ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

17.10.07                                                                                           Справа№ 3/246А

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

За позовом: ДПІ у Галицькому районі м. Львова

До відповідача-1: ТзОВ „Укрінвесткабель”, м. Львів

До відповідача-2: ТзОВ ВКФ „Онтен”, м. Львів

Про визнання н/д господарського зобов’язання

За участю представників:

від позивача: Демідюк І. - представник

від відповідача-1: Шимчишин І.С.-представник

від відповідача-2: не з’явився

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст. 49,51   КАС України.

Суть спору: Державна податкова інспекція у Галицькому районі м. Львова звернулася з позовом до ТзОВ „Укрінвесткабель”, м.Львів  та ТзОВ ВКФ „Онтен”, м.Львів про визнання недійсним господарського зобов”язання в порядку ст.ст.207,208 ГК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити  позовні  вимоги з  мотивів наведених  в позовній  заяві, матеріалах справи  та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач-1 з позовними вимогами не погоджується з  підстав і мотивів, викладених у запереченні на позов. ТзОВ „Укрінвесткабель” стверджує, що жодного умислу на укладення спірного договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави  не мав.

Відповідач-2 в жодне із судових засідань не з’явився, заперечень на позов не подав.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою витребування у позивача доказів в обґрунтування позовних вимог.

Повний текст постанови виготовлений  , підписаний  та оголошений 17.10.2007 року.

Суд , заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши  докази в їх сукупності , встановив наступне:

Головним відділом податкової міліції ДПІ у м. Львові встановлено факт фінансово-господарських взаємовідносин ТзОВ „Укрінвесткабель”, що знаходиться на обліку в ДПІ у Галицькому районі м. Львова з ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД”, яке містить ознаки фіктивності, а саме:

встановлено, що протягом 2003-2005 років на підставі угоди № 1/9 від 01.09.2004 року, а також інших угод ТзОВ „Укрінвескабель” здійснювало фіктивне придбання товарно-матеріальних цінностей (безтоварні операції) в ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД”. У відповідності до наявних в ГВПМ ДПІ у м. Львові оригіналів первинних бухгалтерських документів ТзОВ „Укрінвесткабель” протягом зазначеного періоду нібито здійснило придбання ТМЦ в ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” на загальну суму 858185,44 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ту обставину, що в провадженні СВПМ ДПА у Львівській області знаходилась кримінальна справа по обвинуваченню Теплінського Є.О., Супереки О.І., Козловського В.М. та Кріля О.Я. у вчиненні злочинів передбачених ст. 205 ч.2, 191 ч.5, 366 ч.2 КК України, в ході розслідування якої встановлено, що ТзОВ „Укрінвесткабель” в період 2003-2005 р. з метою заниження сплати податків, оформляло документи про нібито придбання товарно-матеріальних цінностей в ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД”.

Позивач стверджує, що під час розслідування було встановлено, що рух товарно-матеріальних цінностей між вказаними підприємствами був відсутній. Фактично Суперека О.І., являючись службовою особою ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД”, не оформляв та не підписував документи щодо реалізації товарно-матеріальних цінностей ТзОВ „Укрінвесткабель” (підтверджується висновками судово почеркознавчої експертизи), а документи про придбання ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” товарів, які в подальшому нібито реалізовані ТзОВ „Укрінвесткабель”, були виготовлені за допомогою підроблених печаток, виявлених під час обшуку в приміщенні, яке використовувалось ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД”.

Як зазначає позивач, вироком Франківського районного суду м. Львова встановлено вину Супереки О.І. у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

Саме з цих підстав ДПІ у Галицькому районі м.Львова  звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст..207 ГК України господарського зобов’язання ( яке виникло з угоди купівлі-продажу товару) таким, що вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави  та застосування наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов не обгрунтований і не підлягає до задоволення.

При  прийнятті  постанови,  суд  виходив  з наступного :

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

ТзОВ „Укрінвесткабель”(відповідач 1) здійснював придбання товарно-матеріальних цінностей у ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” (відповідач 2), що підтверджується виписаними ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” податковими накладними, наявними в матеріалах справи в кількості 12 штук на загальну суму 583 305, 21 грн.

Податкові накладні виписані з 02.12.2003 року по 03.08.2004 року, тобто стосуються періоду як до набрання чинності Господарським кодексом України (ГК України набрав чинності 01.01.2004 року), так і періоду після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 49 ЦК УРСР (що був чинним в період до 01.01.2004 року, тобто на час виписування ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” тієї частини податкових накладних, котрі датовані до 01.01.2004 року), якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами  -  в  доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход  держави все  одержане  нею  і  все  належне  з  неї  першій  стороні    на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у  однієї  з сторін все одержане нею за угодою повинно  бути  повернуто  другій стороні, а одержане останньою  або  належне  їй  на  відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України(який є чинним з 01.01.2004 року і стосується тієї частини податкових накладних, які виписані ТзОВ ВКФ „Онтен ЛТД” після 01.01.2004 року), господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України (який є чинним станом на час розгляду судом позовної вимоги позивача про застосування юридичних наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу України у вигляді стягнення всього одержаного за зобов’язанням в дохід державного бюджету), якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що при  розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України (норма відповідного змісту на даний час закріплена в ст.207,208 Господарського кодексу України) судам слід мати на увазі,  що  дія  цієї  норми  поширюється  на  угоди,  які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди,  спрямовані на використання  всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на  шкоду  правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства,  на  незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження  чи придбання всупереч встановленим правилам  предметів,  вилучених  з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі,  суд  повинен  у  рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел  на  досягнення  цієї  мети.

Санкції, передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України,  застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою  застосування цих санкцій є наявність наміру(умислу) на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно  ст.71  Кодексу  адміністративного   судочинства  України   кожна   сторона  повинна  довести  ті обставини  на  яких ґрунтуються  її  вимоги  та  заперечення.

Податковим органом(позивачем) не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач 1 чи відповідач 2 при здійсненні операцій по придбанню відповідачем 1 товарно-матеріальних цінностей у відповідача 2 мали намір(умисел) на порушення інтересів держави та суспільства, не обґрунтовано, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета кожної із сторін і хто із учасників мав умисел на досягнення цієї мети (хоча суд в ухвалах від 16.08.2007 року та 13.09.2007 року вимагав у позивача обґрунтування наявності наміру на порушення інтересів держави та суспільства в діях одного чи обох відповідачів(ухилення від оподаткування тощо), з доданням відповідних доказів).

Посилання позивача на Вирок Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2006 року по справі № 1-123 не обгрунтовує наявності наміру (умислу) на порушення інтересів держави та суспільства з боку ТзОВ ВКФ “Онтен ЛТД”, оскільки у вироку Кріль О.Я.(директор ТзОВ ВКФ “Онтен ЛТД”) зазначений як свідок, а не як обвинувачений, цим вироком засуджено зовсім іншу особу –Супереку О.І., який не являється посадовою особою ТзОВ ВКФ “Онтен ЛТД”. Вирок у кримінальній справі не може підтверджувати умисел(намір) на порушення інтересів держави та суспільства у особи, яка проходила у справі свідком, і яку не було засуджено цим вироком.

Щодо посилання позивача на лист від 11.07.2007 року № 4032/26-31 за підписом в.о.начальника ГВПМ ДПІ у м.Львові, то суд відзначає, що зазначений лист не відноситься до документів, визначених у ч.1 ст.72 КАС України, які є підставою для звільнення від доказування тих чи інших обставин. Також у відповідності до ч.4 ст.70 КАС України, лист не може підтверджувати обставин щодо наявності наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства.

Окрім цього, слід зазначити, що в листі йдеться про те, що в провадженні СВПМ ДПА знаходилася (вжито минулий час) кримінальна справа по обвинуваченню Теплінського С.О., Супереки О.І., Козловського В.М. та Кріля О.Я. у вчиненні злочинів передбачених ст.ст.205 ч.2, 191 ч.5, 366 ч.2 КК України. Водночас, із змісту Вироку Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2006 року по справі № 1-123 вбачається, що підсудним по справі був лише Суперека О.І., а  Теплінський С.О., Козловський В.М. та Кріль О.Я. проходили по справі на момент судового розгляду як свідки. Окрім того, навіть стосовно підсудного Супереки О.І. судом при винесенні вироку було виключено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), ч.2 ст.366 КК України (службове підроблення), ч.3 ст.212 КК України(ухилення від сплати податків, зборів, інших обов’язкових платежів), ч.5 ст.191  КК України(привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем). Суд у вироку зазначив, що протиправні дії  Супереки О.І. повністю охоплюються диспозицією ч.2 ст.367 КК України (службова недбалість).

Таким чином, податковим органом не доведено, що угоду (господарське зобов’язання) укладено відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Окрім вищенаведеного, слід відзначити, що частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статтею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування податкових накладних мало місце за період з 02.12.2003 року по 03.08.2004 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163,167 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.          В задоволенні позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 17.10.2007р.

Суддя                                                                                                       Березяк Н.Є.