ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2007 р.
№ 30/42-07-914

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

за участю представників сторін
позивача
відповідача -

розглянувши  матеріали касаційної скарги

юр. Пекарська Т.Л. дов. від 04.01.2007   _юр.СлюсарМ.М.дов.№407від15.09.2005_

державного підприємства "Одеська залізниця"

у справі
господарського суду Одеської області

на рішення
господарського суду Одеської області від 19.03.2007р.

за позовом
акціонерного товариства закритого типу "Виробниче об'єднання "Облпаливо"

до
державного підприємства "Одеська залізниця"

про
стягнення 29 545грн. 89коп.

Розпорядженням №02-12.2/164 від 11.07.07р. у зв’язку з відпусткою судді Першикова Є.В. змінено склад  колегії суддів у справі №30/42-07-914 призначеної до розгляду у складі - головуючий суддя –Першиков Є.В., судді Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., утворено колегію суддів в наступному складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

В С Т А Н О В И В:

У січні 2007 року акціонерне товариство закритого типу "Виробниче об'єднання "Облпаливо"  звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства "Одеська залізниця" про стягнення суми боргу за незбережі перевезення вантажів з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у загальній сумі 29 545грн. 89коп.

Під час розгляду судом першої інстанції справи позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, внаслідок перерахування відповідачем визнаних за претензіями незбережених перевезень на суму 29206,21грн., і просив стягнути з відповідача суму недоплаченого боргу, яка складає 3% річних 127грн. 22коп. та індекс інфляції 408грн. 89коп.

У відзиві на позовну заяву Одеська залізниця заперечувала проти позову та зазначала, що позивачем було пропущено строк позовної давності, передбачений пунктом 136 Статуту залізниць України, і просила звільнити Одеську залізницю від матеріальної відповідальності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.03.07р. (суддя Рога Н.В.) позовні вимоги задоволено: стягнуто з залізниці 3% річних 127грн. 22коп. та індекс інфляції 408грн. 89коп, а також судові витрати.

Рішення суду ґрунтується на тому, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання , і тому на вимогу позивача відповідно до ст.625 Цивільного Кодексу України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також на тих підставах, що інфляція у зв'язку із знеціненням основного боргу та річні від простроченої суми не є збитками та витратами, а є лише мірою відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

У касаційній скарзі державне підприємство "Одеська залізниця" посилається на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, і просить рішення господарського суду Одеської області скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Порушенням процесуального права залізниця вважає незастосування судом скороченого строку позовної давності по спорах, що виникають з договору перевезення вантажів, а неправильним застосуванням матеріального права –стягнення судом інфляції та 3% річних  всупереч статті 23 Закону України "Про залізничний транспорт", пунктам 113-114 Статуту залізниць України, які встановили обмежену матеріальну відповідальність учасників договору перевезення вантажу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що згідно повідомлень №101 на суму 3 879грн. 84коп., №102 на суму 2 946грн. 73коп., №103 на суму 2 304грн., № 104 на суму 1 995грн. 02коп., №105 на суму 1303грн. 20коп., №106 на суму 115грн. 20коп., №107 на суму 1 518грн. 72коп., №108 на суму 3 045грн. 48коп., №109 на суму 132грн. 60коп., №110 на суму 1 862грн. 02коп., №111 на суму1 755грн. 62коп., №112 на суму 2224грн. 32коп., №113 на суму 1 087грн. 20коп., №114 на суму 1 014грн. 72коп., №115 на суму 1 008грн., № 116 на суму 168грн. , №117 на суму 40грн. 32коп., №118 на суму 1 862грн. 02коп., №119 на суму 943грн. 20коп. Одеська залізниця визнала заявлені АТЗТ „ВО Облпаливо" претензії про відшкодування вартості нестачі вантажів у загальній сумі 29 206,21грн.

Листом від 14 грудня 2006р. АТЗТ „ВО "Облпаливо" направило копії повідомлень про визнання Одеською залізницею претензій АТЗТ „ВО Облпаливо" про відшкодування збитків від недостач вантажів на загальну суму 29 206,21 грн. начальнику фінансово-економічної служби Одеської залізниці з проханням перерахувати визнані суми збитків.

Згідно виписки банку, наданої до матеріалів справи, позивачем суму заборгованості 29 206,21грн. Одеська залізниця сплатила 15 лютого 2007р., у зв'язку з чим позивач по справі вважає, що відповідачем допущено порушення грошового зобов'язання - суму заборгованості оплачено несвоєчасно, що є підставою для нарахування 3% річних та інфляційних за весь час прострочення виконання основного грошового зобов'язання на підставі ст.625 Цивільного кодексу України.

За розрахунком позивача 3% річних від суми боргу за 53 дні прострочення становить 127,22грн., а сума інфляційних у зв'язку із знеціненням основного боргу становить 408,89грн., які позивач вимагав стягнути з відповідача.

Приймаючи рішення про задоволення позову про стягнення 3% річних та інфляції, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За матеріалами справи, АТЗТ „ВО Облпаливо" пред'явило вимогу щодо оплати 15 грудня 2006р. Оплату ж Одеською залізницею здійснено 15.02.2007р., отже, наявне порушення строку виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки ст.11 Цивільного Кодексу України визначає підстави виникнення зобов'язань, зокрема, це договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти і в ній не передбачено визнання претензії як підстава виникнення зобов'язання. Визнання претензії –це дії залізниці, спрямовані на поновлення порушеного зобов'язання перевезти вантаж у схоронності, як наслідок прав і обов'язків учасників договору залізничного перевезення вантажу.

Пунктом 3 статті 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 23 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

п.2 ст.924 Цивільного Кодексу України встановлює, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталось не з його вини.

П.5 ст. 307 Господарського кодексу України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

п.3 ст.314 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі втрати  або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або не вистачає.

Відповідно до пункту 105 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених Статутом залізниць України та окремими договорами.

Так, підпунктом "а" пункту 114 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за втрату чи недостачу –у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

На відміну від Статуту залізниць СРСР ( 1964 року), який в статті 179 передбачав на визнану суму претензії або суму, яка сплачується за рішенням арбітражу або суду, нарахування залізницею 3 відсотків річних, Статут залізниць України , затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, не містить такої норми.  Чинний Статут залізниць України не передбачає термін, протягом якого залізниця зобов'язана перерахувати грошові кошти за визнаною претензією, і не передбачає міру відповідальності за несвоєчасне перерахування  коштів за визнаними претензіями, оскільки визнання залізницею претензії без повідомлення про реальне перерахування коштів не позбавляє вантажовідправника або одержувача права звернутись з позовом до суду у встановленому порядку.

Таким чином, нормами спеціального законодавства, в тому числі і транспортного, встановлено обмежену матеріальну відповідальність перевізника в разі втрати або нестачі вантажу, яка обмежується  розміром дійсної вартості втраченого або частково втраченого вантажу.

Оскільки частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України  передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання, то за наявності норм спеціального законодавства, яким врегульовані майнові відносини відповідальності по договору перевезення,  норми загального права, в тому числі ст.625 Цивільного кодексу України, не застосовуються.

Судом першої інстанції встановлені фактичні обставини справи, але їм дана неправильна юридична оцінка і неправильно застосовано норми матеріального права, тому  колегія суддів за результатами розгляду касаційної скарги  вважає за можливе скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляції та 3% річних.

Щодо посилання Одеської залізниці на пропуск позивачем строку позовної давності, то строк позовної давності має застосовуватись судом у разі наявності у позивача права на задоволення позову, а якщо нема підстав задовольняти позовні вимоги по суті, виходячи з норм матеріального права, то і строк позовної давності застосуванню не підлягає.

Керуючись статтями 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства "Одеська залізниця" задовольнити в повному обсязі.

Рішення господарського суду Одеської області  від 19.03.2007 скасувати.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Головуючий                                                                    І. Ходаківська

Судді                                                                             Т. Данилова

Г. Савенко