ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2007 р.
№ 26/29-07-422

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Кравчука Г.А.,

суддів:
Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Одеської залізниці

на рішення
господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р.

у справі
№ 26/29-07-422

за позовом
Приватного підприємства “Баланс”

до
1) Одеської залізниці,
2) Підприємства “Екоцентр” Благодійного фонду “Діоген”

про
стягнення 5 735,24 грн.

в судовому засіданні взяли участь  представники:

позивача:
Ракова Н.В., дов. № б/н від 07.11.2006 р.;

відповідача-1:
— не з’явились;

відповідача-2:
— не з’явились;

В С ТА Н О В И В:

У січні 2007 р. Приватне підприємство “Баланс” (далі –Підприємство “Баланс”) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою, у якій просило стягнути з Одеської залізниці (далі –Залізниця) вартість недопоставленої продукції у розмірі 5 735,24 грн.

Позовні вимоги Підприємство “Баланс” обґрунтовувало тим, що на підставі договору № 46 від 20.10.2006 р., укладеному між ним та Підприємством “Екоцентр” Благодійного фонду “Діоген” (далі –Підприємство “Екоцентр”), останнє відправило йому по залізничній накладній № 48644783 від 03.12.2006 р. у вагоні № 67188144 вугілля у кількості 69,0 тонн, проте при перевірці маси вугілля на станції призначення було виявлено нестачу у розмірі 15,2 тонн, вартість якої підлягає стягненню з Залізниці на підставі норм ГК України, ЦК України та Статуту залізниць України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.03.2007 р. (а. с. 33 –34) для участі у справі у якості іншого відповідача залучено Підприємство “Екоцентр”.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р. (суддя Никифорчук М.І.) позовні вимоги Підприємства “Баланс” задоволено з мотивів, наведених у позовній заяві: з Залізниці стягнуто 5 735,24 грн.

В апеляційному порядку рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р. не переглядалось.

Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Підприємства “Баланс”. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, Залізниця обґрунтовує тим, що господарським судом першої інстанції було неправильно застосовано п. п. 32, 110 та 111 Статуту залізниць України та не взято до уваги окремі обставини справи.

Підприємство “Баланс” та Підприємство “Екоцентр”  не скористались правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзивів на касаційну скаргу Залізниці до Вищого господарського суду України не надіслали, що не перешкоджає касаційному перегляду судового акту, який оскаржується.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Залізниці підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим господарським судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:

– на виконання договору № 46 від 20.10.2006 р. Підприємство “Екоцентр” по залізничній накладній № 48644783 від 03.12.2006 р. у вагоні № 67188144 відправило Підприємству “Баланс” вугілля у кількості 69,0 тонн;

– у накладній № 48644783 від 03.12.2006 р. зазначено, що вантаж (вугілля) марковано вапном;

– 09.12.2006 р. під час переваження вантажу (вугілля) у вагоні № 67188144 виявлено нестачу у розмірі 15,2 тонни, про що складено комерційний акт АЯ № 586529*/126;

– у комерційному акті АЯ № 586529*/126 від 09.12.2006 р. вказано, що вантаж (вугілля) перевозився у відкритому рухомому складі та не був не маркований.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що відсутність маркування вантажу, який перевозився у відкритому рухомому складі, свідчить про втрату вантажу під час перевезення.

Посилання Залізниці у касаційній скарзі на те, що графа 4 залізничної накладної № 48644783 від 03.12.2006 р., яка містить інформацію про маркування вантажу вапном, заповнена Підприємством “Екоцентр” невірно, спростовується матеріалами справи, які не містять будь-яких доказів відсутності вказаного маркування при прийнятті Залізницею вантажу до перевезення. Між тим, відповідно до абзацу четвертого п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644, вантажі, завантажені відправниками у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування (у т. ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Частина перша ст. 193 ГК України встановлює, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною п’ятою ст. 307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб’єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Частини перша та третя ст. 314 ГК України передбачають, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає, зокрема, у разі втрати або нестачі вантажу –в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Частина перша п. 110 Статут залізниць України визначає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до п. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли:

а) вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення;

б) недостача, псування або пошкодження сталися внаслідок дії природних причин, пов’язаних з перевезенням вантажу на відкритому рухомому складі;

в) вантаж перевозився у супроводі провідника відправника чи одержувача;

г) недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси;

д) зіпсований швидкопсувний вантаж, виявлений у вагоні, прибув без порушення встановленого режиму перевезень (охолодження, опалення, вентиляція), і термін перебування вантажу в дорозі не перевищив граничного терміну перевезень, встановленого Правилами;

е) втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок:

1) таких недоліків тари, упаковки, які неможливо було виявити під час приймання вантажу до перевезення;

2) завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція);

3) здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних засобів для забезпечення його збереження під час перевезення;

4) стихійного лиха та інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

Підстав для звільнення Залізниці від відповідальності за втрату  вантажу, наведених у п. 111 Статут залізниць України, при оцінці матеріалів даної справи місцевим господарським судом встановлено не було.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що Залізниця має нести відповідальність за втрату вантажу (вугілля) при його перевезенні за накладною № 48644783 від 03.12.2006 р. у вагоні № 67188144, тобто, відповідний висновок господарського суду першої інстанції є обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що розмір збитків, завданих Залізницею недостачею вантажу (вугілля), встановлено місцевим господарським судом без урахування п. п. 113 та 114 Статут залізниць України, враховуючи таке.

П. 113 Статуту залізниць України встановлює, що за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Згідно П. 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме:

а) за втрату чи недостачу –у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі;

б) за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, –у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, –у розмірах дійсної вартості;

в) за псування і пошкодження –у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

В порушення вказаних норм Статуту залізниць України господарський суд першої інстанції при вирішенні спору, визначаючи розмір збитків, завданих Залізницею недостачею вантажу (вугілля), не врахував, що нестача маси вантажу має обчислюватись з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення, і, відповідно, не встановив відповідного розходження.

Колегія суддів Вищого господарського суду України також зазначає, що відповідно до частини сьомої ст. 84 ГПК України якщо у справі беруть участь кілька позивачів і відповідачів, в рішенні вказується, як вирішено спір щодо кожного з них.

В порушення зазначеної норм місцевий господарський суд у рішенні, яке оскаржується, не зазначив як вирішено спір відносно другого відповідача –Підприємства “Екоцентр”.

Згідно з роз’ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 1 постанови від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки передбачені процесуальним законом (ст. 1117 ГПК України) межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р. підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Одеської залізниці задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 18.05.2007 р. у справі № 26/29-07-422 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий суддя                                                       Г.А. Кравчук

Суддя                                                                          Г.М. Мачульський

Суддя                                                                          В.І. Шаргало