ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14.08.07                                   м. Київ
3/274-А

15  год. 00 хв.

За позовом
Київського природоохоронного прокурора в інтересах держави в

особі Державного
управління охорони навколишнього природного

середовища в місті
Києві

до                     Київської міської ради

про                   визнання протиправним та
скасування рішення 164/885

від 08.06.2000

Суддя Сівакова В.В.

Секретар
судового засідання Уманець А.В.

Представники:

Від прокуратури     Суходольський С.М. -по дов. № 386 від
30.03.2007

Від позивача           Щербіна Г.С. - по дов. №
01/03-02/418 від 07.08.2007

Від відповідача       Тхорік С.М. -по дов. № 225-КР-917 від
18.07.2007

У засіданні брали участь

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду
міста Києва передані позовні вимоги Київського природоохоронного прокурора в
інтересах держави в особі Державного управління охорони навколишнього
природного  середовища в місті Києві про
визнання нечинним, протиправним  та
скасування рішення Київської міської ради від 8 червня 2000 року № 164/885 «Про
передачу окремих повноважень районним в місті Києві радам з питань регулювання
земельних відносин».

Прокурор позовні вимоги обґрунтовує
тим, що вищезазначене рішення прийнято в
порушення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 7, 8, 19, 22-24
Земельного кодексу України чинного на момент прийняття рішення, статей 2, 4, 5
Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також не відповідає
вимогам чинного на даний час земельного законодавства України.

Позивач позовні вимоги підтримав
повністю.

Відповідач у запереченнях проти
позову просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, що
рішення відповідає вимогам законодавства України, жодним чином не порушує прав
та охоронюваних законом інтересів позивача, у якого, зокрема, відсутні
повноваження з регулювання земельних відносин щодо повноважень органів
місцевого самоврядування здійснювати розпорядження землями або визначення
особливостей землекористування, а також тим, що заявником пропущено строк
звернення до суду.

Господарським судом міста Києва
заслухані пояснення осіб, які беруть участь у справі, досліджені зібрані
докази. За результатами слухання вказаних осіб, дослідження доказів,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням VII сесії ХХІII скликання
Київської міської ради від 8 червня 2000 року № 164/885 «Про передачу окремих
повноважень районним в місті Києві радам з питань регулювання земельних
відносин», відповідно до пункту 1 якого затверджено передати районним в місті
Києві радам повноваження щодо надання в оренду земельних ділянок, для: 1.1
влаштування елементів зовнішнього благоустрою (фонтани, декоративні басейни,
вуличні квіткові вазони, лави, декоративні та функціональні огорожі,  декоративні скульптури, контейнери та урни
для сміття,  павільйони зупинок
громадського транспорту, альтанки, торговельні
автомати,  телефонні будки та
пристрої,  стенди (крім рекламних),  виносні
вітринні  установки,  вхідні
групи,  окремі пішохідні сходи,
садово-паркові споруди); 1.2 розміщення тимчасових  та
пересувних  лотків,  навісів, палаток,   кіосків
(площею  до  20
кв.  м),  що
призначені  для роздрібної
торгівлі, поштових, довідкових та інших операцій; 1.3 розміщення  сезонних
майданчиків  закладів громадського
харчування (площею до 100 кв. м) без права будь-якої забудови; 1.4 ведення
городництва за  рахунок земель
сільськогосподарського  призначення.

Відповідно до пункту 2 названого
рішення районні в місті Києві ради здійснюють
контроль за  використанням  та
охороною земель, додержанням земельного законодавства та приймають  рішення
про  звільнення  самовільно
зайнятих земельних ділянок та знесення
самовільно  збудованих  будівель
і споруд  без  відшкодування
витрат,  здійснених за час
незаконного користування.

Пунктом 3 оспорюваного рішення
встановлено, що: перелік об'єктів, наведених
у  підпунктах  1.1  -
1.3 пункту 1 цього рішення, є вичерпним і не може бути розширений; питання
надання земельних ділянок для потреб, наведених у  пункті
1  цього  рішення,
вирішується  виключно  на
сесійних засіданнях районних  в
місті  Києві рад за умови одержання
висновків головного управління
містобудування  та  архітектури,
міськСЕС, державного
управління  екологічної  безпеки в м. Києві, Київського міського управління
земельних ресурсів. Земельні
ділянки  надаються в оренду
строком до 3 років.  Плата за оренду
таких земельних ділянок має бути не меншою п'яти відсотків грошової оцінки
земельної ділянки на рік; питання
надання  дозволу на розміщення
малих архітектурних  форм  згідно з
п.п.1.1 - 1.2  цього  рішення вирішується  у
порядку, визначеному розпорядженням Київської міської державної  адміністрації
від 26.02.98 № 400 Про порядок розміщення малих архітектурних форм та
об'єктів зовнішньої реклами в м. Києві»; стягнення  плати
за  видачу   дозволів
на розміщення малих архітектурних форм заборонено.

Порядок надання земельних  ділянок
для індивідуального городництва затверджено пунктом 4 рішення.

Наступним пунктом встановлено
заборону управлінню держархбудконтролю та головному управлінню контролю за
благоустроєм  міста  видавати
ордери  на виконання  відповідних робіт до оформлення права
землекористування і у випадку невідповідності проекту вимогам п. 1 цього
рішення.

Згідно пункту 9 повноваження надані
районним в місті Києві радам, передбачені пунктами 1 і 2  цього рішення, не обмежує права Київради
приймати власні рішення з таких питань.

Спір у справі виник з причин того,
що заявник вважає спірне рішення таким, що прийняте відповідачем з порушенням норм
земельного законодавства України та підлягає визнанню недійсним, протиправним,
проти чого відповідач заперечує.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги Київського природоохоронного прокурора не підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації
-позивача у справі.

Як зазначено у спірному рішенні,
його ухвалено на підставі Земельного
кодексу України (561-ХІІ), Закону України «Про столицю України - місто-герой   Київ»(401- XIV),  підпункту
1 пункту 2 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в
Україні»( 280/97-ВР ).

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,
їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обсяг повноважень  міських
рад  встановлюється Конституцією

України, Законом «Про місцеве
самоврядування в Україні», Законом Про столицю України -місто-герой Київ»та
іншими законами України.

Статтею 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»визначено перелік питань, які вирішуються
сільськими, селищними, міськими радами виключно на пленарних засіданнях та їх головами,  зокрема підпунктом 34 частини 1
вирішення  відповідно  до закону питань регулювання земельних
відносин.

Крім питань, зазначених у частині
першій цієї статті, виключно на
пленарних  засіданнях  міських
рад  (міст  з районним поділом), вирішуються питання
визначення обсягу  і  меж
повноважень,  які  здійснюють районні у містах (у разі їх
створення) ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад
районів у містах (підпункт 1 частини 2).

Згідно частини 5 статті 60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в Україні»право комунальної власності на
рухоме і нерухоме майно належить територіальним громадам сіл, селищ, міст,
районів у містах. Статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що право
комунальної власності -це право територіальної громади володіти, користуватися
і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як
безпосередньо так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статей 6 та 10 Закону
України «Про столицю України -місто-герой Київ», місцеве самоврядування у місті
Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через
Київську міську раду, районні у місті Києві ради та їх виконавчі органи.
Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у
частині повноважень, делегованих їм відповідними радами.

Статтею 22 зазначеного Закону
передбачені додаткові права Київської міської ради, пов'язані зі здійсненням
містом Києвом столичних функцій, зокрема встановлювати порядок утримання та
експлуатації об'єктів, розташованих у
місті,  та  прилеглої
до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового,
транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного
обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших
природних ресурсів.

Отже вищезазначеними законами  Київській
міській раді, також,  надано
додаткові  повноваження, зумовлені
спеціальним  статусом  міста
Києва  як  столиці
України.

Конституція України визнає право
за  територіальною  громадою та органами місцевого самоврядування
самостійно вирішувати питання місцевого значення в  межах
Конституції  і  законів
України,  влада в межах закону має
повне право вирішувати будь-яке питання,
що не вилучено із сфери її компетенції і
вирішення  якого  не
доручено жодному іншому органу.

З викладених норм вбачається, що
чинні Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні»і  Закон України «Про столицю України
-місто-герой Київ»до  компетенції міських
рад  відносять  повноваження приймати  рішення з питань регулювання земельних
відносин в межах і порядку, визначених цими та іншими законами та відповідно
делегування повноважень місцевим адміністраціям.

Відповідно до приписів частини 1
статті 1 Земельного Кодексу України (561-XII в редакції діючій на момент
прийняття спірного рішення) земельні відносини в Україні регулюються цим
Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки  Крим, що видаються відповідно до нього.

Статтею 13 Конституції України
визначено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені
якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Статтями 9, 10
Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних  ділянок
у  власність,  надання
їх  у користування,  в
тому  числі  на
умовах  оренди віднесено до
відання Київської міської ради в межах її території.

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України право на розпорядження землею належить радам народних
депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або
надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та
вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого
самоврядування.

Статтею 9 Земельного Кодексу України
(2768-III), що набрав чинності з 01 січня 2002 року, визначені повноваження
Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин, до яких
належить: розпорядження землями територіальної громади міста, передача
земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб,
надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності,
вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, вирішення інших
питань у галузі земельних відносин.

На підставі п. 12 Перехідних положень
Земельного Кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної
власності

повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів,

крім  земель,
переданих  у приватну власність,
та земель, на яких розташовані
державні,   в   тому
числі  казенні,  підприємства, господарські  товариства, у статутних фондах яких державі
належать частки (акції, паї), об'єкти
незавершеного  будівництва  та законсервовані  об'єкти, здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади (із змінами, внесеними згідно із Законами

№
3235-IV  від  20.12.2005, № 489-V від 19.12.2006).

Таким чином, мотиви заявника про те,
що Київська міська рада на час прийняття рішення № 164/885 «Про передачу
окремих повноважень районним в місті Києві радам з питань регулювання земельних
відносин»не була наділена повноваженнями щодо розпорядження землями на
території міста Києва та щодо делегування цих повноважень  районним в місті Києві радам і не є наділеною
на сьогодні, є не обґрунтованими.

Судом, також, не приймаються до
уваги доводи позивача у справі в частині того, що спірне рішення не відповідає
вимогам частині статей 125, 126 Земельного кодексу України (2768-III), як
необґрунтовані, оскільки названі статті передбачають загальні вимоги посвідчення  права
власності  на земельну  ділянку і права постійного користування
земельною ділянкою, проте, спірне рішення є актом органу місцевого
самоврядування про передачу повноважень, а не правочином.

За результатом розгляду даної
справи судом не встановлено, невідповідності змісту спірного рішення
вищенаведеним нормам Закону.

Таким чином, спірне рішення
прийнято відповідачем за дотримання визначеній
законом компетенції  органу,  який
видав цей акт.

Відповідно до частини першої статті
71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Іншого правового обґрунтування
позовних вимог суду не надано.

Таким чином, оспорюванє рішення
прийнято Київською міською радою з дотриманням вимог чинного законодавства, на
підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та
законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог
Київського природоохоронного прокурора.

Згідно ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в
межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом
або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Як встановлено судом 08.06.2000
відповідачем було прийнято спірне рішення № 164/885 «Про передачу окремих
повноважень районним в місті Києві радам з питань регулювання земельних
відносин», відповідно до пункту 1 якого затверджено передати районним в місті
Києві радам повноваження щодо надання в оренду земельних ділянок. Позивачем, як
органом уповноважених державою здійснювати функції держави у спірних
правовідносинах, не подано суду жодного доказу на підтвердження того, що
позивач дізнався про вказане рішення пізніше, та не пропустив строку позовної
давності.

Отже, річний строк для звернення
позивача до суду з адміністративним позовом про оскарження спірного рішення від
08.06.2000. № 164/885, почав обчислюватись з 01.09.2005 - дня коли набрав
чинності Кодекс адміністративного судочинства України, яким була встановлена
вказана норма. Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства
України даний строк сплинув через один рік, тобто 01.09.2006.

Як вбачається з матеріалів справи,
прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі позивача з позовною
заявою про оскарження рішення відповідача від 08.06.2000  31.05.2007, тобто після закінчення вказаного
строку для звернення до адміністративного суду з даним позовом. При цьому,
клопотань про поновлення вказаного строку ані прокурор, ані позивач до суду не
подавали.

Відповідно до ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на ньому наполягає одна із сторін.

Враховуючи звернення прокурора до
суду з адміністративним позовом з пропущенням строку, передбаченого ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства України, неподання прокурором та
позивачем клопотань про поновлення вказаного строку з зазначенням поважних
причин його пропущення, наявність вимог третьої особи про застосування цього
строку, суд вважає, що прокурору у позовних вимогах про оскарження спірного
рішення відповідача слід відмовити.

Відповідно до ст. 104 Кодексу
адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право
звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Суб'єкт владних
повноважень має право звернутися до адміністративного суду у випадках,
встановлених законом.

Згідно з ст. 60 Кодексу
адміністративного судочинства України у випадках, встановлених законом прокурор
може звертатись до адміністративного суду адміністративними позовами про
захист, прав, свобод та інтересів інших осіб і брати участь у цих справах.
Прокурор здійснює в суді представництво інтересів громадянина або держави в
порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати
представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу.

Відповідно    до
ст. 361    Закону    України
«Про    прокуратуру»  представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає у здійсненні від імені держави
процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках,
передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави є
наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших
інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З наведених норм права вбачається,
що особа може звернутись до адміністративного суду за захистом свого права чи
інтересу, або права чи інтересу іншої особи у разі порушення цього права чи
інтересу з боку інших осіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з
адміністративним позовом повинна обґрунтувати та довести наявність порушення
свого або іншої особи права чи інтересу. Ці положення відносяться також до
прокурора подаючи позов, який повинен обґрунтувати і довести порушення
інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи
прокурор звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом інтересів
держави в особі позивача про оскарження рішення відповідача щодо передачі
окремих повноважень відповідача, при цьому прокурор у поданому позові та в
подальшому під час розгляду справи не пояснив та не подав доказів, підтверджуючих
яким чином та які саме інтереси держави були порушені внаслідок прийняття
відповідачем спірного рішення.

За вказаних обставин, суд вважає,
що прокурором не доведено порушення інтересів держави спірним пунктом рішення
відповідача, що також є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 158, 161,
162, 163 та п. 6, 7 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

П О С Т А Н О
В И В:

1. В позові Київського природоохоронного
прокурора в інтересах держави в особі Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в місті Києві відмовити повністю.

2.
Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання
заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому
ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути
оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Суддя

В.В. Сівакова