ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 р.
№ 23/52

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Харцизьку Донецької області, м. Харцизьк Донецької області (далі –відділення Фонду)

на рішення господарського суду Донецької області від 16.04.2007 та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26.06.2007

зі справи № 23/52

за позовом комунальної установи “Центральна міська лікарня”, м. Харцизьк Донецької області (далі –Лікарня)

до відділення Фонду

про стягнення 15 903,28 грн.

та зустрічним позовом відділення Фонду

до Лікарні

про визнання пункту 3.2 договору від 19.12.2001 № 42 недійсним.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Лікарня звернулася до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з відділення Фонду 15 903, 28 грн. боргу за договором від 19.12.2001 № 42 про співробітництво з надання медичних послуг відповідно до Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” (далі –Договір).

Відділення Фонду подало до Лікарні зустрічний позов про визнання недійсним підпункту 3.2 Договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 16.04.2007 (суддя Забарющий М.І.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 26.06.2007 (колегія суддів у складі: суддя Діброва Г.І. –головуючий, судді Стойка О.В., Шевкова Т.А.), у задоволенні позову  Лікарні до відділення Фонду про стягнення суми боргу та зустрічного позову відділення Фонду до Лікарні про визнання договору частково недійсним відмовлено. Судові рішення мотивовано відсутністю належним чином підтвердженої заборгованості відділення Фонду, що, за твердженням Лікарні, утворилася внаслідок невиконання договірних зобов’язань. Крім того, в обґрунтування названих судових рішень зазначено, що вимоги про визнання недійсним підпункту 3.2 Договору не підлягають задоволенню, оскільки зміст оспорюваного підпункту визначено судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили.

Відділення Фонду звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого та  постанову апеляційного господарського суду зі справи скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти нове рішення про задоволення цього позову. Скаргу мотивовано тим, що попередніми судовими інстанціями у розгляді справи невірно застосовано норми матеріального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для  задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- 19.12.2001 Лікарнею (виконавець) та відділенням Фонду (замовник) укладено Договір, за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов’язок із забезпечення потерпілих на виробництві якісною медичною допомогою в стаціонарних відділеннях і поліклініці лікарні згідно з “Стандартами медичних технологій лікувально-діагностичного процесу”;

- при укладанні Договору у сторін виникли розбіжності стосовно змісту його підпунктів 3.1 та 3.2, які постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.10.2002 зі справи № 14/375пд викладено в такій редакції:

“3.1. “Замовник” відшкодовує “Виконавцю” витрати на медичну допомогу за кожним страховим випадком, у тому числі при прогресуванні чи загостренні захворювання, яке обумовило страховий випадок, а також на проведення медичної реабілітації потерпілих з 01.04.2001”;

“3.2. Вартість медичних послуг, наданих потерпілим згідно з договором, визначається на підставі калькуляції (витрати медикаментів на лікування хворого та комунальні послуги та інше) Виконавця на відповідні види медичної допомоги”;

- згідно з підпунктом 3.3 Договору  підставою для пред’явлення вимог на оплату є підписаний сторонами акт приймання–передачі наданих медичних послуг по виду, обсягу та вартості на кожного потерпілого; щомісячно до 10 числа наступного місяця Лікарня має надавати відділенню Фонду рахунки за надані медичні послуги та акт виконаних робіт; оплата наданих медичних послуг повинна здійснюватися відділенням Фонду протягом місячного строку з моменту отримання актів з додатком калькуляції на медичні послуги щодо кожного пролікованого хворого;

- відповідно до підпункту 8.1 Договору цей договір діє до його розірвання у зв’язку з: угодою сторін; ініціативою однієї з сторін, якщо інша сторона ухиляється від його виконання або неналежно виконує договірні зобов’язання відповідно до чинного законодавства; ліквідацією юридичної особи без правонаступника; затвердженням правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України типової форми договору; іншими випадками, встановленими законодавством;

- порядок розрахунку витрат на один ліжко-день, який застосовувався Лікарнею при визначенні вартості медичних послуг за спірний період, встановлений наказом Лікарні від 11.01.2001 № 01/1-5§3.  Відповідно до цього наказу до вартості одного ліжко-дня входять витрати по нарахуванню на заробітну плату, витрати на продукти харчування та накладні витрати;

- 19.05.2003 відділення Фонду, Лікарня та дочірнє підприємство “Центральна районна аптека № 145” товариства з обмеженою відповідальністю “Обласна аптечна холдінгова компанія” уклали договір № 1/95, а 10.12.2004 –договір № 1/12, предметом яких є спільні дії сторін з організації та надання своєчасної медичної допомоги потерпілим та травмованим на виробництві, на яких поширюється дія Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”. За умовами цих договорів відділення Фонду має здійснювати оплату лише вартості медикаментів та предметів медичного призначення в асортименті.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання про правомірність вимог Лікарні щодо стягнення з відділення Фонду вартості утримання в стаціонарі цієї лікарні потерпілих на виробництві (вартості ліжко-днів), а також щодо наявності підстав для визнання недійсним підпункту 3.2 Договору.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписом статті 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин справи вбачається, що Лікарнею не подано належних доказів на підтвердження вимог щодо стягнення з відділення Фонду боргу в сумі  15 903, 28 грн.

З огляду на викладене судова колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про відмову у задоволенні позову Лікарні до відділення Фонду про стягнення заборгованості. До того ж судові рішення зі справи в цій частині не оскаржуються.

Необхідність задоволення зустрічного позову відділення Фонду мотивувало невідповідністю підпункту 3.2 Договору вимогам чинного законодавства, зокрема, пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 № 1548 “Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)”, яким визначено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації регулюють (встановлюють) тарифи на платні послуги, що надають лікувально-профілактичні та санітарно-профілактичні державні і комунальні заклади охорони здоров’я. До того ж скаржник зазначає про невідповідність оспорюваного підпункту Договору статутним цілям державної комунальної установи –Лікарні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини першої статті 203 ЦК України  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Однак згідно з частинами другою та четвертою статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони; рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Установлені попередніми судовими інстанціями фактичні обставини свідчать про те, що встановлений постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.10.2002 зі справи № 14/375пд факт відповідності підпункту 3.2 Договору вимогам закону є обставиною, що має значення для даної справи і не потребує доведення.

Отже,  рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 –11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Донецької області від 16.04.2007 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26.06.2007 зі справи № 23/52 залишити без змін, а касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Харцизьку Донецької області –без задоволення.

Суддя
В.Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
Б. Львов