ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

"06" липня 2007 р.                                                                          Справа №  02/1377

Господарський суд Черкаської області в складі   головуючого судді  Пащенко А.Д.,  із секретарем судового засідання  Давиденко В.Г., за участю представників:  позивача: Сирота М.С. –директор, Паляниця М.І.- за довіреністю, відповідача: Сало В.М.- директор, Балакін Є.В. –за довіреністю, третіх осіб: Паляниця М.І.- за довіреністю,  Балакін Є.В. –за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси  справу

за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю  "Аптека 172"

до  приватного підприємства  "Пушинка"

про визнання права власності та зобов’язання вчинити дії,

третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – Сирота  Петро Савелійович,

третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Степченко Галина Миколаївна,

ВСТАНОВИВ:

В результаті уточнення позовних вимог встановлено,  що заявлено вимогу:  -    про визнання права власності товариства з обмеженою відповідальністю  "Аптека 172" на всю проектно-кошторисну документацію на будівництво об’єкта нерухомості, який розташовується за адресою: м. Черкаси, вул. Енгельса, 112, і яка профінансована Сиротою П.С. в сумі 26500 грн. відповідно до  пункту 2.4. договору № 1 про участь у дольовому фінансуванні будівництва об’єкта нерухомості від 04.11.2003 року,  -  про визнання права власності на збудовану станом на 14.12.2006 року  частину цього об’єкта нерухомості (приміщення аптеки) відповідно до вказаного договору;   -  про зобов’язання відповідача передати за актом позивачу всю вказану проектно-кошторисну документацію на будівництво об'єкта нерухомості, який розташовується за вказаною адресою, що профінансований Сиротою П.С. в сумі 26500 гривень відповідно до пункту 2.4 договору №1  від 04.11.2003 року згідно з прибутковим касовим ордером № 651 від 04.11.2003 року,  -   про зобов’язання відповідача передати за актом позивачу  збудовану станом на 14.12.2006 року частину цього об’єкта нерухомості (приміщення аптеки).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на наступне:

- він отримав право вимоги від відповідача  передачі позивачу документації та збудованого приміщення аптеки на підставі договору відступлення права вимоги від 26.02.2007 року, укладеного позивачем із Сиротою П.С.,  що був стороною (замовником-дольовиком)  у договорі №1 про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості від 04.11.2003 року;

- Сирота П.С. виконав взяті на себе договором № 1 від 04.11.2003 року зобов’язання по першому етапу договору і  вніс у касу відповідача кошти в сумі 26 500 грн., що складає 20 %  договірної ціни “на виготовлення та погодження проектної документації”;

- черговий  платіж у розмірі 40% договірної суми (уже в рахунок фінансування будівництва)  Сирота П.С. повинен був платити після одержання від відповідача погодженої  ним та  відповідними органами проектно-кошторисної документації, однак,  відповідач до цього часу не виконав своє зобов’язання, не передав Сироті П.С. чи позивачу  проектно-кошторисну документацію на приміщення аптеки;

-   за позовом ПП “Пушинка”  рішенням Соснівського районного суду  м. Черкаси від 06.10.2006 року по справі № 2-3884-06, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14.12.2006 року, на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України було розірвано договір № 1 від 04.11.2003 року про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості,  але  правові наслідки  розірвання договору не були застосовані;

-  відповідно до  ст. 876 Цивільного кодексу України власником  внесених коштів, виготовленої проектно-кошторисної документації, цивільно-правових санкцій, а також побудованого станом на 14.12.2006 року об'єкта нерухомості є замовник Сирота П.С., оскільки не вказано інше ні судовими рішеннями, ні договором;

-  тому вимоги позивача ґрунтуються на договорі відступлення права вимоги від 26.02.2007 року, статтях  812, 814, 876 ЦК України.

Представники позивача у судових засіданнях  підтримували позовні вимоги,  просили призначити по справі проведення судової будівельно-технічної експертизи з оцінкою вартості виконаних робіт для встановлення та обґрунтування об'єму виконаних будівельних робіт спірного об'єкта нерухомості станом на 14.12.2006 року та вартості цих виконаних робіт.

Відповідач у відзиві на позов, у  письмових поясненнях  та представники відповідача у судових засіданнях  заперечили проти позову, стверджуючи, що:

- вимога позивача про визнання за ним права власності на проектно-кошторисну документацію та зобов’язання передати її позивачу є безпідставною, оскільки між сторонами відсутній договір про це, а  договір № 1 від 04.11.2003 року має зовсім інший предмет; не існує і не передбачалося розроблення окремо проектно-кошторисної документації  на будівництво  аптеки,  тому відсутній об’єкт  права власності, який вимагає у позові позивач;

- відповідачем замовлялася і була виготовлена проектно-кошторисна документація  на увесь комплекс,  і в її складі спочатку було запроектовано   приміщення аптеки,  однак, після відмови позивача від доплати дійсної вартості будівництва  відповідачем було подано позов про розірвання договору (який був задоволений рішенням Соснівського районного суду  м. Черкаси від 06.10.2006 року) та  направлено проектному інституту заявку про внесення змін до проекту,  в результаті чого  на місці, де планувалося будівництво аптеки, спроектовано приміщення магазину;

-  після внесення змін до проекту здійснювалося  будівництво магазину,  тобто приміщення аптеки не будувалося взагалі,  оскільки Сирота П.С. категорично відмовився доплачувати кошти до реальної вартості будівництва і відповідач змушений був терміново змінювати проект, залучати кошти від іншого дольовика, щоб не  затримувати строки будівництва торгівельного комплексу;

-  посилання позивача на статті 876, 890 ЦК України є помилковими, оскільки договір  підряду на проектні та пошукові роботи сторонами не укладався,  договір № 1 від 04.11.2003 року не можна віднести до  таких договорів,  а стаття 331 ЦК України та інші не передбачають визнання права  власності  на новостворене майно в частині або як незавершене будівництво;  застосування статті 876 ЦК України у редакції змін  від 15.12.2005 року  до правовідносин між сторонами неможливе в зв’язку з тим,  що ці зміни внесені після укладення договору, а відповідно до п. 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі;

Представники відповідача заперечили проти задоволення клопотання позивача про приєднання як письмових доказів 18 фотокарток та акта  від 13.12.2006 року, оскільки вони  виконані без участі представників відповідача, тому є неналежними доказами; заперечили проти призначення судової експертизи, вважаючи її недоцільною, так як нормами ЦК України, зокрема ст. 331, встановлено особливий порядок набуття права власності  на новостворене майно,  зокрема нерухомості,  а позивач не заперечує, що він не фінансував будівництво і фактично будівництво здійснювалося за рахунок інших інвесторів та самого відповідача.

Представник третьої особи Сироти П.С. підтримав позовні вимоги повністю.

Третя особа Степченко Г.М. пояснила, що на підставі укладеного із ПП “Пушинка” договору від 10.10.2006 року вона є дольовиком по будівництву приміщення магазину загальною площею 85,5 кв.м.,  фінансує його будівництво і після  завершення будівництва бажає отримати приміщення у власність.

У судовому засіданні оголошувалася перерва із 03.07.2007 року по 06.07.2007 року.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення і доводи представників сторін та третіх осіб, суд  встановив наступне.

04 листопада 2003 року  ПП "Пушинка" (Забудовник)  та громадянин України Сирота Петро Савелійович (Дольовик) уклали договір №1 про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості, відповідно до пункту 1.1. якого Забудовник   приймає  Дольовика  у дольове фінансування будівництва об’єкта  нерухомості загальною площею 100 квадратних метрів, розташованого за адресою: м. Черкаси, вул. Енгельса, 112.

Відповідно до пункту 1.2. договору  Забудовник здійснює будівництво  і передає  у власність (повне володіння, користування  і розпорядження) Дольовика майно, що визначено пунктом 1.1. договору, а Дольовик фінансує його будівництво у розмірі і на умовах, вказаних у даному договорі.

Проаналізувавши умови договору від 04.11.2003 року, суд приходить до висновку, що такий вид договору, як Договір  про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості, не  передбачався Цивільним кодексом Української РСР,  який діяв на момент його укладення,  і не передбачений нині діючим Цивільним кодексом України,  що набрав чинності з 01.01.2004 року.

Суд вважає,  що за своєю правовою природою даний договір є інвестиційним договором  з окремими елементами договору  про спільну (сумісну) діяльність.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України, прийнятого 16.01.2003р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після  набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу  застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати  після набрання ним чинності.

Виходячи з цього, на Договір № 1 про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості  від 04.11.2003 року поширюються норми глави 38 ЦК УРСР,  глави 77 ЦК України,  а також норми Закону України “Про інвестиційну діяльність”.

Відповідно до статті 9 Закону України “Про інвестиційну діяльність”  основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб’єктами інвестиційної діяльності, є договір.  Укладання договорів. вибір партнерів, визначення зобов’язань,  будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб’єктів інвестиційної діяльності, якими, відповідно до статті 5 Закону, можуть бути  громадяни і юридичні особи України.

В  статті 5 Закону вказано,  що інвестори –це суб’єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об’єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого    учасника інвестиційної діяльності.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону  учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію  інвестицій  як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Виходячи із викладеного та враховуючи умови  Договору № 1 про участь у дольовому фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості  від 04.11.2003 року,  суд  вважає помилковими доводи позивача про поширення на цей  Договір  положень статей Цивільного кодексу України про  будівельний підряд  та підряд  на проектні та пошукові роботи.  Крім викладеного вище, цей висновок також грунтується на наступному:

-   відповідно до статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов’язується збудувати і здати у встановлений строк об’єкт, а замовник зобов’язується надати  підрядникові  будівельний майданчик,передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов’язок не покладається на підрядника,  прийняти об’єкт  або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Згідно статті 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов’язується  розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію, а замовник зобов’язується прийняти та оплатити їх.  Тобто сторонами у договорах підряду є підрядник та замовник,  а  за Договором № 1 сторонами є  Забудовник та Дольовик;

- права та обов’язки Забудовника і Дольовика суттєво відрізняються від прав та обов’язків підрядника та замовника як по договору будівельного підряду,  так і  по договору підряду на проектні та пошукові роботи;

-  із  аналізу умов Договору № 1 вбачається,  що  Забудовник (відповідач) не брав на себе зобов’язання виконувати  підрядні чи проектно-пошукові роботи,  а  Дольовик не зобов’язувався приймати виконані роботи: із тексту договору № 1 вбачається, що його інтерес у тому, щоб отримати у власність готове приміщення. Слова у договорі про  обов’язок Забудовника “завершити загально-будівельні роботи”  чи “здійснити роботи” не можуть автоматично змінювати вид правовідносин між сторонами;

-   для виконання  підрядних робіт,  проектних та пошукових робіт необхідно мати спеціальні  дозволи (ліцензії), яких у відповідача немає,  в зв’язку з чим він уклав договір підряду від 15.04.2002 року із проектною організацією на виготовлення проектно-кошторисної документації та  договір  підряду від 29.08.2003 року  із ПБКП “Рембуд ВСП”, яке має відповідну ліцензію, на виконання генпідрядних робіт по будівництву торгівельного комплексу, і у цих підрядних договорах відповідач виступав замовником.

Рішенням Черкаського міськвиконкому № 1604 від 25.12.2001 року ПП “Пушинка” було надано у тимчасове довгострокове користування строком на  25 років земельну ділянку по вул. Енгельса, 112 під торгівельний центр;  рішенням міськвиконкому № 884 від 07.08.2001 року відповідачу було дозволено замовити в організаціях,  що мають на це дозвіл,  проведення проектно-розвідувальних  робіт на вказаній земельній ділянці. 19.04.2002 року приватному підприємству “Пушинка” було видано Дозвіл № 1520 на виконання будівельних робіт, в якому вказано, що виконання будівельних робіт та авторський нагляд здійснює  “Рембуд ВСП.  Строк  дії дозволу продовжений до ІV кв. 2008 року.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання права власності   на проектно-кошторисну документацію на будівництво об’єкта нерухомості в м. Черкаси по вул. Енгельса, 112 та про зобов’язання відповідача передати її  позивачу. Тим більше, що умовами договору  не передбачалося виготовлення окремо проектно-кошторисної документації на будівництво приміщення аптеки  та не передбачалася передача  документації Дольовику у власність.

Безпідставною та необгрунтованою суд вважає також вимогу позивача про визнання за ним права власності  на збудовану станом на 14.12.2006 року  частину  об’єкта нерухомості та про зобов’язання відповідача передати цю частину позивачу, виходячи із наступного:

-  позивачем невірно визначається правова підстава для такої вимоги: вказана позивачем стаття 876 Цивільного кодексу України не може  бути застосована у  даній ситуації та до даних правовідносин,  оскільки, як вказано,  Договір № 1 не є договором  будівельного  підряду, а сторони не  є підрядником та замовником;

-   судом встановлено,  що приміщення аптеки  не будувалося, у проект були внесені необхідні зміни і фактично здійснювалося будівництво приміщення під магазин за договором відповідача із Степченко Г.М. (третя особа у справі), яка претендує на набуття у власність вказаного приміщення після завершення його будівництва. Отже,  судом встановлено відсутність об’єкта нерухомості,  на який претендує позивач;

-  зміни до статті 876 ЦК України про  те, що власником  об’єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, були внесені Законом України від 15.12.2005 року,  тобто після укладення Договору № 1, а відповідно до частини 2 статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі.

-  рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.10.2006 року;  яке набрало законної сили 14.12.2006 року, Договір № 1 від 04.11.2003 року розірваний,  і  відповідно до статті 653 ЦК України у  зобов’язання сторін припинилися з моменту  набрання рішенням законної сили, тобто  відсутнє зобов’язання відповідача щодо передачі позивачу приміщення.

Враховуючи викладене та безпідставність вимог позивача, суд вважає,  що   клопотання позивача  про призначення судової експертизи не підлягає задоволенню. Виходячи із припису частини 2 статті 79 ГПК України питання призначення судової експертизи є правом суду,  а не обов’язком.   Оцінивши докази у їх сукупності,  суд  приходить до висновку про  достатність доказів у справі для прийняття рішення  по даному спору між сторонами і не вбачає підстав для  призначення  судової експертизи.

Спосіб захисту порушеного права  вибирає позивач.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає  способу,  встановленому законом.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

На підставі статті 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати йому не відшкодовуються.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями  49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.  Клопотання  позивача про призначення судової експертизи залишити без задоволення.

2.   У позові відмовити  повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                          А.Д.Пащенко