КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2007                                                                                           № 26/305

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Бурлаков С.Ю., довіреність № 550 від 29.12.2006р.,

від відповідача 1 - Черезюк Д.В., довіреність № 19-н-ю від 03.01.2007р.,

від відповідача 2 - не з”явився;

від відповідача 3 - не з”явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ВАТ "Харківський проектно-вишукувальний інститут об"єктів транспорту АТ "ХАРДІПРОТРАНС"

на рішення Господарського суду м.Києва від 19.07.2007

у справі № 26/305

за позовом                               ВАТ "Харківський проектно-вишукувальний інститут об"єктів транспорту АТ "ХАРДІПРОТРАНС"

до                                                   Державне територіально галузеве об"єднання "Південно-Західна залізниця"

ДП "Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр)Мінпаливенерго"

Державне підприємство "Донецька залізниця"

про                                                  стягнення 174259,05 грн.

Суть рішення і скарги:

Відкрите акціонерне товариство “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” (надалі – ВАТ “ХАРДІПРОТРАНС”, Позивач) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Державного  територіально-галузевого об”єднання “Південно-Західна залізниця” (надалі – ДТГО “Південно-Західна залізниця”, Відповідач 1), Державного підприємства “Експертно- аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” (надалі – ДП “ЕАЦСПГ Мінпаливенерго”, Відповідач 2) та Державного підприємства “Донецька залізниця” (надалі – ДП “Донецька залізниця, Відповідач 3) про стягнення 174 259,05 грн.          Рішенням господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 в задоволенні позовних вимог ВАТ “ХАРДІПРОТРАНС” було  відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Позивача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 та прийняти нове рішення, яким визнати написи на алонжі простих векселів №№ 68, 67, 11, 08, 07, 75, 76, 74, 73, 72, 71, 70, 9, 79, 78, 76, 77, 75, 4, 73, 72, 71, 70, 57, 56, 55, 54, 53, 52, 51, 50, 48, 49, 09, 10 “Без обігу на мене”, зроблені ДТГО “Південно-Західна залізниця” та ДП “Донецька залізниця”, ненаписаними, а також стягнути за вказаними простими векселями з Відповідачів, як з солідарних боржників, на користь Позивача грошові кошти в сумі: 140 000,00 грн. – в якості основного боргу, 17056,04 грн. – в якості інфляційних, 12 203,01 грн. – в якості процентів та 5 000 грн. – в якості витрат на юридичну допомогу, пов”язану із захистом своїх прав в суді. Крім того, скаржник просив покласти на Відповідачів і понесені ним судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було неповно з”ясовано обставини, які мають значення для справи і які суд першої інстанції визнав встановленими, а самі висновки суду, викладені в його рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, на думку представника Позивача, місцевим господарським судом було також порушено норми матеріального права, зокрема: ст.ст. 1, 2, 4 та 5 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, ст.ст. 38, 39, 43 - 45, 47, 48, 73 і 75 - 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (надалі – Уніфікований закон), ст.ст. 16, 196 та 198  Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), а також ст. 14 Закону України “Про цінні папери та фондову біржу”, що є підставами для скасування такого судового рішення.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Позивач, відповідно до ст. 47 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) та ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, подав до суду заяву про повернення помилково сплаченого ним державного мита в розмірі 897,00 грн., згідно платіжного доручення № 894 від 30.07.2007р., пояснюючи це тим, що вкзана сума коштів була сплачена ним двічі – ще й згідно платіжного доручення № 897 від 30.07.2007р.

Представник Відповідача 1 надав суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просив залишити це рішення без змін, а подану на нього представником Позивача апеляційну скаргу – без задоволення.

Представник Відповідача 3 також подав до суду свій письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 в частині відмови в задоволенні позову до Відповідача 3 залишити без змін, а подану на нього апеляційну скаргу – без задоволення.

Разом з тим, Відповідач 2 та Відповідач 3, або їх представники, незважаючи на те, що про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, в судове засідання по розгляду апеляційної скарги, так і не з”явилися, не повідомивши суд про причини своєї неявки, що на думку апеляційної інстанції, в даному випадку, не перешкоджає розгляду і вирішенню справи без їх участі.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача 1 в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, Відкрите акціонерне товариство “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об”єднання “Південно-Західна залізниця”, Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” та Державного підприємства “Донецька залізниця” про стягнення 174 259,05 грн. і рішенням господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 в задоволенні позовних вимог ВАТ “ХАРДІПРОТРАНС” було відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ч. 2 ст. 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, відповідно до якої позовні вимоги держателя до індосантів і до трасанта погашаються після закінчення одного року від дати протесту, здійсненого у встановлений строк, або від дати настання строку платежу, якщо є застереження “обіг без витрат”, яке відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, на підставі заяви сторони (Відповідача 1), є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, апеляційна інстанція не може в повній мірі погодитись із вказаним висновком місцевого господарського суду м. Києва, з огляду на наступне.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції і не заперечувалось сторонами по справі, 20.07.2004р. між ВАТ “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту” АТ “ХАРДІПРОТРАНС” та Державним територіально- галузевим об”єднанням “Південно-Західна залізниця” був укладений договір № 0495 ПЗ/ДН-7-041857/НЮ на створення проектно-вишукувальної продукції (надалі – Договір № 0495).

Як видно з матеріалів справи, що не заперечувалось і представниками сторін, зобов”язання, що виникли з Договору № 0495, були виконані сторонами належним чином і в обумовлений строк.

В той же час, відповідно до п. 2.3. Договору, часткова оплата за виконані роботи здійснювалась з використанням векселів дебіторів Донецької залізниці.

Відповідно до Акту приймання-передачі векселів від 28.07.2004р., в якості часткової оплати за виконані роботи Позивач прийняв від Відповідача 1 п”ять простих векселів: №№ 07, 08, 09, 10 і 11 на загальну суму 50 000,00 грн.

Також, відповідно до Акту приймання-передачі векселів від 16.08.2004р. Відповідач 1 передав, а Позивач прийняв в якості часткової оплати ще тридцять простих векселів: №№ 68, 67, 75, 76, 74, 73, 72, 71, 70, 9, 79, 78, 76, 77, 75, 4, 73, 72, 71, 70, 57, 56, 55, 54, 53, 52, 51, 50, 48 і 49 на загальну суму 90 000 грн.

При чому, як видно з матеріалів справи, на алонжі вказаних векселів Відповідачем 1 та Відповідачем 3 було зроблено напис, відповідно: “Без оберту на мене” та “Без обігу на мене”.

Вказані векселі були емітовані Державним підприємством “Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” 05.04.2004р. з датою погашення 31.12.2005р.

В наступному, 22.12.2005р. Позивач направив Відповідачу 2 лист за № 324 з  вимогою оплатити зазначені векселі, який був залишений без відповіді, а 03.01.2006р. пред”явив їх останньому до платежу згідно акту, однак вони оплачені так і не були.

04.01.2006р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу на адресу Відповідача було направлено повторне повідомлення (телеграма) з вимогою про  сплату до грошових коштів за вказаними векселями, яка теж була залишена без відповіді, у зв”язку з чим, вказаним нотарусом 04.01.2006р. були здійснені протести про неоплату векселів.

Відповідно до ст. 45 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, Позивач листами від 09.01.2006р. № № 09/1-1, 09/1-2 і 09/1-3 повідомив Відповідачів про вчинення нотаріального протесту про неоплату векселів.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відносини, пов”язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, а також Законами України: “Про обіг векселів в Україні” та “Про цінні напери та фондовий ринок”.

При цьому, необхідно також зазначити, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов”язання (ст.ст. 202 - 211, 215 - 236, 509 - 609 ЦК України. Тому, за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві, до вексельних правочинів застосовуються загальні норми ЦК України з урахуванням їх особливостей.

Як зазначалося вище, судом першої інстанції було встановлено, що не заперечувалось і самими сторонами по справі, Відповідач 1, відповідно до актів прийому-передачі від 28.07.2004р. та від 16.09.2004р. передав Позивачу прості векселі Відповідача 2, з частковою оплатою векселями дебіторів Відповідача 3 в кількості 35 шт. з включенням застереження “Без обігу на мене” (“Без оберту на мене”), вчиненими відповідно, Відповідачем 1 та Відповідачем 3, на загальну суму 140 000,00 грн.

Відповідно до ст. 47 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, та ст.198 ЦК України, всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, які забезпечують авалем платіж за векселем, є солідарно зобов”язаними перед держателем. Держатель має право пред”явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, при цьому необов”язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов”язалися.

Разом з тим, статтею 15 Уніфікованого закону передбачено, що індосант відповідає за акцепт і за платіж, якщо не обумовлено протилежне.

Виходячи з приписів вказаної норми закону, можливість включення до індосаменту застереження “без обороту на мене” чи будь-якого іншого, наслідком якого може бути звільнення індосанта від відповідальності за платіж за векселем, передбаченої вказаною нормою Уніфікованого закону, індосант відповідає лише за дійсність переданої за векселем вимоги. Таке застереження означає, що при неакцепті або неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред”явлені вимоги, передбачені статтями 43 - 49  Уніфікованого закону, тобто – зазначена особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов”язань за векселем.

Таким чином, форма індосаменту, за якої індосант перед своїм підписом робить напис “Без обороту на мене”, або інше рівнозначне застереження, звільняє індосанта від відповідальності за пред”явленими до нього претензіями у разі неоплати векселя зобов”язаною за ним особою (основним вексельним боржником), яким у даній справі є як Відповідач 1, так і Відповідач 3.

Викладене підтверджується і керівними роз”ясненнями Верховного Суду України, даними ним в п. 13. Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про деякі питання практики розгляду спорів, пов”язаних з обігом векселів” № 5 від 08.06.2007р.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині вимог до Відповідача 1 та Відповідача 3 необхідно відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 70 Уніфікованого закону  про переказні векселі та прості векселі позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Частиною 2 даної статті також визначено, що позовні вимоги держателя до індосантів і до трасанта погашаються після закінчення одного року від дати протесту, здійсненого у встановлений строк, або від дати настання строку платежу, якщо є застереження “обіг без витрат”.

Крім того, відповідно до ст. 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів і, зокрема, положення щодо строку платежу (статті 33 – 37).

Статтею 78 також передбачено, що векселедавець простого векселя зобов”язаний так само, як акцептант за переказним векселем. Прості векселі зі строком платежу у визначений строк від пред”явлення повинні бути протягом строків, встановлених статтею 23, пред”явлені векселедавцю для відмітки. Перебіг строку починається від дати відмітки, підписаної векселедавцем на векселі. Відмова векселодавця зробити датовану відмітку повинна бути засвідчена протестом (стаття 25), дата якого є початком строку від пред”явлення.

Тобто, перебіг строку на пред”явлення позовних вимог до акцептанта переказного векселя або до векселедавця простого векселя починається з дати настання строку платежу, зазначеного у векселі.

Встановлені ст. 70 Уніфікованого закону строки для пред”явлення позовних вимог за векселем є присічними, вони не можуть бути змінені за угодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню. Суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони. Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов”язаних за векселем осіб.

Викладене підтверджується також п. 19 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про деякі питання практики розгляду спорів, пов”язаних з обігом векселів” № 5 від 08.06.2007р.

За таких умов, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв”язку із пропуском Позивачем строку позовної давності, встановленого ч. 2 ст. 70 Уніфікованого закону, є необгрунтованим, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин, що виникли між векселедежателем (Позивачем) і векселедавцем (Відповідач 2) необхідно було застосувувати строк позовної давності, встановлений ч. 1 ст. 70 Уніфікованого закону, тобто, три роки, який з огляду на дату настання строку платежу – 04.01.2006р., пропущений не був.

У зв”язку з цим, судова колегія вважає, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 2 на його користь основного боргу за простими векселями на загальну суму 140 000,00 грн., є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов”язання, на вимогу кредитора зобов”язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що Позивачем була заявлена вимога про стягнення суми інфляційних витрат за неналежне виконання Відповідачем 2 своїх зобов”язань, то така вимога є законною і такою, що підлягає задоволенню – в розмірі 17 056,04 грн.

Відповідно до п. 5 ст. 2 Закону України “Про обіг векселів в Україні”, п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, ст. 625 ЦК України, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються відсотки виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу до дня подання позову відповідно

Таким чином, вимога Позивача про сплату суми боргу Відповідачем 2 з урахуванням відсотків від вищезгаданої простроченої суми також підлягає задоволенню в повному обсязі – в розмірі 12 203,01 грн.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставною і відмову суду першої інстанції у стягненні на користь Позивача з Відповідача 2 судових витрат у вигляді оплати послуг адвоката.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат.

Частиною 3 ст. 48 ГПК України, визначено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України “Про адвокатуру”. Визначення поняття “адвокат” наводиться у ст. 2 Закону України “Про адвокатуру”, відповідно до якої наявність у особи статусу адвоката підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 840, видане Бурлакову С. Ю., а також наявний договір № 1 від 20.02.2007р. про надання Позивачу правової допомоги.

З урахуванням об”єктивності та розумної необхідності судових витрат, з урахуванням обставин справи, роз”яснень Вищого господарського суду України №02-5/78 від 04.03.1998р. (із змінами та доповненнями) та інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/155 від 13.02.2002р., суд вважає за необхідне задовольнити заявлену Позивачем суму витрат на оплату послуг адвоката та стягнути з Відповідача 2 в рахунок таких витрат кошти в розмірі 5 000,00грн.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ґрунтуються на недоведених обставинах, що мали значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими і не відповідають в повній мірі обставинам справи, а також були зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права (ч.1 п.п. 2, 3 та 4 ст. 104 ГПК України), що є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

У зв”язку з цим, апеляційна скарга ВАТ “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” у справі № 26/305 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва у цій справі – його скасуванню, в частині відмови в задоволенні позову до Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго”, з прийняттям в цій частині нового рішення про стягнення з цього Відповідача 2 на користь Позивача 140 000,00 грн. основного боргу за простими векселями, 17 056,04 грн. інфляційних втрат, 12 203,01 грн. процентів, 2 727,59 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 5 000 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

В іншій частині, рішення господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі №26/305 про відмову в задоволенні позову до ДТГО “Південно-західна залізниця” та ДП “Донецька залізниця”, залишити без змін, а апеляційну скаргу ВАТ “ХАРДІПРОТРАНС” – без задоволення.

Так, як йшлося вище, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції Позивач, відповідно до ст. 47 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) та ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, подав до суду заяву про повернення помилково сплаченого ним державного мита в розмірі 897,00 грн., згідно платіжного доручення № 894 від 30.07.2007р., пояснюючи це тим, що вкзана сума коштів була сплачена ним двічі – ще й згідно платіжного доручення № 897 від 30.07.2007р.

Згідно статті 47 ГПК України державне мито підлягає поверненню у випадках і в порядку, встановлених законодавством. В рішенні, ухвалі, постанові чи довідці господарського суду зазначаються обставини, що є підставою для повного або часткового повернення державного мита.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Декрету сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю у випадках внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

З огляду на це, Позивачу підлягає поверненню зайво сплачене ним державне мито в розмірі 897,00 грн., сплачене ним згідно платіжного доручення № 894 від 30.07.2007р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, --

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” у справі № 26/305 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 за позовом Відкритого акціонерного товариства “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” до Державного територіально-галузевого об”єднання “Південно-Західна залізниця”, Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” та Державного підприємства “Донецька залізниця” про стягнення 174 259,05 грн. в частині відмови в задоволенні позову до Відповідача 2, скасувати повністю.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного підприємства “Експертно-аналітичний центр сприяння переозброєнню галузі (Центр) Мінпаливенерго” (83000, м. Донецьк, вул. Артема, 97, р/р 5892 у ДФ ВАТ “Кредитпромбанк”, МФО 335593 або з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь Відкритого акціонерного товариства “Харківський проектно-вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” (61052, м. Харків, вул. Енгельса, 29б, р/р 3 ХОФ АКБ СР “Укрсоцбанк”, МФО 351016, ідентифікаційний код 01388452) 140 000 (сто сорок тисяч) грн. 00  коп. основного боргу за простими векселями, 17 056 (сімнадцять тисяч п”ятдесят шість) грн. 04 коп. індексу інфляції, 12 203 (дванадцять тисяч двісті три) грн. 01 коп. відсотків, а також 2 727 (дві тисячі сімсот двадцять сім) грн. 59 коп. державного мита, 118 (сто вісімнадцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 5 000 (п”ять тисяч) грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

3.  В іншій частині рішення господарського суду м. Києва від 19.07.2007р. у справі № 26/305 про відмову в позові до ДТГО “Південно-Західна залізниця” та ДП “Донецька залізниця”, залишити без змін, а апеляційну скаргу ВАТ “ХАРДІПРОТРАНС” – без задоволення.

4. Повернути Відкритому акціонерному товариству “Харківський проектно- вишукувальний інститут об”єктів транспорту АТ “ХАРДІПРОТРАНС” зайво сплачене державне мито в сумі 897 (вісімсот дев”яносто сім) грн., перераховане платіжним дорученням № 894 від 30.07.2007р., код 01388452, в Харківській обласній філії АКБ “Укрсоцбанку м. Харків, код банку, 351016, рах. № 3, одержувач: ГУ ДКУ у Київській обл., код 24074109, банк одержувача: ГУ ДКУ у Київській області, код банку 821018, рах. № 0001.

5. Видачу наказів доручити господарському суду м. Києва.

6. Справу № 26/305 повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

08.10.07 (відправлено)