ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"31" липня 2007 р.
Справа № 30/377-06-11502

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:   Мирошниченко М. А.,

Суддів:    Бєляновського В. В., Шевченко В. В.,

при секретарі   -   Волощук О. О.,

за участю представників:

від позивача  –Подолько В. В.,

від відповідача –Жорняк О. П.,

від 3-ї особи –Чернокульський С. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу  Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради,  м. Білгород –Дністровський Одеської області

на рішення господарського суду Одеської області від 29.05.2007 р.

у справі   №30/377-06-11502

за позовом Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради,  м. Білгород – Дністровський Одеської області

до ТОВ „Торговий дім”, м. Білгород –Дністровський Одеської області,

3-я особа, без самостійних вимог на предмет спору, на боці позивача - Білгород –Дністровська міськрада,  м. Білгород –Дністровський Одеської області,

про зобов’язання повернути комунальне майно з чужого незаконного володіння та не чинити перешкоди у користуванні цим майном,

ВСТАНОВИЛА:

01.11.2006 р. (вх. №14038) у господарському суді Одеської області Фондом приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради пред’явлено позов до ТОВ „Торговий дім” про повернення комунального майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, що розташоване в м. Білгород-Дністровський по вул. Калініна, 10, приміщення з №42,43, з №48 по №77, з №VI по №X літ. „А”, та стягнення з ВАТ „Торговий дім” витрат на ІТЗ судового процесу в розмірі 118 грн., держмито в розмірі 85 грн.; 3-ю особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, останній вказав Білгород –Дністровську міськраду (а.с. 2-4). Свої  вимоги він мотивував наступним.

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради № 897-ІУ від 29.09.2005 р. „Про внесення доповнень в рішення Білгород-Дністровської міської ради № 608-ХХІІІ від   05.06.2001 р. „Про   затвердження   переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського” доповнено перелік нерухомого майна, нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Калініна, 10 в м. Білгород-Дністровський, та передано до комунальної власності територіальної громади м. Білгород-Дністровського. На підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 449 від 27.06.2006 р., Білгород-Дністровським БТІ видано свідоцтво на право власності на вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення в житловому будинку, розташовані по вул. Калініна, 10. До прийняття рішення Білгород-Дністровської міської ради № 897-ІУ від 29.09.2005 р. вказані приміщення з невідомих підстав знаходились у користуванні відповідача. В порядку досудового врегулювання спору, Фондом приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради 14.04.2006 р. направлено лист, в якому повідомлялось про необхідність з'явитись до Фонду приватизації та УКВ для укладення договору оренди на займані ним приміщення. Через деякий час Фондом приватизації та УКВ 28.04.2006 р. відправлено повідомлення про те, що відповідачу необхідно решту приміщень, які він надавав в оренду іншим особам передати по акту прийому - передачі власнику, на що позивачем отримано лист відповідача, в якому він наполягав, щоб Фонд приватизації та УКВ, який займає деякі приміщення в спірному об'єкті - звільнив. Повторне попередження з цих підстав позивачем відправлено 23.05.2006 р., однак, відповіді не отримано. На час звернення до суду відповідачем так і не передані приміщення загальною площею 611,1 кв.м., розташовані за адресою: м. Білгород-Дністровський по вул. Калініна, 10. Таким чином, Фонд приватизації та управління комунальною власністю міської ради, якому Білгород-Дністровською міською радою делеговані повноваження по управлінню комунальною власністю, позбавлено права управляти нежитловими приміщеннями, в тому числі передачі їх в орендне користування, із-за чого місцевий бюджет несе матеріальні збитки. Окрім того, відповідачем не надано жодного, передбаченого Інструкцією № 121 від 29.06.1998 р. „Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які являються власністю фізичних та юридичних осіб”, правовстановлюючого документу, на підставі чого може бути оформлено право власності. В обґрунтування свого позову позивач послався на ст.ст. 16,321,387,614 ЦК України, ч.1 ст. 88, п.5 ч.6 ст. 130 ЦПК України, ст.ст. 48,50 ЗУ „Про власність”.

18.12.2006 р. (вх. №28637) позивач надав суду уточнення до позову (а.с. 40-41), в якому, враховуючи  ст.ст. 16,387 ЦК України, ч.1 ст. 88, п.5 ч.6 ст. 130 ЦПК України, ст.ст. 48,50 ЗУ „Про власність”, просив зобов'язати відповідача повернути з чужого незаконного володіння та не чинити перешкоди у користуванні комунальним майном, а саме приміщеннями № 42,43, з № 48 по № 77, з № VI по № X літ. „А”, що розташовані в м. Білгород-Дністровський по вул. Калініна, 10, та стягнути з нього витрати на ІТЗ судового процесу в розмірі 118 грн., держмито в розмірі 85 грн..

Ухвалою господарського суду  Одеської  області  від 18.12.2006 р. (а.с. 43) провадження з цієї справи зупинено.

Ухвалою господарського суду  Одеської  області  від 12.04.2007 р. (а.с. 52) провадження з цієї справи поновлено.

25.04.2007 р. (вх. №9292) відповідач надав суду відзив на позов (а.с. 53-54), в якому просив відмовити у його задоволенні, оскільки підставою  виникнення  права   комунальної  власності   вказане  рішення Білгород-Дністровської міської ради від 29.09.2005 р. №897 "Про внесення доповнень в рішення   Білгород-Дністровської   міської  ради   №608-ХХШ   від 05.06.2001 р. "Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної    громади м. Білгород-Дністровського". Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007 р. була залишена в силі постанова з цієї справи від 15.01.2007 р., якою задоволені позовні вимоги ТОВ "Торговий дім" та визнано частково протиправним рішення

Білгород-Дністровської міської ради від 29.09.2005 р. №897. Таким чином, судом був   визнаний   протиправним   та   скасований правовстановлюючий документ позивача на спірні приміщення та це рішення суду, згідно ст. 254 КАС України, набрало законної сили з 20.03.2007 р., а тому, згідно положень ст. 34 ГПК України, є преюдиціальним для розгляду цієї справи та встановлені обставини повторному доведенню під час розгляду цієї справи не підлягають. Згідно ст.ст. 48,49 Закону України "Про власність", ст. 386 ЦК України, тільки власник майна може звернутись до суду з позовом про захист свого права відносно своєї власності. Оскільки, як  вказано  вище, позивач  не є  власником, або уповноваженим органом власника спірного майна, то в позові йому необхідно відмовити. Окрім того, вимоги позивача не підлягають задоволенню ще з того, що, згідно ст. 50 Закону України "Про власність" та ст. 387 ЦК України, майно може бути витребуване лише в особи, яка безпідставно ним заволоділа. Але, ТОВ "Торговий дім" отримав у користування спірні   приміщення, на підставі договору оренди від 15.10.1992 р., укладеного з виконкомом   Білгород-Дністровської міської  ради терміном дії до 15.10.1998 р.. З моменту закінчення дії договору оренди ТОВ "Торговий дім" відкрито користувалось спірними приміщеннями, в тому числі здавало в орендне користування частину цих приміщень позивачу з цієї справи. В період з 15.10.1998 р. та до дня подачі позову у 2006 році ні позивач, ні Білгород-Дністровська міська рада не подавали позову про повернення цього майна орендодавцю. Оскільки ст. 50 Закону України "Про власність" та ст. 257 ЦК України для вимог щодо повернення майна після спливу терміну договору оренди застосовується загальний строк у вигляді трьох років, то він сплив 15.10.2001 р. та передбачених підстав для його поновлення або продовження немає, а тому, на підставі положень ст. 267 ЦК України, в позові також треба відмовити, в зв'язку зі спливом строку позовної давнини.

Рішенням господарського суду  Одеської  області  від 29.05.2007 р. (підписаним суддею Рогою Н. В. 05.06.2007 р.) у задоволенні позову відмовлено (а.с. 120-121). Своє рішення суд мотивував тим, що право власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського на нежитлові вбудовано-прибудовані приміщення першого та другого поверхів у житловому будинку №10 по вул. Калініна у м. Білгород-Дністровський позивач по справі підтверджує рішенням Білгород-Дністровської міської ради №897-ІУ від 29.09.2005 р. „Про внесення доповнень в рішення Білгород-Дністровської міської ради №608-ХХШ від 05.06.2001 р. „Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського”, яким вирішено додаток до рішення Білгород-Дністровської міської ради №608-ХХ11І від 05.06.2001 р. доповнити деякими об'єктами, зокрема, нежитловими приміщеннями 1 та 2 поверхів будівлі, що розташована по вул. Калініна, 10. Але, постановою господарського суду Одеської області від 15.01.2007 р. по справі №27/217-06-681ЗА за позовом ТОВ „Торговий дім” до Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту рішення, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007 р., визнано протиправним та скасовано п.1 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 29.09.2005 р. №897 „Про внесення доповнень в рішення Білгород-Дністровської міської ради №608-ХХШ від 05.06.2001 р. „Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського” щодо 2 поверху будівлі, що розташована по вул. Калініна, 10 у м. Білгород-Дністровському. Отже, суд дійшов до висновку, що на час прийняття рішення не можна вважати територіальну громаду м. Білгород-Дністровського належним власником нежитлових приміщень 2 поверху будівлі, що розташована по вул. Калініна, 10 у м. Білгород-Дністровському, тому з матеріалів справи не вбачив порушень права власності як Білгород-Дністровської міської ради, так і спеціально створеного нею для управління комунальним майном органу - Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради. Суд також зауважив, що, відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, право витребування майна виникає лише за наявності двох обставин: наявності у позивача права власності та наявності доказів незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння відповідачем спірним майном. Як суд вбачив з матеріалів справи та постанови господарського суду Одеської області від 15.01.2007 р. по справі №27/217-06-6813А, ТОВ „Торговий дім” у період з 15.10.1992 р. до 15.10.1998 р. було орендарем нежитлових приміщень у буд. №10 по вул. Калініна у м. Білгород-Дністровський. Крім того,   04.01.1994 р. на період до 01.01.2005 р. був укладений договір оренди між ОПОРТ „Торговий дім” та КЕЧ Білгород-Дністровського району стосовно нежитлових  приміщень  у  цьому  ж  будинку. Отже, з матеріалів справи суд не вбачив незаконного, без правової   підстави заволодіння відповідачем спірним майном, тому застосування позивачем ст. 387 ЦК України, у даному випадку, є безпідставним. В обґрунтування свого рішення суд також послався на  ст.ст. 15,16 ЦК України.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, на підставі ст.ст. 182,346,387 ЦК України, ст.ст. 48,50 Закону України „Про власність”, ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 18 лютого 2002 року за N 157/6445, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов, з урахуванням уточнень до нього, задовольнити і стягнути з відповідача усі витрати, пов'язанні з поданням позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 127,50 грн. держмита і 118,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, з тих же підстав, що були викладені ним у своєму позові, а також, враховуючи те, що, на підставі Свідоцтва на право власності на нерухоме майно ЯЯЯ № 753232 від 03.08.2006 р., виданого, на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 449 від 27.06.2006 р., до державного реєстру прав власності на нерухоме майно внесено запис № 15604482, згідно якого власником вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень в житловому будинку № 10 по вул. Калініна, м. Білгород-Дністровський Одеської області є територіальна громада м. Білгорода-Дністровського. Реєстрація права власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11457049 від 07.08.2006 р., виданим КП „Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації”. Будь-яких інших записів стосовно вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень в житловому будинку № 10 по вул. Калініна, м. Білгород-Дністровський Одеської області, що стосується обмеження, переходу або припинення права власності, не здійснювалося. Статтею 346 ЦК України визначені підстави припинення права власності, однак, судом не було встановлено жодної із зазначених підстав, які б підтверджували припинення права власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського на зазначені нежитлові приміщення. Рішенням міської ради № 907-ІУ від 29.09.2005 р. „Про затвердження актів прийому-передачі до комунальної власності територіальної громади     м. Білгорода-Дністровського” були затверджені акти саме про передачу до об'єктів комунальної власності вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень в житловому будинку № 10 по вул. Калініна, м. Білгород-Дністровський Одеської області. На підставі викладеного, позивач вважає, що судом невірно встановлено факт відсутності у Білгород-Дністровської територіальної громади права власності на нежитлові приміщення, розташовані по вул. Калініна, 10, а саме № 42,43 з № 48 по № 77, з № VI по № X літ „А”, так як наявність реєстрації права власності надає територіальній громаді м. Білгорода-Дністровського усі права власника, передбачені чинним законодавством. Апелянт не погодився з доводами суду щодо застосування ст. 387 ЦК України.  Суд невірно встановив, що договори оренди від 15.10.1992 р. та 1994 р. є або можуть бути підставою для користування спірними приміщеннями до теперішнього часу та підставами законного заволодіння майном після закінчення строку оренди. Згідно п.1 договору оренди, укладеного між КЕЧ Білгород-Дністровського району та фірмою „Торговий дім”, об'єкт оренди був переданий орендарю згідно акту приймання та інвентаризації від 04.01.2004 р.. В судовому порядку встановлено, що строк дії оренди припинився ще у 1998 р., проти чого відповідач не заперечував. Таким чином, ще у 1998 р. після закінчення дії договору оренди  відповідач повинен був повернути орендоване майно орендодавцю. Фонд приватизації та управління комунальної власності міської ради уповноважений управляти майном територіальної громади. Відповідачу не надавалося в оренду та не передавалося по акту приймання-передачі в користування спірне майно, яким відповідач незаконно володіє та користується по теперішній час, тому, на думку скаржника, неможливо стверджувати, що у відповідача є будь-які правові підстави володіти та користуватися об'єктами комунальної власності. Рішення господарського суду суперечить вимогам ст. 48 Закону України „Про власність”, а саме щодо прав власника вимагати усунення будь-яких порушень його права, а також ч.1 ст. 50 цього ж Закону щодо права власника вимагати повернення свого майна з чужого незаконного володіння. При чому, згідно ч.1 ст. 50 Закону України „Про власність”, власник має право вимагати повернення майна з чужого незаконного володіння, не зважаючи на те законно чи незаконно відповідач заволодів спірним майном.

Розгляд справи було призначено на 31.07.2007 р., про що сторони та 3-я особа, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Оскільки представники сторін та 3-ї особи не заявили клопотань про технічну фіксацію судового засідання, така фіксація, відповідно до ст. 81-1 ГПК України, не здійснювалась, але вівся протокол судового засідання.

Судова колегія відхилила клопотання позивача про залучення до матеріалів справи рішення міськвиконкому про затвердження актів прийому - передачі майна та акту приймання - передачі майна, оскільки позивач мав можливість надати ці докази суду першої інстанції, що ним зроблено не було, та не навів будь-яких поважних причин не здійснення ним цих дій.

Представник скаржника (позивача) в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав скаргу і просив її задовольнити на  викладених у ній підставах.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Представник 3-ї особи в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав скаргу.

За згодою представників сторін та 3-ї особи, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників сторін та 3-ї особи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, дослідивши обставини і матеріали  справи,  в тому числі наявні у ній докази, відповідність викладеним в рішенні висновкам цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Указу Президента України №70 від 31.01.1992р. „Про комерціалізацію державної торгівлі та громадського харчування” та рішення виконавчого комітету Білгород –Дністровської міської ради народних депутатів №2364 від 16.07.1992р. „Про реорганізацію торгово – виробничого об’єднання в „Торговий дім””, Білгород-Дністровське торгово - виробниче об’єднання було реорганізовано в орендне підприємство оптово-роздрібної торгівлі „Торговий дім” (далі - ОПОРТ) –а.с. 113.

Рішенням   виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів №3343 від 15.10.1992р.  „Про внесення змін в рішення виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів №2364 від 16.07.1992р. „Про реорганізацію торгово –виробничого об’єднання в „Торговий дім” і статут підприємства оптово-роздрібної торгівлі „Торговий дім”” було внесено зміни в рішення №2364 від  16.07.1992р. в такій редакції: „Реорганізувати Білгород-Дністровське торгово - виробниче об’єднання в орендне підприємство оптово-роздрібної торгівлі „Торговий дім” з державною формою власності та з правом викупу трудовим колективом орендованого майна (а.с. 109,112).

На підставі вищезазначеного рішення №3343 від 15.10.1992р., виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів, який виступав в якості орендодавця, уклав 15.10.1992р.  з  орендарем - оптово-роздрібним підприємством „Торговий дім” договір оренди з правом викупу строком на три роки - до 15.10.1995р. (а.с. 71), дію якого, згідно угоди від 14.10.1995р., продовжено ще на три роки - до 15.10.1998р. (а.с. 79).

Як вбачається з додатку №1 до цього договору (а.с. 83), серед інших об’єктів, переданих в оренду, була будівля контори (витребування нежитлових приміщень 2-го поверху  якої, є предметом спору з цієї справи), розташована по вул. Калиніна,10А.

Згідно чинного на той час законодавства, а саме Закону України „Про власність” від 07.02.1991р. N 697-XII,  до  державної  власності  в Україні належала  загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Відповідно  до Постанови КМ України від 5 листопада 1991 р. N 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)”, підприємства роздрібної торгівлі,  громадського харчування та неторговельної діяльності, що входили до складу обласних (міських) управлінь торгівлі,  торговельних об'єднань та обласних (міських) виробничо-торговельних об'єднань   громадського харчування, були передані до комунальної власності адміністративно-територіальних  одиниць.

Проаналізувавши зазначені документи та норми права, судова колегія дійшла висновку, що будівля контори, розташована  за адресою: м. Білгород-Дністровський, вул.  Калиніна,10А, (в тому числі, нежитлові приміщення 2-го поверху якої, є предметом спору з цієї справи),  яка серед інших об’єктів була предметом вищезазначеного договору оренди,  знаходилась на той час у комунальній  власності міста  Білгород-Дністровський.

У матеріалах справи не міститься будь-яких належних доказів того, що зазначений об’єкт змінював форму власності чи власника.

Посилання позивача на те, що спірні приміщення знаходились у володінні КЕЧ, а лише в 2005 році перейшли у власність міста  Білгород-Дністровської міської ради, не можуть прийматись до уваги, оскільки не підтверджуються будь-якими належними доказами та  спростовуються вищезазначеними доказами. Також, не може прийматись до уваги посилання позивача на договір оренди, нібито укладений між відповідачем та КЕЧ, оскільки в матеріалах справи такий договір відсутній, а позивач не заявляв клопотання про залучення його до матеріалів справи.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що на час розгляду цієї справи зазначений спірний об’єкт є комунальною власністю територіальної громади м. Білгород-Дністровський в особі ради цього міста і саме власник цього майна передав його в оренду відповідачу за договором оренди.

Посилання місцевого суду на постанову господарського суду Одеської області від 15.01.2007р. та ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі  №27/217-06-6813А, як на встановлений факт того, що Білгород-Дністровську міську раду не можна вважати належним власником нежитлових приміщень 2-го поверху будівлі, що розташована по вул. Калиніна,10А, на думку судової колегії, не може прийматись до уваги, оскільки ці  рішення господарських судів в даному конкретному випадку не мають, передбаченої ч.2 ст. 35 ГПК України, преюдиціальної сили, оскільки у справах беруть участь різні сторони (у вищезазначеній справі стороною є Білгород-Дністровська міська рада, а в цій справі стороною є самостійна юридична особа - Фонд приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради), а тому міркування суду, викладені у цих рішеннях, повинні оцінюватись поряд з іншими, наявними у матеріалах справи,  доказами та фактичними обставинами, які, як зазначалось вище, свідчать про те, що власником  будівлі контори, розташованої  по вул. Калиніна, 10А, в тому числі нежитлових приміщень 2-го поверху цієї будівлі, є Білгород-Дністровська  міська рада.

Крім того, місцевий суд не дав оцінку та не звернув уваги на те, що, крім  п.1 рішення Білгород-Дністровської міської ради від 29.09.2005р. №897 „Про внесення доповнень в рішення Білгород-Дністровської міської ради №608-ХХШ від 05.06.2001р. „Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Білгорода-Дністровського”, щодо 2-го поверху будівлі, що розташована по вул. Калиніна, 10 у м. Білгород-Дністровському, який визнано противоправним та скасовано, вищезазначеною постановою господарського суду у справі  №27/217-06-6813А, існує рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради №449 від 27.06.2007р. (а.с. 105), яким оформлено  право власності  територіальної громади міста Білгород-Дністровський на спірний об’єкт і яке (рішення) ніким не скасовано та не визнане незаконним (недійсним, протиправним).

Як свідчать матеріали справи, позивач - Фонд приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради, згідно наданих йому Білгород-Дністровською міською радою повноважень (а.с. 12-15), уповноважений  управляти майном, яке належить до комунальної власності Білгород-Дністровської міської ради і, відповідно, мав право на звернення до суду з позовом  за захистом своїх прав, що стосуються цього майна.

Проте, позивач просив суд  (з урахуванням уточнень до позову), з посиланням на ст. 50 Закону України „Про власність” та на ст. 16 і ст. 387 ЦК України, повернути  майно із чужого незаконного володіння відповідача та зобов’язати останнього не чинити перешкод йому у користуванні цим майном.

Цей позов за своєю правовою природою є віндикаційним позовом, тобто позовом не володіючого власника до володіючого не власника про вилучення індивідуально визначеного майна з його незаконного володіння, і саме на  норми права, які регулюють ці вимоги послався позивач у позові (ст. 50 Закону  „Про власність” та ст. 387 ЦК України). При цьому, особою, яка зобов’язана повернути майно, повинен виступати незаконний володілець, фактично володіючий цим майном на момент пред’явлення вимоги.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, позов може бути пред’явлено тільки тоді, коли відповідач незаконно заволодів майном, зокрема тоді, коли майно відповідачеві передавав не позивач - власник майна, а інша особа, яка не є власником цього майна. Якщо відповідачеві майно передано позивачем (власником), останній може витребувати його, пред’явивши позов: або про визнання правочину недійсним і про повернення сторін до первісного стану;  або про розірвання договору і про покладення на відповідача обов’язку повернути раніше передане за договором майно; або про повернення майна, у зв’язку з односторонньою (передбаченою законом) відмовою від договору; або повернення безпідставно набутого майна; або про повернення майна, переданого відповідачу на строк, у зв’язку з закінченням строку договору. Пред’явлення віндикаційного позову у подібних випадках є неможливим, оскільки для захисту права повинні застосовуватись інші спеціальні норми і передбачені ними способи захисту цивільного права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що в даній конкретній ситуації не можливо задоволення позову на зазначених позивачем правових підставах  (ст. 387 ЦК України).

Слід також зазначити, що дія договору оренди закінчилась 15.10.1998р., що визнали як позивач, так і відповідач, а з позовом про витребування майна позивач звернувся  лише 01.11.2006р., тобто через вісім  років після закінчення дії договору.

Проте, зазначені позивачем вимоги не входять до переліку вимог, на які,  відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється.

З викладеного вбачається, що позивач  пропустив встановлений  ст. 257 ЦК України  трьохрічний строк позовної давності для пред’явлення цієї вимоги (витребування майна з чужого незаконного володіння), на що відповідач звертав увагу при розгляді справи в суді першої інстанції та просив застосувати позовну давність до цих відносин.

Клопотання про відновлення цього строку позивач у суді першої інстанції не заявляв, будь - яких поважних причин пропуску строку не навів, а судова колегія таких причин не вбачає.

За таких обставин, поряд з вищевикладеними обставинами, ця обставина,  відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у задоволенні цього позову.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд, не зважаючи на помилковість його висновку щодо особи власника спірного майна,  вмотивовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування  рішення суду є: 1)  неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин,  що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне  застосування  норм  процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови,  якщо це  порушення  призвело  до  прийняття  неправильного рішення.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи фактично повторюють його позовні вимоги та доводи, викладені у позові, і не спростовують висновку місцевого суду щодо неможливості задоволення позову на зазначених у ньому правових підставах.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржник не навів.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. 104 ГПК України правових підстав для  скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 99,101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 29.05.2007 р. у справі   №30/377-06-11502 –залишити без змін, а апеляційну скаргу Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради, м. Білгород – Дністровський Одеської області, на зазначене рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                                                   Мирошниченко М. А.

Судді:                                                                                                  Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 01.08.2007 р.