ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

27.07.2007
Справа №2-26/3143-2007

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

РІШЕННЯ

27.04. 2007 р.                                                 Справа № 2-26/3143-2007

За позовом  Сакського міжрайонного прокурора  (м. Саки, вул.. Леніна, 34) в інтересах держави в особі Сакської міської ради (м. Саки, вул.. Леніна, 15)

До відповідача ТОВ «ВВВ Плюс» (м. Сімферополь, вул.. Севастопольська, 41/5)

Про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

Суддя О. Л. Проніна

За участю представників:

Від позивача  -  Гундаков  Р.О., дов. Від 10.01.2007р.

Від відповідача –   Пяточкин С.О., дов. від 27.04.2007р.,  Шатунов С.В., дов. від   27.04.2007р.

Прокурор – Домнікова Я.І., посвідчення

Сутність справи:

Сакський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Сакської міської ради звернувся до Господарського суду АР Крим з позовною заявою до відповідача -   ТОВ «ВВВ Плюс» та просить суд зобов’язати відповідача повернути Сакській міській раді п’ять самовільно зайнятих земельних ділянок, які використовуються під розміщення рекламних носіїв та знести за рахунок відповідача п’ять рекламних носіїв, розташованих на території м. Саки.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що при розміщення п’яти рекламних носіїв на території м. саки, відповідачем порушені умови чинного законодавства щодо користування земельними ділянками, зокрема порядок, встановлений ст.  125, 126  Земельного кодексу України.

Відповідач заперечує проти позовних вимог з мотивах, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначив, що вважає  позов необґрунтованим та таким,  що не підлягає задоволенню. Відповідач  зазначив, що  рекламний носій розміщений відповідно до договору на право тимчасового користування об’єктами комунальної власності при розміщенні зовнішньої реклами від 24.02.2006р., укладеного між Сакською міською Радою та ТОВ «ВВВ Плюс».

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши обставини, оцінивши докази, заслухавши пояснення сторін, суд –

Встановив:

24.02.2006р. між Сакською міською радою та ТОВ «ВВВ Плюс» був укладений договір про тимчасове користування об’єктами комунальної власності при розміщенні носіїв реклами, відповідно до якого Рада надає Користувачу у тимчасове користування місця, які знаходяться  у комунальній власності Ради, для розміщення спеціальної конструкції з рекламою. Користувач здійснює оплату за користуванням місцями  згідно умов Договору, на підставі виданих дозволів.

Відповідно до п. 2.1. даний договір вступає в силу з моменту підписання Сторонами та діє на протязі п’яти років, з 24.02.2006р. по 23.02.2011р.

Пунктом 4.1. встановлена плата за право тимчасового користування місцями для розміщення зовнішньої реклами та складає 100,00 грн. за місце під одну спеціальну конструкцію на місяць.

Відносини, що виникають у зв’язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами, регулюються, зокрема,  Законом України «Про рекламу», Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами».

Згідно п. 3 зазначенної Постанови зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Відповідно п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. №2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» на територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів.

Згідно зазначених Типових правил виконавчий орган ради протягом п’яти робочих днів з дати одержання зазначених пропозицій приймає рішення про надання дозволу або про відмову у його наданні. У разі прийняття рішення про надання дозволу керівник робочого органу протягом п’яти робочих днів підписує обидва примірники дозволу та скріплює їх печаткою робочого органу.

Таким чином, для розміщення рекламних конструкцій необхідно отримати відповідний дозвіл у встановленому законом порядку.

Слід також зазначити, що відповідно п. 23, 24 Правил дозвіл видається строком на 5 років та є підставою для розташування рекламного засобу.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем були отримані дозволи на спірні за дійсним позовом рекламні носії.

Отже, у розумінні ст. ст.12, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування розпорядилася землями та надала в платне користування саме місця    для розтушування засобів зовнішньої реклами.

Відповідно ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона має довести суду ти обставини, на які вона посилається тими засобами доказування, якими маютьбути підтверджені певного роду факти.

Відповідачем надані докази зі своєчасного та повного виконання своїх зобов’язань за договором від 24.02.2006р. в частині сплати платежів за надані місця під розміщення засобів зовнішньої реклами.

Зазначений договір не був розірваний або визнаний недійсним у встановленому законом порядку, таким чином не відповідають дійсним обставинам справи твердження прокурора щодо того, що відповідач з дійсного спору використовує земельні ділянки під розміщення рекламних засобів без відповідних правовстановлювальних документів, оскліьки такими документами є відповідний договір про тимчасове користування об’єктами комунальної власності при розміщенні носіїв реклами та дозволи на розміщення зовнішньої реклами, які були додані відповідачем до матеріалів справи.

Отже, оскільки нормативними актами,  які визначають загальні засади здійснення рекламної діяльності, розміщення реклами в населених пунктах на території України не передбачена обов’язковість окремого укладення договорів оренди земельних ділянок, під розташування рекламних засобів, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України, суд   -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Проніна О.Л.