ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2007 р.
№ 7/27/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
Суддів:
Михайлюка М.В.,
Дунаєвської Н.Г.,
Рибака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу
ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі ВП "Запорізька АЕС"

на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 07.06.2007 року

у справі
№ 7/27/07 господарського суду Запорізької області

за позовом
ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Кам’янсько- Дніпровського РЕМ

до
ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі ВП "Запорізька АЕС"

про
стягнення суми боргу

за участю представників сторін:

позивача
Єжов І.В., Козак Т.В.,

відповідача
Олійник О.І.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.03.2007 р. у справі № 7/27/07 (суддя: Кутіщева Н.С.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 07.06.2007 р. (судді: Шевченко Т.М., Кагітіна Л.П., Колодій Н.А.) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 1455535,88 грн. боргу, 14555,36 грн. державного мита  та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням та постановою господарських судів, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просив рішення та постанову у даній справі скасувати та направити справу на новий розгляд. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що місцевим та апеляційним господарськими судами неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши  юридичну  оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної  інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив апеляційний господарський суд, 20.03.2001 р.  ВАТ "Запоріжжяобленерго" в особі Кам’янсько-Дніпровського РЕМ та ДП НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" уклали договір № 42 на постачання електричної енергії, за умовами якого позивач зобов’язався постачати відповідачу електричну енергію, згідно з договором та обсягами постачання відповідно до режимів споживання, за тарифами, які розраховуються у порядку, встановленому НКРЕ України, а відповідач зобов’язався сплачувати позивачу повну вартість всієї спожитої в розрахунковий період електроенергії на підставі виставлених йому рахунків (платіжних вимог-доручень) в термін 5 діб з моменту отримання платіжного документу електропостачальної організації (пункти 2.1, 3.1  договору).

Відповідно до п. 3.2 договору для визначення обсягу спожитої електроенергії за розрахунковий період споживач зобов’язався до 1 числа щомісячно знімати та 2 числа до 14-00 год. надавати за встановленою, згідно з додатком № 1, формою звіт до електропостачальної організації з показаннями розрахункових приладів за всіма точками обліку, у тому числі показаннями приладів обліку транзиту електроенергії для субспоживачів.

Електропостачальна компанія виставила відповідачу рахунки № 9541, №397, № 1283, № 2195, № 3788, № 4339, №5714, № 6627, № 7319, № 8425 на загальну суму 5987692,75 грн. Відповідач частково розрахувався за поставлену електричну енергію, таким чином утворився борг у сумі 1455535,88 грн.

Окрім того, господарські суди встановили, що частина об’єктів, визначених у додатку № 5 до договору, передана до комунальної власності міста, однак відповідні зміни до договору не вносились. Апеляційний господарський суд, досліджуючи дану обставину, прийняв до уваги пояснення представника позивача про те, що при виставленні рахунків енергопостачальна організація не враховувала ті об’єкти, як перейшли до комунальної власності  громади міста і самостійно здійснюють оплату за поставлену електроенергію, відповідно до укладених з такими юридичними особами договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику"  встановлено, що споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Аналогічні приписи містить ст. 275 Господарського кодексу України та п. 1.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року.

Відповідно до ст.  173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладені обставини, господарські суди прийшли до висновку, що розмір стягуваної заборгованості обгрунтований, а тому прийшли до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Окрім того, апеляційний господарський суд, для підтвердження обсягів поставленої електричної енергії в спірний період прийняв акти балансів електричної енергії, оскільки в них є посилання на найменування об’єкту обліку, номер розрахункового приладу, його показники, кількість електроенергії, що врахована на відповідному приладі обліку. Водночас, апеляційний господарський суд зауважив, що зазначені акти затверджені посадовими особами споживача та постачальника електричної енергії, скріплені підписами та печатками підприємств.

Однак, погодитись з такими висновками господарських судів неможливо, оскільки суди у порушення вимог ст. 43 ГПК України не забезпечили всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Зокрема, господарські суди не перевірили належним чином розрахунок суми боргу.

Так, скаржник у касаційній скарзі наголошує, що господарські суди не перевірили обставини справи щодо того чи вирахувано з загального обсягу поставленої відповідачу електричної енергії кількість електричної енергії, яку спожито субспоживачами, які перейшли до комунальної власності. У касаційній скарзі наголошується, що позивач на власний розсуд визначав у власних рахунках суму вимог шляхом приблизного віднімання від кількості кВт електроенергії, зазначеної в актах про складання балансу електроенергії, отриманої від позивача, певну кількість електроенергії, спожитої субспоживачами, які перейшли до комунальної власності.

Окрім того, господарські суди не зазначили мотивів з яких відхилили як доказ звіти про спожиту електричну енергію, адже у договорі сторони погодили, що обсяг поставленої електричної енергії у розрахунковий період підтверджуватиметься саме такими звітами. Відповідач наголошує, що відповідно до звітів йому поставлено меншу кількість електричної енергії, ніж зазначає скаржник.

Водночас, відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Господарські суди з огляду на положення ст. 41 ГПК України, якою визначено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу, вправі були призначити судову бухгалтерську експертизу.

Відповідно до вимог ст. 1117 Господарського  процесуального  кодексу  України  касаційна  інстанція  не має  права  встановлювати  або  вважати  доведеними  обставини, які не були  встановлені  у рішенні або  постанові  господарського суду або відхилені ним, вирішувати  питання про  достовірність  того чи іншого доказу,  про перевагу  одних  доказів  над  іншими,  збирати  нові  докази  або додатково  перевіряти  докази.

З огляду на викладене, рішення господарського суду Запорізької області від 12.03.2007 р. та постанова Запорізького апеляційного господарського суду від 07.06.2007 р. у справі № 7/27/07 підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об’єктивно з’ясувати всі обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 12.03.2007 року та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 07.06.2007 року у справі № 7/27/07 скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Головуючий, суддя                                                                 М. Михайлюк

С у д д і                                                                                      Н. Дунаєвська

В. Рибак