно розрахунку позивача, борг відповідача становить 101,536 тн на суму 88844,00грн. (а.с.5-7).

Зазначену суму позивач визначив на підставі наказу Міністерства аграрної політики України від 30.05.07р. № 371, згідно якого мінімальна закупівельна ціна (з урахуванням податку на додану вартість) пшениці 3 класу становить 875,00грн. за одну тону (а.с.40).

Господарський суд вважає позовні вимоги безпідставними, виходячи з наступного.

Пункт 6 Прикінцевих та Перехідних Положень Цивільного кодексу України передбачає, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, трьохрічний строк позовної давності, враховуючи умови договору №24 від 13.11.97р. (п.3.2) про обов'язок відповідача поставити сільгосппродукцію на  адресу ДАК "Хліб України" до 01.12.98р., на день набрання чинності ЦК України (01.01.04р.) сплинув, а тому відсутні підстави для застосування до даного позову правил ЦК України.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли і діяли в період чинності ЦК УРСР 1963 року, суд застосовує саме цей нормативний акт.

Відповідно до ст.4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається з вказаного тристороннього договору № 24 від 13.11.97р. цивільні права та обов'язки відповідача виникли саме з даного договору, а не з вказаних Постанови і Порядку, на які посилається позивач. Зазначені Постанова і Порядок породжували певні (не цивільно-правові) права та обов'язки для позивача як державної інституції, а не для відповідача як суб'єкта господарювання.

Відповідно до ст.161 ЦК УРСР, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до вказівок, зокрема, договору.

Як зазначено в пп.3.2. договору, відповідач повинен був виконати своє зобов'язання до 01.12.98р. Саме з цього строку, внаслідок невиконання зобов'язання відповідачем,  починається перебіг строку позовної давності.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Таким чином, строк позовної давності сплинув 01.12.2001р.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач не надав суду доказів поважності пропуску строку позовної давності і клопотання про його поновлення.

Позивач, вважаючи, що ним не пропущено строк позовної давності посилається на  Закон України від 18.01.2001р. № 2237-ІІІ "Про врегулювання заборгованості за бюджетними позичками, наданими державним та іншим сільськогосподарським підприємствам усіх форм власності і господарювання через обслуговуючі, заготівельні і переробні підприємства, та реструктуризацію заборгованості зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) переробних підприємств агропромислового комплексу".

Господарський суд дійшов висновку, що зазначений Закон не може бути застосований до спірних правовідносин, з огляду на наступне.

Стаття 1 даного Закону визначає, що зменшується  заборгованість  державних  та  інших сільськогосподарських   підприємств   усіх   форм   власності    і господарювання, а також обслуговуючих, заготівельних та переробних підприємств, з якими такі сільськогосподарські підприємства уклали угоди  на  закупівлю  зерна  до  державних  ресурсів  за державним замовленням  (контрактом),  за  станом  на  1  січня  2000 року за отримані  ними  в  1994-1999  роках  бюджетні  позички,  включаючи грошові  аванси  та  натуральні насіннєві і фуражні позички, зерно державних   ресурсів   та   державних  резервів,  використане  для придбання  матеріально-технічних  ресурсів, крім заборгованості за отриману  імпортну  техніку,  коштів,  використаних не за цільовим призначенням,  та  сум, що підлягають списанню відповідно до вимог статті  2  Закону  України  "Про списання заборгованості зі сплати податків  і  зборів  (обов'язкових  платежів) платників податків у зв'язку   з   реформуванням   сільськогосподарських   підприємств",    на   суму   заборгованості   держави   перед сільськогосподарськими  підприємствами,  пов'язаної з будівництвом об'єктів  соціально-культурного  призначення  на  селі у 1995-2000 роках,  а також заборгованості за зерно, поставлене ними в рахунок державного  замовлення (контракту) до державних ресурсів, і витрат на його доставку до заготівельних підприємств.

З укладеного сторонами спору договору видно, що він укладений відповідно до Порядку забезпечення сільськогосподарських товаровиробників мінеральними добривами в обмін на сільгоспродукцію, в той час, як вказана ст.1 Закону стосується сільськогосподарських   підприємств, які уклали угоди щодо  закупівлі  зерна  до  державних  ресурсів  за державним замовленням  (контрактом).

Тобто, Порядок та зазначений Закон регулюють не тотожні правовідносини.

Крім того, стаття 2 Закону від 18.01.2001р. № 2237-ІІІ, визначає, що реструктуризується  на  8  років з виплатою щороку рівними  частинами  починаючи  з   1   січня   2004   року   решта заборгованості    державних    та    інших   сільськогосподарських підприємств усіх форм власності і господарювання, не врегульованої відповідно  до  статті  1  цього  Закону,  а  також обслуговуючих, заготівельних   та   переробних   підприємств,   з   якими    такі сільськогосподарські  підприємства уклали угоди на закупівлю зерна до  державних  ресурсів  за  державним  замовленням  (контрактом), за  станом на 1 січня 2000 року за отримані ними в 1994-1999 роках бюджетні позички, включаючи грошові аванси та натуральні насіннєві і фуражні позички, зерно державних ресурсів та державних резервів, використане для  придбання  матеріально-технічних  ресурсів,  крім заборгованості  за  імпортну техніку,  коштів,  використаних не за цільовим  призначенням,  та  сум,   що   підлягають   врегулюванню відповідно  до  вимог  статті  1  цього  Закону  і статті 2 Закону України "Про списання заборгованості зі сплати податків  і  зборів (обов'язкових   платежів)   платників   податків   у   зв'язку   з реформуванням сільськогосподарських підприємств".

Вказана ст.2 Закону однозначно визначила, що тільки з 01.01.2004 року реструктуризується (визначена в цій статті) заборгованість сільськогосподарських підприємств.

Враховуючи, що строк позовної давності, як вищезазначалось, сплинув 01.12.2001р., то суд вважає, що як перша так і друга статті наведеного Закону не можуть бути підставою для поновлення або продовження строку позовної давності.

Крім того, суд приходить до висновку, що договір № 24 від 13.11.97р. слід визнати недійсним, як такий, що суперечить законодавству, чинному на час його укладення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Як вищезазначалось, оскільки зазначений договір укладено в період дії ЦК України в редакції 1963 року, господарський суд застосовує положення саме цього Кодексу.

Відповідно до ст.153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Як вбачається з вказаного договору № 24 від 13.11.97р. (а.с.17,18) та додатку, який позивач зазначає, як додаток до цього договору (а.с.19), сторонами у тексті договору не вказані такі істотні умови договору, як: дата виконання зобов'язань райагрохімом (п.2.1), кількість мінеральних добрив, які райагрохім зобов'язується поставити відповідачу (п.2.1), конкретний вид сільгоспродукції, яку повинен поставити відповідач (п.5.1, 6.3).

А з самого додатку не можна дійти однозначного висновку, що він відноситься саме до договору № 24 від 13.11.97р., оскільки в додатку цього не зазначено.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач, крім іншого, не надав доказів виконання пунктів 2.3, 2.4, 3.1, 4.3 договору, згідно яких повинні були бути оформлені акти передачі-приймання мінеральних добрив та довідки про хід виконання постанови КМУ № 977 від 03.09.97р.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що через пропуск позивачем строку позовної давності у позові слід відмовити та визнати недійсним договір № 24 від 13.11.97р. про постачання сільськогосподарським товаровиробникам мінеральних добрив в обмін на сільськогосподарську продукцію.

На підставі ст.ст.4,71,80,151,163 ЦК УРСР, керуючись ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Визнати недійсним як такий, що суперечить законодавству договір № 24 від 13.11.97р. про постачання сільськогосподарським товаровиробникам мінеральних добрив в обмін на сільськогосподарську продукцію, укладений між Червоноармійським ВАТ "Вікторія", КСП "Зоря Полісся" та Курненським хлібоприймальним підприємством.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України.

Суддя
Гансецький В.П.

Дата підписання рішення 02.11.07р.

Друк: 5 прим.

1 - у справу,

2,3 - сторонам,

4,5 - прокурору.