ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

10.05.2007
Справа №2-23/14735-2006А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача – Ярош А.С.- представник, дов. від 16.01.2007р. №03,

від відповідача - Шиленко О.В.- держаний податковий інспектор сектору інформаційно-аналітичного забезпечення та звітності юридичного відділу, дов. від 15.12.2005р. №18334/9/10 ,

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітмет» (95034, АР Крим, м. Сімферополь, вул.Рєпіна,122)

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АРК (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. М.Залки, 1/9)

про визнання нечинним податкового  повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітмет» звернулося до господарського суду Автономної Республіці Крим з  адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АРК про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 11.08.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість  в сумі  289653грн., у тому числі: основний платіж -  193102,00грн., штрафні санкції – 96551,00грн.

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у запереченнях  на позов       (том 1, аркуш справи 20).

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від 06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає що, позов  підлягає задоволенню з наступних підстав.

За результатами позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітмет» з питань взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Азовпромхолдінг» за  лютий, березень, червень, липень 2005р. складено довідку від 27.07.2006р. №184/23-4/24029801, (том 1, аркуш справи 8-10).

Перевіркою встановлено порушення  пункту 1.8 статті 1, підпунктів 7.7.10 пункту 7.7. статті 7 Закону України “Про  податок на додану вартість”, в результаті чого підлягає донарахуванню податок на додану вартість в сумі 193102,00грн., у тому числі: за лютий 2005р. -83624,00грн., за березень 2005р. – 108673,00грн., за липень 2005р. - 805,00грн.

Згідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки, у якому  згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами  підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації  України від 16.09.2002р. №429, зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів  та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень.

Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту  виявлених порушень є підстави  для визначення платнику податкових зобов’язань.

11.08.2006р. на підставі неіснуючого акту перевірки №184/23-4 від 27.07.2006р. відповідачем винесене податкове повідомлення-рішення:№/0 про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 289653,00грн., у тому числі: основний платіж - 193102,00грн., штрафні санкції – 96551,00грн. (том 1, аркуш справи 7).

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з статтею 2 Закону України “Про судоустрій”, суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону, усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору, можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Підставою для нарахування позивачу податку на додану вартість в сумі 193102,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 96551,00грн. стали наступні обставини.

Відповідно  до частини1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 72 цього Кодексу.

Перевіркою встановлено, що до складу податкового кредиту позивачем віднесені податкові накладні від Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовпромхолдинг» на суму 552812,84грн., у тому числі: лютий 2005р. – 247426,45грн., березень 2005р. -262350,95грн., червень 2005р.- 43021,44грн.

Відповідач вважає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Вітмет» неправомірно заявлені  до відшкодування суми податку на додану вартість, що тягне за собою застосування штрафних санкцій в сумі 96551,00грн.

Державна податкова інспекція у м. Сімферополі АР Крим не прийняла до уваги той факт, що сума бюджетного відшкодування прямо залежить від вірності визначення суми податкового зобов’язання  та податкового кредиту.

Згідно пункту 3 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства  України  обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Як відображено у довідці позапланової невиїзної перевірки з питань взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Азовпромхолдінг» від 27.07.2006р. правильність віднесення сум податку на додану вартість та податкового зобов’язання та податкового кредиту за Деклараціями: за лютий 2005р., березень 2005р., червень 2005р. повністю підтверджена актами документальних позапланових перевірок: від 29.04.2005р., від 25.05.2005р., від 20.10.2005р., за результатами яких порушень встановлено не було (том 1, аркуш справи 8).

Отже, вказані факти відображені в довідки позапланової невиїзної перевірки не оспорюються сторонами, та приймаються судом як доведені. Здійснення господарських операцій, як в частині поставки товарів, так і в частині оплати, не оспорюються сторонами.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України у справах про протиправність рішень суб’єктів владних повноважень обов’язок доказування  правомірності таких рішень покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Державною податковою інспекцією у м. Сімферополі АР Крим не прийнято до уваги, що згідно пункту 1.7 статті 1  Закону України “Про  податок на додану вартість” податковим  кредитом є сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов’язання звітного періоду звітного періоду,  яка визначена  згідно даному Закону.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4. статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” визначено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів(робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів або нематеріальних активів, які підлягають амортизації.

Не  дозволяється  включення  до  податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”).

Як підтверджується матеріалами справи, в наданих  податкових накладних, отриманих від Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовпромхолдінг» на суми: у лютому 2005р. – 247426,45грн., у березні 2005р. – 26230,95грн., у липні 2005р. - 43021,44грн. заповнені всі передбачені законом реквізити, є печатки та підписи особи, яка виписала  податкові накладні.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача та є підставою для нарахування податкового кредиту. Отже,  суми бюджетного відшкодування, відображені в податкових деклараціях відповідних періодів, визначені вірно.

Що стосується посилань Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим на  порушення пункту 1.8 статті 1 Закону України “Про податок на додану вартість”,  то слід зазначити що,  спірним за даною справою є питання про право Товариства з обмеженою відповідальністю «Відмет» на податковий кредит, а вказаний пункт 1.8 дає тільки визначення терміну “бюджетне відшкодування” і не визначає ніяких підстав, від яких би  залежало право на податковий кредит.

Пунктом 1.8 статті 1 Закону України “Про податок на додану вартість” визначається, що бюджетне відшкодування – це сума, яка підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв’язку з надмірною сплатою  податку у випадках, визначених даним Законом. Вказаний пункт дає загальне розуміння  поняттю “бюджетне відшкодування” і є відсильною нормою, оскільки  безпосередньо  не встановлює  порядок визначення суми бюджетного відшкодування, а відсилає  до інших  норм даного Закону.

Іншою такою нормою Закону України “Про податок на додану вартість” є підпункт 7.7.1 пункту 7.7 статті 7, якій передбачає, що суми податку, які підлягають сплаті до бюджету або відшкодуванню з бюджету, визначаються як різниця між загальною сумою податкових зобов’язань, які виникли у зв’язку з якою-небудь поставкою товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, і сумою податкового кредиту звітного періоду. На підставі підпункту 7.7.3 пункту 7.7 статті 7 даного Закону  відшкодуванню платнику податку із Державного бюджету України належить сума, яка при її визначенні згідно підпункту 7.7.1 має від’ємне значення. Таким чином, сума бюджетного відшкодування залежить від правильності визначення суми податкових зобов’язань і податкового кредиту, але не навпаки.

Суд не бере до уваги доводи Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим  про те, що  Товариство з обмеженою відповідальністю «Вітмет»  не доказало факту сплати податку на додану вартість до бюджету через наступне.

Згідно зі статтею 19, статтею  67  Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути  примушений робити те, що не передбачено  законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен  зобов’язаний сплачувати податки та збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Діюче законодавство України, зокрема, і Закон України “Про податок на додану вартість” не встановлюють зобов’язань покупця сплачувати  податок на додану вартість  ще і до бюджету, якщо такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Відповідно до положень Закону України “Про податок на додану вартість” сума податку на додану вартість,  яка включена до ціни  товару, є податковим  зобов’язанням продавця товару і саме продавець товару несе зобов’язання по сплаті даного податку до бюджету. У даному випадку таке зобов’язання  покладено  Державною податковою інспекцією у м. Сімферополі АР Крим на Товариство з обмеженою відповідальністю «Відмет», що протиречить вимогам діючого законодавства.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення в частині визначення  штрафних санкцій з податку на додану вартість суд  зазначає   наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначеній сумі податкове зобов’язання не було узгодженим. Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій у спірному податковому повідомленні - рішенні є неправомірним.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх доказів про донарахування позивачу податкових зобов’язань з податку на додану вартість в сумі  193102,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 96551,00грн.

Таким чином відповідачем неправомірно було здійснені донарахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Відмет» податкового  зобов’язання з податку на  додану вартість  в сумі 289653грн. (у тому числі: основний платіж - 193102,00грн., штрафні санкції – 96551,00грн.) згідно спірному податковому повідомленню-рішенню №/0 від 11.08.2006р.

Частиною 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

Отже, невірне застосування відповідачем норм матеріального права спричинило прийняття неправильного податкового повідомлення-рішення, що є підставою для визнання його нечинним.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Відмет» є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи  та  підлягають  задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені в судовому  засіданні 10 травня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 15 травня 2007року.

На підставі викладеного та керуючись статтями 94, 98, 122, 158-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим №/0 від 11.08.2006р. про визначення податкового зобов’язання з податку на  додану вартість  в сумі  289653,00грн., у тому числі: основний платіж -  193102,00грн., штрафні санкції – 96551,00грн.

3.Стягнути з Державного бюджету України на  користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітмет» (95034, АР Крим, м. Сімферополь, вул.Репіна,122) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.