ПОСТАНОВА

"22" серпня 2007 р.
Справа № 7а/77-2383

12 год. 00 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді  Стадник М.С.

при секретарі судового засідання Єднак О.М.

Розглянув справу

за позовом: Приватного малого підприємства „Комерційна фірма „Цейлон”, м. Тернопіль, вул. Київська, 10/18, 46000

до відповідача: Тернопільської об’єднаної державної податкової інспекції, вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003

за участю представників сторін:

позивача:          Дембіцький Павло Орестович –наказ № 05 від 03.05.07р.;

Грицаєв Павло Миколайович –доручення від 22.05.07р.;

відповідача:           Лисий Ярослав Ігорович –довіреність № 45761/7/10-015 від 02.07.07р..

Суть справи:

Приватне мале підприємство „Комерційна фірма „Цейлон” звернулося з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення № /0/22802 прийнятого 23.03.2007р. Тернопільською об’єднаною державною податковою інспекцією, яким підприємству визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток в сумі 34747,5грн..

Представникам сторін в судовому засіданні роз’яснено їх права і обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України).

В засіданні з 07.08.2007р. по 22.08.2007р. на підставі ст. 150 КАС України оголошувалися перерви для надання сторонам можливості подати додаткові матеріали в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Податкова інспекція проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що спірне повідомлення-рішення відповідає чинному законодавству, підтвердженням чого є акт виїзної планової перевірки № 2488/23-222/24628602 від 16.03.2007р., яким встановлено факт порушення позивачем норм Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, у зв’язку з чим підприємству правомірно визначено податкове зобов’язання по податку та  штрафних санкціях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановлено:

- Тернопільською об’єднаною державною податковою інспекцією на підставі підпункту „б” пункту 4.2.2 ст. 4 та підпункту 17.1.3. ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 20.12.2000р. № 2181-III (далі Закон 2181) прийняте податкове повідомлення-рішення № /0/22802, яким Приватному малому підприємству „Комерційна фірма „Цейлон” визначено податкове зобов’язання за платежем 34747,50 грн. податку на прибуток, із яких  23165 грн. основний платіж  та 11582,50 грн. штрафні санкції.

Підставою для визначення податкового зобов’язання, згідно податкового повідомлення – рішення, є акт перевірки № 2488/23-222/24628602 від 16.03.2007р. оформлений за результатами виїзної планової перевірки, проведеної на предмет дотримання підприємством вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2004р. по 31.12.2006р., яким встановлено заниження податку на суму 23165 грн. в результаті неправомірного включення підприємством до валових витрат 92655 грн., що складає  вартість посередницьких послуг оплачених  за реалізацію страхових полісів, переданих на комісію пов’язаним особам , за цінами вище звичайних, чим порушило пп. 7.4.2., 7.4.3 п. 7.4. ст. 7  Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (далі Закон про оподаткування прибутку).

За вищевказане порушення, згідно поданого інспекцією розрахунку, до підприємства відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону 2181 застосовано штрафні санкції в сумі 11582,50 грн., що становить 50% від заниженої суми податку.

Позивач оспорюючи рішення посилається на безпідставність донарахування податковим органом ПМП „Комерційна фірма „Цейлон” податку на прибуток, вказуючи при цьому на відсутність з боку платника податків порушень норм податкового законодавства, що регулює спірні правовідносини. Також просить суд звернути увагу на те, що відповідачем необґрунтовано взято до уваги за базовий найнижчий відсоток комісійної винагороди за надані послуги, а донарахування податкового зобов’язання в результаті застосування звичайних цін здійснено без передбачених для цього законодавством підстав.

Суд, керуючись ст. 86 КАС України, давши оцінку поданим сторонами доказам та  наведеним доводам, прийшов до висновку, що позов  підлягає задоволенню.

При цьому суд  виходив із наступного:

- згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов‘язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- відповідно до Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, контролюючим органом стосовно сплати податків є податкові органи, які уповноважені здійснювати контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податкових зобов’язань платниками податків та здійснювати заходи з погашення податкового боргу;

- до суб’єктів підприємницької діяльності, за порушення норм чинного законодавства, органи державної податкової служби застосовують заходи, передбачені вищезазначеним Законом, на підставі матеріалів перевірки, результати яких оформляються актом документальної перевірки відповідно до „Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства”, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України (далі Порядок), розробленого на виконання Закону, шляхом прийняття  податкових повідомлень –рішень на підставі Закону 2181.

Відповідно до п. 1. ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень обов’язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення покладається на відповідача.

В даному випадку, доказом правомірності притягнення підприємства до відповідальності за порушення норм чинного законодавства є акт перевірки.

Податкова інспекція, на підтвердження правомірності прийняття спірного рішення, посилається на акт перевірки № 2488/23-222/24628602 від 16.03.2007р., який не підтверджує порушення підприємством норм чинного законодавства зазначених в рішенні, оскільки:

- відповідно до пп.7.4.2. п.7.4. ст.7 Закону про оподаткування прибутку, витрати , понесені платником податку у зв’язку з придбанням послуг у пов’язаної особи визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Як випливає із матеріалів справи, акту перевірки, за умовами укладеного між ЗАТ „Українська страхова компанія „Княжа” договору доручення № 20-2005/а від 23.12.2005р., додаткової угоди від 17.01.2006р. до договору доручення № 20-2005/а від 23.12.2005р.; ВАТ „Українська страхова компанія „Гарант-АВТО” договору доручення № 0005231 від 04.01.2005р., доповнення № 2 від 05.01.2005р. до договору від 04.01.2005р.; ВАТ „Страхова компанія Універсальна” договору доручення про надання агентських послуг по страхуванню від 30.12.2004р., доповнень до договору від 05.01.2005р. та від 01.11.2005р. № 1 до договору від 30.12.2004р.; МФ ЗАТ СГ „ТАС” та ПМП „Комерційна фірма „Цейлон” (Агент) , Агент взяв на себе зобов’язання укладати від імені Страховиків договори страхування на території України цивільної відповідальності власників транспортних засобів, що входить в систему „Зеленої карти” за полісами страхових товариств , на умовах винагороди.

На виконання вищезазначених зобов’язань позивачем (Посередник) з метою розширення мережі щодо реалізації полісів обов’язкового страхування укладено договори доручення (агентські угоди) з Приватним підприємством „Кобза”, Товариством з обмеженою відповідальністю „Страховий брокер „Вавілон”, Приватними підприємцями Субчук О.М., Гаснюк О.Й., Юрченко В.В., Дорогуцькою Е.З., Вотіковою Г.О., Ерделі К.Й., Грушковською Л.М., Ткачук А.М., Тищук Т.П., Греняк М.І., Давидовим Я.П., Думало О.М., Гусєвою Г.В., Дембіцьким П.О. (Агенти). Оплата за надані послуги  згідно укладених договорів здійснюється Посередником в розмірі визначеному актами виконаних робіт.

Агенти Субчук О.М. являється керівником ПМП „Комерційна фірма „Цейлон”, а Дембіцьким П.О. засновником ПМП „Комерційна фірма „Цейлон” (частка у статутному фонді 100%) та ТзОВ ”Страховий брокер „Вавілон” (42,4%), тобто є взаємопов’язаними особами з позивачем, а тому надані ними послуги оподатковуються  в порядку передбаченому пп.7.4.2. п.7.4. ст.7 Закону про оподаткування прибутку, який поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку на прибуток, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками (  пп. 7.4.3 п. 7.4 статті 7  даного Закону).

Підприємці Субчук О.М. та Дембіцький П.О. являються суб’єктами господарювання, які перебувають на спрощеній системі оподаткування і не являються платниками податку на прибуток (пункт 6 Указу Президента України від 03.07.1998р. № 727/98).

При визначені правильності формування позивачем валового доходу у спірний період ( 2005 –2006 рр.), податкова інспекція, перевіряючи  відповідність  вартості послуг наданих пов’язаними особами по агентських угодах звичайним цінам,  прийшла до висновку , що підприємством встановлено їм розмір комісійної винагороди значно вищий ніж іншим суб’єктам господарювання, тобто винагорода є більшою за звичайну ціну.

Дані твердження податкової інспекції не відповідають дійсності, оскільки:

- відповідно до абз. першого пп. 1.20.1. п. 1.20. ст. 1 Закону про оподаткування прибутку, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. При цьому, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін, якщо не доведене зворотне.

Обов’язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни  у випадках, визначених Законом про оподаткування прибутку, згідно п. 1.20.8. даного закону покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 п. 1.20. ст. 1 Закону про оподаткування прибутку.

На виконання даного пункту, податкова інспекція направила запит щодо повідомлення їй інформації про визначення комісійної винагороди  ПП Субчук О.М. та Дембіцькому П.О., на що, підприємство  повідомило, що при визначені комісійної винагороди керувалося пп.1.20.1 п. 1.20. ст. 1 Закону про оподаткування прибутку.

Не погоджуючись з даними підприємства, податкова інспекція зобов’язання була застосувати  порядок визначений пп. 1.20.10. п. 1.20 ст. 1 Закону про прибуток, а саме довести,  що договірна ціна є більшою за звичайні ціни, що діяла на дату такого придбання послуг,  за процедурою встановленою законом для нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами. Порядок визначення суми податкового зобов’язання за непрямими методами передбачений пп. 4.3.3., 4.3.5., 4.3.7. п. 4.3. ст. 4.Закону 2181, а саме в судовому порядку. Відповідно до даних норм закону, обвинувачення особи в ухиленні від сплати податків не може ґрунтуватися на визначенні податковим органом податкового зобов’язання з використанням непрямого методу до остаточного вирішення справи судом.

Як встановлено в процесі розгляду справи, податкова інспекція не зверталася до суду з позовом про підтвердження правомірності нарахування 23165 грн. суми податкового зобов’язання по податку на прибуток визначеної непрямими методами, а отже таке зобов’язання визначено з порушенням порядку встановленого законодавством та не знаходить підтвердження в акті перевірки.

Так, звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються згідно п. 13 Указу Президента України „Про деякі заходи з дерегулювання  підприємницької діяльності” на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. За даною нормою Указу, звичайні ціни  не можуть встановлюватися  органами виконавчої влади , якими є податкові органи, які використовують їх для нарахування та стягнення податків, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Матеріалами  справи підтверджено , що в процесі перевірки запити до уповноваженого державного органу з приводу статистичного рівня цін на послуги які надані позивачу фізичними особами –підприємцями не направлялися. Не містить акт перевірки і відомостей щодо того, що податковою інспекцією  при визначені звичайної ціни використано  інформацію передбачену в пп. 1.20.2 Закону про оподаткування прибутку .

При таких обставинах, податкова інспекція не довела належними доказами правомірність визначення підприємству податкового зобов’язання по податку на прибуток та штрафних санкціях, у зв’язку з чим податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 2, 6 ,7, 86, 160-163, п. 6 розділу Прикінцеві та перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Скасувати податкове повідомлення-рішення № /0/22802 прийняте Тернопільською об’єднаною державною податковою інспекцією 23.03.2007р. про визначення Приватному малому підприємству „Комерційна фірма „Цейлон” 23165 грн. податку на прибуток та 11582,50 грн. штрафних санкцій.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі „21” вересня 2007р. до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви - подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                                    М.С. Стадник