ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

18.09.07 р.                                                                                     Справа № 36/151

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши матеріали за скаргою стягувача сільськогосподарського товариства „Агрофірма „ЕЛВІКО-Гігант” (представник Затворницький А.М., довіреність від 12.08.07 року), на бездіяльність підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Донецькій області (головний державний виконавець Меркулова Н.А., довіреність 482 від 10.04.07 року), про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця в перебігу примусового виконання наказу господарського суду Донецької області у справі № 36/151 від 26.05.03 року та про визнання недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу від 25.12.06 року, за участю боржника слідчого ізолятора № 5 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області (представник Янакаєва Р.Р., довіреність від 13.06.07 року),

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство „Агрофірма „ЕЛВІКО-Гігант” (далі – Товариство) звернулося до господарського суду Донецької області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області (далі – Служба), в якій просило визнати неправомірною бездіяльність Служби в перебігу примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.05.03 року № 36/151 (далі – Наказ) про стягнення зі слідчого ізолятора № 5 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області (далі – Ізолятор) на користь Товариства 138’486,75 грн. боргу та судових витрат, та визнати недійсною постанови Служби від 25.12.06 року про повернення Наказу без виконання. Вимоги скарги обґрунтовані недотриманням державним виконавцем вимог Закону України „Про виконавче провадження” в частині належного здійснення виконавчих дій протягом встановленого законом шестимісячного строку та невжитті заходів щодо звернення стягнення на грошові кошти Ізолятора.

В судовому засіданні Товариство підтримало викладену у скарзі позицію, зазначило, що строк проведення виконавчих дій – пропущено, наразі жодних дій щодо звернення стягнення на кошти Ізолятора державний виконавець не здійснив, хоча резолютивна частина Наказу вказує саме на необхідність стягнення грошових коштів.

Служба, а згодом і її правонаступник підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Донецькій області (далі – Відділ) не погодився з доводами скарги, зазначивши у письмових запереченнях, що державний виконавець здійснював певну низку виконавчих дій щодо виконання Наказу, зокрема, декілька разів пропонував Товариству отримати в рахунок погашення боргу майнові об’єкти та продукцію, а також 05.05.06 року склав акт державного виконавця про неможливість звернення стягнення на майно боржника Ізолятора в силу закону. Нездійснення дій щодо звернення стягнення на грошові кошти Ізолятора державний виконавець пояснює тим, що боржник є бюджетною установою, із затвердженим кошторисом витрат і нецільове використання його коштів є неправомірним, окрім того, державний виконавець вказав на те, що не вправі звертати стягнення на депозитні рахунки Ізолятора, оскільки на них обліковуються грошові кошти не Ізолятора, а спецконтингенту – засуджених та підозрюваних осіб, які утримуються в Ізоляторі.

Ізолятор (відповідач у справі № 36/151) в судовому засіданні заперечив проти скарги, підтримуючи правову позицію державного виконавця.

В судовому засіданні оголошувалась перерва для підготовки процесуального документу з 4 до 18 вересня 2007 року.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін та органу виконання судових рішень, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд вважає, що скарга Товариства підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України „Про ліквідацію Департаменту державної виконавчої служби” № 1622 від 16.11.06 року, наказу Міністерства юстиції України від 25.01.07 року № 21/5 „Про реформування органів юстиції”, наказу Департаменту Державної виконавчої служби  від 19.01.07 року № 2 „Про ліквідацію регіональних та територіальних органів державної виконавчої служби”, Службу як самостійний виконавчий орган урядового управління – було ліквідовано та приєднано до Головного управління юстиції в Донецькій області, у зв’язку з чим в організаційній структурі органів юстиції створено юридичну особу Відділ, на який покладено державні функції, передбачені Законом України „Про державну виконавчу службу”, повністю ідентичні тим функціям, що здійснювалися Службою.

З огляду на наведене, в силу статті 3 Закону України „Про державну виконавчу службу”, а також у відповідності до матеріалів поточної справи, суд вважає Відділ належним процесуальним правонаступником Служби, на якого покладено функції держави в галузі примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), тому в порядку статті 25 ГПК України права, зобов’язання та процесуальна державна компетенція, що були чинними для Служби (у тому числі зобов’язання рішення про стягнення з Ізолятора коштів), є обов’язковими і для Відділу, як правонаступника Служби в частині здійснення функцій держави в певній соціальній галузі.

Вказана позиція відповідає змістові статті 13 Конвенції про захист прав та основних свобод людини, яка набула чинності для України 11.09.97 року, згідно якої особа має право на ефективний засіб захисту у відповідному національному органі (суді) незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості. В контексті цієї статті під особами, що діяли в офіційній якості, розуміється як Відділ, так і Служба, які мають цілком ідентичну компетенцію та відправляють однакові функції держави в галузі примусового виконання рішень судів.

За змістом скарги, наданих матеріалів та пояснень Служби, державним виконавцем Служби 21.12.05 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання Наказу.

Пояснення Служби щодо вжиття з моменту відкриття виконавчого провадження певних заходів примусового характеру щодо примусового виконання Наказу – суд до уваги не приймає, оскільки:

·          складення акту державного виконавця від 05.05.06 року про неможливість звернення стягнення на майно Ізолятора – не має жодного юридичного значення, оскільки заборона на звернення стягнення на майно Ізолятора вже встановлена частиною 5 статті 26 Закону України „Про Державну кримінально-виконавчу службу України”, який набрав законної сили 20.07.05 року – з моменту його оприлюднення в газеті „Урядовий кур’єр” № 132 за 2005 рік;

·          заходи щодо пропонування Товариству отримати в рахунок погашення боргу майнових об’єктів (ємності по 50 м3, цегла, блоки, плити, вугілля, метал, ПММ тощо) – є такими, що суперечать приписам статті 5 Закону України „Про виконавче провадження”, які вказують на те, що рішення суду має виконуватися своєчасно, неупереджено та у повному обсязі у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом – оскільки Наказ прямо зазначає, що стягненню з Ізолятора підлягають саме грошові кошти.

Згідно наданої Державною податковою адміністрацією у Донецькій області довідки № 143/10/29-012-1 ДСК від 28.04.06 року – в Управлінні державного казначейства в Донецькій області зареєстровано 10 рахунків Ізолятора. Водночас, жодних належних та допустимих доказів звернення стягнення на грошові кошти Ізолятора в порядку статей 50 та 63 Закону України „Про виконавче провадження” (постанови про арешт коштів на рахунках, платіжні вимоги про списання суми боргу, акти перевірки каси тощо) – суду не надавалося.

При цьому, пояснення Служби щодо обліковування на рахунках Ізолятора грошових коштів, які належать засудженим та затриманим (спецконтингенту) – не обґрунтовані доказово, навпаки, за змістом частини 3 статті 7 Закону України „Про попереднє ув’язнення” – грошові кошти спецконтингенту зараховуються не на рахунки Ізолятору, а на особові рахунки засуджених і затриманих.

Твердження державного виконавця про неможливість звернення стягнення на грошові кошти, які знаходяться на рахунках Ізолятору через особливий режим їх використання та спеціальне бюджетне призначення – також є юридично неспроможними. Зокрема, чинне законодавство України містить низку заборон на звернення органами державної виконавчої служби на грошові кошти боржників, а саме, заборонено арештовувати кошти на:

a.          кореспондентських рахунках банків – пряма заборона арешту встановлена частиною 3 статті 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність”;

b.поточних рахунках із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії (розподільчі рахунки) – заборона звертати стягнення по зобов’язаннях учасників оптового ринку електричної енергії встановлена частинами 8 та 9 статті 151 Закону України „Про електроенергетику”, які визнано конституційними згідно рішення Конституційного суду України від 12.02.02 року № 3-рп/2002;

c.          поточних рахунках зі спеціальним режимом використання для проведення грошових розрахунків для погашення заборгованості при застосування механізмів взаєморозрахунків та реструктуризації підприємствами паливно-енергетичного комплексу – заборона звертати стягнення в порядку, передбаченому Законом України „Про виконавче провадження” встановлена пунктом 1.9 Закону України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”.

Водночас, Службою та Відділом не доведено, що спірні 10 рахунків боржника Ізолятора відносяться саме до цих категорій банківських рахунків, а посилання стосовно незаконності звернення стягнення на цільові бюджетні кошти позбавлені правових підстав.

Нормами статті 25 Закону України „Про виконавче провадження” визначено, що державний виконавець Служби зобов’язаний провести виконавчі дії по виконанню Наказу протягом шести місяців (182 дні) з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно пункту 4.19.4 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.99 року № 74/5, строк проведення виконавчих дій щодо зведеного виконавчого провадження відраховується з моменту приєднання до зведеного виконавчого провадження останнього виконавчого документа. Оскільки в розпорядженні суджу відсутні дані про наявність в Службі та Відділі зведеного виконавчого провадження про стягнення коштів з Ізолятора, тому передбачений статтею 25 Закону України „Про виконавче провадження” шестимісячний строк за виконавчим провадженням про стягнення боргів з Ізолятора за Наказом має відраховуватися саме від 21.12.05 року до 21.06.06 року включно.

Натомість, виконавче провадження за Наказом завершене через неможливість виконання в порядку частини 2 статті 40 Закону України „Про виконавче провадження” лише 25.12.06 року, про що винесено відповідну постанову Служби – тобто з порушенням на 5 місяців та 4 дні встановленого законом строку. Наявності підстав, які б могли вплинути на перебіг зазначеного шестимісячного строку (зупинення виконавчого провадження, відкладення проведення виконавчих дій тощо) – суду органом примусового виконання рішень не доведено.

Винесення 25.12.06 року постанови про повернення Наказу в порядку частини 2 статті 40 Закону України „Про виконавче провадження” (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними) – оскільки державний виконавець за висновком суду не вживав заходів щодо звернення стягнення на грошові кошти боржника, які в розумінні статті 50 Закону України „Про виконавче провадження” також є майном.

З огляду на наведене, суд вважає, що у перебігу примусового виконання Наказу державним виконавцем Служби протиправно не вжито заходів звернення стягнення на грошові кошти боржника, а також істотно порушено шестимісячний строк, протягом якого державний виконавець вправі здійснювати виконавчі дії за Наказом, тому вимоги Товариства щодо визнання неправомірною бездіяльності Служби та визнанню недійсною постанови про повернення Наказу – є обґрунтованими.

На підставі статей 25, 50, 63, 85 Закону України „Про виконавче провадження”, пункту 4.19.4 Інструкції про проведення виконавчих дій, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 44, 86 та 121-2 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити скаргу сільськогосподарського товариства „Агрофірма „ЕЛВІКО-Гігант” на бездіяльність підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Донецькій області про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця в перебігу примусового виконання наказу господарського суду Донецької області у справі № 36/151 від 26.05.03 року та про визнання недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу від 25.12.06 року.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області в перебігу примусового виконання наказу господарського суду Донецької області у справі № 36/151 від 26.05.03 року.

Визнати недійсною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області від 25.12.06 року про повернення без виконання наказу господарського суду Донецької області від 26.05.03 року № 36/151.

Ухвала може бути оскаржена через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня її винесення.

Суддя

Надруковано у 4 примірниках:

1 –стягувачу;

2 –боржнику;

3 –органу державної виконавчої служби;

4 –господарському суду Донецької області