ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

19.06.07                                                                                           Справа  № 10/212

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                                                   Скрутовського П. Д.

суддів                                                                                        Онишкевича В. В.

Слуки М. Г.

розглянув апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Закарпаттеплокомуненерго», м. Ужгород б/н і б/д

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.03.2007 р.

у справі № 10/212

за позовом Дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Обласного комунального підприємства «Закарпаттеплокомуненерго», м. Ужгород

за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору ВАТ «Закарпатгаз», м. Ужгород

про стягнення заборгованості в розмірі 493 748, 31 грн.

за участю представників сторін:

від позивача –явка необов’язкова –Єнік Є. В. –головний юрисконсульт (довіреність № 370/10 від 29.12.2006 р.)

від відповідача (скаржника) –явка необов’язкова –Ціпле І. Ю. –юрисконсульт (довіреність № 2 від 03.01.2007 р.)

від третьої особи –явка необов’язкова –Коваль А. Ф. –заступник голови правління (довіреність № 07/793 від 10.04.2007 р.)

Представникам сторін у судовому засіданні були роз’яснені права та обов’язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Згідно клопотання сторін, технічна фіксація судового процесу не здійснюється, ведеться протокол судового засідання. Заяв про відвід суддів не надходило.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.04.2007 р. прийнята до свого провадження апеляційна скарга ОКП «Закарпаттятеплокомуненерго», м. Ужгород, розгляд справи призначено на 22.05.2007 р., ухвалою від 22.05.2007 р. розгляд справи відкладався до 19.06.2007 р. з підстав, викладених в ухвалі, явка сторін не була визнана обов’язковою.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.03.2007 р. у справі № 10/212 за позовом ДК „Газ України” НАК «Нафтогаз України», м. Київ до ОКП «Закарпаттятеплокомуненерго», м. Ужгород за участю третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог ВАТ «Закарпатгаз», м. Ужгород про стягнення 493 748, 31 грн. заборгованості за спожитий газ позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 453 195, 27 грн., в тому числі 343 422, 50 грн. основного боргу, 56 869, 11 грн. інфляційних нарахувань, 19 931, 35 грн. 3 % річних, 32 972, 31 грн. пені.

При винесенні оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд керувався ст.ст. 214, 258, 526, 549 –551, 625 ЦК України, ст.230 ГК України, ст. 11 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Правилами подачі та використання природного газу в народному господарстві України, затвердженими Наказом Державного комітету України по нафті і газу № 355 від 01.11.1994 р., а також положеннями укладеного між сторонами договору на постачання природного газу № 1-06/02-1169 ТЕ-12 від 25.06.2002 р. та мотивував його тим, що оскільки відповідач оплатив вартість поставлених обсягів газу частково, то заборгованість становить в розмірі 343 422, 50 грн., а щодо нарахування пені, то вимоги підлягають задоволенню лише в сумі 32 972, 31 грн., оскільки згідно статей 258, 549 –551 ЦК України, чинного з 01.01.2004 р., стягненню підлягає пеня за прострочку з 01.01.2004 р. по 01.09.2004 р. Позовні вимоги в частині суми 3 % річних та інфляційних нарахувань господарський суд вважає обґрунтованими, а нарахування штрафу в розмірі 7 % від вартості поставленого газу місцевий господарський суд вважає неправомірним з огляду на те, що згідно норм п. 5 Прикінцевих положень ГК України, ч. 2 ст. 230 цього ж кодексу до спірних правовідносин не застосовується.

Скаржник, відповідач у справі, не погодився з рішенням господарського суду Закарпатської області, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення, а в позові відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідно до п. 2.7 Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві України, кількість поставленого газу повинна визначатись постачальником за власними приладами обліку і лише у випадку їх відсутності обсяг поставленого газу визначається за приладами споживача, а отже, ні п. 4.1 договору, ні п. 2.7 Правил не передбачають обов’язок відповідача обліковувати спожитий ним протягом спірного періоду газ за допомогою лічильників з класом точності 1. Крім цього, у своїй скарзі відповідач визнає борг в розмірі 30 880, 47 грн. за несплату кількості поставленого газу, виходячи з показників приладів обліку.

Апелянт також подав доповнення до апеляційної скарзі, в якому повідомив, що у рішенні місцевого господарського суду невірно вказано сторону у справі, а саме замість Обласного комунального підприємства «Закарпаттеплокомуненерго»зазначено Закарпатське обласне державне підприємство теплових мереж «Закарпаттеплокомуненерго».

Позивач, скориставшись правом, наданим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи, викладені в ній, просить залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що за домовленістю сторін обсяг спожитого відповідачем природного газу має визначатися приладом обліку, клас точності якого встановлений п. 2.7 Правил, відповідно до якого такими приладами повинні бути об’ємні, швидкісні та інші лічильники, які дозволені для застосування Держстандартом України з класом точності не гірше ніж 1.0. Також позивач, звертаючись до ст.ст. 1, 9 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», зазначає, що засоби вимірювальної техніки застосовуються виключно при відповідності їх вимогам щодо точності, встановлених для цих засобів у певних умовах їх експлуатації.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі, доповненні до неї та відзиві на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав:

Із наявних у справі матеріалів вбачається, що між ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України», м. Київ (постачальник) та ОКП «Закарпаттеплокомуненерго», м. Ужгород (покупець) 25.06.2002 р. було укладено договір № 1-06/02-1169 ТЕ-12 на постачання природного газу.

Згідно умов укладеного договору, постачальник зобов'язувався передати покупцю природний газ виключно для вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій ( в міжопалювальний період –для вироблення гарячої води для цих споживачів) –надалі газ, а покупець –прийняти та оплатити газ відповідно до умов укладеного між сторонами договору № 1-06/02-1169 ТЕ 12 від 25.06.2002 р. на постачання природного газу із змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 18.09.2002 р., а саме в такому порядку: - перша оплата в розмірі 34 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; - наступні оплати проводяться плановими платежами, а саме по 33 % від вартості запланованих місячних обсягів, до 10-го та 20-го числа поточного місяця. Остаточний розрахунок здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу (за звітний місяць ) до 10 числа місяця, наступного за звітним.

На виконання згаданого вище правочину, у серпні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2002 р. позивач поставив відповідачу природний газ в об'ємі 9 100, 900 тис. куб. м. на загальну суму 2 014 393, 20 грн., що підтверджується доданими до справи копіями щомісячних актів приймання-передачі природного газу.

З поданого позивачем розрахунку основного боргу, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що відповідачем оплату вартості поставлених обсягів газу проведено частково, на суму 1 670 970, 70 грн., в результаті чого утворився борг в розмірі 343 422, 50 грн.

Отже, апеляційна інстанція погоджується з господарським судом першої інстанції щодо того, що позовні вимоги в частині стягнення суми 343 422, 50 грн. є документально підтвердженими і обґрунтованими.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на те, що відповідач не оплатив в установленому договором порядку вартості поставленого природного газу, борг в розмірі 343 422, 50 грн. за поставлений природний газ підлягає стягненню.

За допущену прострочку платежів на підставі п. 7.2 договору та ст. 624 ЦК України відповідачу нараховано пеню в розмірі 49 485, 77 грн. за прострочку в період з   01.09.2003 р. по 01.09.2004 р.

Підтримуючи позицію місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд також вважає, що позовні вимоги в частині пені, яка нарахована за період з 01.09.2003 р по 31.12.2003 р. в розмірі 16 513, 46 грн., не можуть бути визнані, оскільки ґрунтуються на нормах ст.ст. 258, 549 –551 ЦК України чинного з 01.01.2004 р. Дія норм вказаних статей не поширюється на період прострочки з 01.09.2003 р. по 31.12.2003р. У відповідності до положень ст.ст. 258, 549 –551 ЦК України (чинного з 01.01.2004 р.), стягненню підлягає пеня за прострочку з 01.01.2004 р. по 01.09.2004 p., розмір якої згідно проведеного господарським судом  перерахунку складає 32 972, 31 грн. Решту вимог в частині стягнення пені правомірно було відхилено судом.

За прострочку виконання грошового зобов'язання відповідачу на підставі ст. 214 ЦК УРСР, ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних від простроченої суми та індекс інфляції. Так, згідно розрахунку, який міститься у матеріалах даної справи, розмір нарахування 3 % річних складає –19 913, 35 грн., а розмір інфляційних нарахувань –56 869, 11  грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої суми 3 % річних та інфляційних нарахувань правомірно та обґрунтовано були задоволені господарським судом Закарпатської області.

За прострочення грошового зобов'язання відповідачу на підставі ч. 2 ст. 230 ГК України нараховано 7 % штрафу від вартості поставленого газу, розмір якого становить 24 039, 58 грн.

Господарський суд апеляційної інстанції вважає, що згідно норм п. 5 розділу IX «Прикінцеві положення Господарського кодексу України», до спірних правовідносин не застосовуються положення ч. 2 ст. 230 ГК України. А відтак, вимоги в частині стягнення 7 % штрафу за прострочення грошового зобов'язання господарський суд правомірно визнав необґрунтованими.

Заперечення позивача щодо необхідності застосування  даних приладів обліку, які встановлено на газоспоживаючому обладнанні і мають клас точності 1, 5 не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне:

П. 10.1 Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві України, затверджених Наказом Державного комітету України по нафті і газу № 355 від 01.11.1994 р. визначено, що розрахунки за газ здійснюються за цінами та в порядку, передбаченому договорами, які укладаються між газопостачальною і газозбутовою організаціями та споживачами, а також між газозбутовими організаціями та споживачами.

Згідно п. 10.2  цих Правил, термін оплати, порядок нарахування оплати і перевірки правильності нарахування обумовлюються договором між сторонами.

Відповідно до п. 4 договору № 1-06/02-1169 ТЕ-12 на постачання природного газу від 25.06.2002р. (з врахуванням доповнень та змін 18.09.2002 р.), кількість газу, яка подається покупцеві, визначається по атестованих контрольно-вимірювальних пристроях, що встановлені у покупця (споживача) що повинні мати клас точності, зазначений у п.2.7 вищезгаданих Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві України.

Таким чином, за домовленістю сторін обсяг спожитого відповідачем у спірній ситуації природного газу має визначатись приладом обліку, клас точності якого встановлений п. 2.7 вищезазначених Правил.

З врахуванням Наказу Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України № 103 від 19.06.1997 р. і Висновку Міністерства юстиції України № 3/16 від 20.03.2002 р., у спірному періоді правовідносин між учасниками справи, діяла редакція п. 2.7 Правил від 20.09.1995 р., яку було відновлено внаслідок втрати чинності Наказу № 103 від 19.06.1997 р. Зміст даної редакції і було закладено в основу п. 4 укладеного між сторонами договору № 1-06/02-1169 ТЕ-12 на постачання природного газу від 25.06.2002 р. (з врахуванням доповнень та змін від 18.09.2002 р.), щодо встановлення класу точності приладів обліку.

Згідно п. 2.7 Правил, кількість поданого природного газу газопостачальною організацією газозбутовій організації та окремим споживачам визначається приладами обліку витрат природного газу постачальника. Такими приладами повинні бути лічильники з класом точності не гірше ніж 1, 0. Інших відомостей про клас точності лічильників п. 2.7 Правил не містить.

Отже, із урахуванням того, що клас точності, яким буде здійснено обмір кількості спожитого відповідачем газу, за домовленістю між учасниками спору, визначається п. 2.7 Правил, достовірними даними про кількість спожитого відповідачем природного газу у спірному періоді будуть показники лічильника класу точності не гірше ніж 1, 0. За інших обставин кількість спожитого газу повинна встановлюватись по проектній номінальній потужності газового обладнання і кількості годин його роботи.

Крім цього, колегія суддів апеляційного господарського суду, як і місцевий господарський суд, не може прийняти, як безспірний доказ відповідності приладів обліку вимогам стандартів, акти метрологічного нагляду, якими Закарпатський державний центр стандартизації, метрології та сертифікації оформляв перевірку дотримання підрозділами відповідача вимог Закону України „Про метрологію та метрологічну діяльність”. Документами, що інформують про наявні у відповідача прилади обліку та їх відповідність державним стандартам є свідоцтва державної метрологічної атестації вузлів обліку, відповідно до ПМА 03-01-2002 (ст. 11 Закону України „Про метрологію та метрологічну діяльність”).

Також у матеріалах цієї справи відсутні докази встановлення відповідності методики обрахунку газу метрологічним вимогам, що передбачені ГОСТ 2939-63.

Як слушно зауважив господарський суд Закарпатської області, відсутність у відповідача реєструючих приладів вимірювання параметрів газу перешкоджає здійснити обрахунок спожитого газу за формулою, встановленою ГОСТ 2939-63 для забезпечення виконання ст. 1 Закону України «Про нафту і газ»та п. 2.12 Правил.

Таким чином, враховуючи наведене, а також положення чинного законодавства України, апеляційна інстанція дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм законодавства України, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обстпавини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 89, 91, 99, 101-105 ГПК України, -

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду Закарпатської області від 26.03.2007 р. у справі № 10/212 залишити без змін.

2.          Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Закарпаттеплокомуненерго», м. Ужгород  залишити без задоволення.

3.          Судові витрати по апеляційній скарзі віднести на скаржника.

4.          Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

5.          Постанова може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя                                                                                П. Д. Скрутовський

Суддя                                                                                                       В. В. Онишкевич

Суддя                                                                                                       М. Г. Слука