ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24.07.2007р.

м.Київ

№ 29/260-А

За позовом             Заступник прокурора Голосіївського
району м.Києва

До                           Закрите акціонерне
товариство "Українська технологічна компанія"

Предмет
адміністративного позову

визнання господарського
зобов"язання № 1308/04 - 1 недійсним

Товариство з обмеженою
відповідальністю "А.С.Т."

Предмет
адміністративного позову

Суддя

Секретар
судового засідання Вознюк М.В.

Представники:

від позивача

Ярова Л.М. -предст. (довір. в
справі)

від прокуратури

Казак О.А. -пом. прокурора

від відповідача-1:  від відповідача-2:

Мурга О.М. - предст. (довір. в
справі) Чорний Д.Ю. - предст. (довір. в справі)  не з'явились

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС
України в судовому засіданні 24.07.2007 о 14 год. 20 хв. проголошено вступну та
резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі
відкладено на 30.07.2007, про що повідомлено сторін після проголошення вступної
та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4
ст. 167 КАС України. З технічних причин виготовлення повного тексту постанови
відкладено на 10.08.2007.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Голосіївського
району в м. Києві в особі ДПІ у Голосіївському районі м. Києва звернувся до
господарського суду м. Києва, в якому просить визнати господарське зобов'язання
(№1308/04-1 від 13.08.2004) недійсним у відповідності до ст.ст. 207, 208
Господарського кодексу України; зобов'язати ТОВ «А.С.Т.»повернути ЗАТ
«Українська технологічна компанія»суму, одержану за договором №1308/04-1 від
13.08.2004; стягнути з ЗАТ «Українська технологічна компанія»в доход Державного
бюджету України вартість робіт в сумі 1100 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 17 КАС
України компетенція адміністративних судів поширюється на спори  за
зверненням  суб'єкта  владних
повноважень   у випадках,
встановлених законом.

Пунктом 11 частини 1 статті 10
Закону України „Про державну податкову службу в Україні” встановлено, що
державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у
містах, міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції виконують такі
функції, зокрема подають   до  судів
позови  до  підприємств,
установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і
стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших
випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення
заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх
майна.

Під час проведення підготовчого
провадження судом були витребувані від осіб, які беруть участь у справі, а
також від інших осіб документи та інші матеріали, прийнято рішення про
обов'язковість особистої участі осіб, які беруть участь у справі, у судовому
засіданні.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на наступні обставини.

Відповідно до ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

На думку позивача, умисел
відповідача-1 на укладання угоди, з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, підтверджується тим, що податкові накладні, видані на
виконання спірної угоди підписані невстановленою особою, що підтверджується
висновком Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного
управління МВС в м. Києві.

У судовому засіданні прокурор і
представник ДПІ у Голосіївському районі в м. Києві підтримали позов у повному
обсязі і просили його задовольнити.

Представник Відповідача 2 у судове
засідання не з'явився про час і місце судового засідання був повідомлений
належним чином.

Представник Відповідача 1 подав до
суду заперечення проти адміністративного позову, в яких просив у його
задоволенні відмовити повністю.

Зокрема у своїх запереченнях
Відповідач 1 зазначив, що належним чином виконав свої зобов'язання зі сплати
податків і зборів по господарським операціям проведеним за спірним договором, в
тому числі перерахував ПДВ у ціні придбаного товару на розрахунковий рахунок
Відповідача 2 (Продавця).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів, між
відповідачами укладено договір №1308/04-1 від 13.08.2004, згідно з яким
Замовник (ЗАТ "УТК") доручає, а Виконавець (ТОВ "А.С.Т.")
бере на себе зобов'язання виконати роботи по транспортно-експедиторському
обслуговуванню внутрішніх і транзитних вантажів автомобільним транспортом на
території України. За умовами договору оплата проводиться у строк, встановлений
сторонами в накладній.

Роботи були повністю оплачені
відповідачем-1, про що свідчить виписки по особовому рахунку №0441 на
суму 1100 грн., у т.ч. ПДВ 183,33 грн.

На виконання умов договору,
відповідачами було складено акт виконаних робіт від 13.08.2004 р. на суму 1100
грн., у т.ч. ПДВ 183,33 грн.

Вищезазначеними документами
підтверджується факт виконання договору його сторонами. З боку контрагентів за
спірним договором жодних заперечень (зауважень) щодо його виконання не
надходило, договір не оспорювався.

ДПІ у Голосіївському районі м.
Києва була проведена планова виїзна перевірка дотримання вимог валютного та
податкового законодавства ЗАТ «Українська технологічна компанія»(далі
Відповідач 1) за період з 01.01.2004 по 01.01.2006 (далі Акт перевірки), якою
встановлено порушення ЗАТ "УТК" пп. 7.4. п.7.4 ст. 7 Закону України
"Про податок на додану вартість" у результаті чого занижено податок
на додану вартість на загальну суму 750 грн. з квітня по грудень 2004 року та у
грудні 2005 року, а також завищення від'ємного значення по податку на додану
вартість за січень 2005 року у сумі 231 грн.

В ході перевірки встановлено,
що  ЗАТ «Українська технологічна
компанія»мала фінансово-господарські відносини з ТОВ «А.С.Т.»(далі Відповідач
2) з яким у перевіряємий період було укладено ряд договорів, в тому числі й
спірний договір.

Як зазначено в акті перевірки при
її проведенні була використана інформація отримана від ВПМ ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва, а саме:

Висновок Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру Головного управління МВС в м. Києві
спеціаліста Костецького В.С. №1118 від 03.11.2006, №100 від 30.01.2007 щодо
дослідження підпису від імені директора ТОВ «А.С.Т»- ОСОБА_1 і пояснення самої
ОСОБА_1

Відповідно до висновку спеціаліста
№100 від 30.01.2007 підпис від імені ОСОБА_1. зображення якого є в спірному
договорі виконані імовірно не ОСОБА_1., а іншою особою.

Відповідно до висновку спеціаліста
№ 1118 від 03.11.2006 зображення підписів від імені ОСОБА_1., які є на
податкових накладних виданих при реалізації спірного договору виконані імовірно
не ОСОБА_1., а іншою особою.

На підставі викладеного позивач
вважає, що спірне господарське зобов'язання вчинено з метою завідомо суперечною
інтересам держави і суспільства при наявності умислу у однієї сторони -ТОВ
"А.С.Т.".

Крім того, 14.07.2004 р.
Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято рішення про задоволення
позову ОСОБА_2. до ТОВ "А.С.Т.", ОСОБА_2., третя особа ОСОБА_1 про
визнання гр. ОСОБА_1. непричетним до створення та діяльності ТОВ
"А.С.Т.".

Зустрічний позов ТОВ
"А.С.Т." до ОСОБА_1., ОСОБА_2., третя особа ОСОБА_1 про визнання ТОВ
"А.С.Т." юридичною особою, яка не здатна мати, набувати і здійснювати
цивільні права та обов'язки та не може бути позивачем та відповідачем в суді з
моменту набрання законної сили рішення суду та визнання ОСОБА_2. непричетним до
створення та діяльності ТОВ "А.С.Т." задоволено в повному обсязі та
обмежено цивільну правоздатність ТОВ "А.С.Т.".

Обставини, встановлені судовим
рішенням в цивільній справі,  що набрало
законної сили,  згідно з ч. 1 ст. 72 КАС
України не доказуються при розгляді інших
справ,  у  яких беруть
участь  ті самі особи або
особа,  щодо якої встановлено ці
обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 70 належними
є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.  Суд не бере до розгляду докази,  які
не  стосуються предмету
доказування.

Таким чином рішення районного суду
не звільняє позивача від доведення наявності умислу ТОВ «А.С.Т.» на укладення
угоди, що суперечить інтересам держава та суспільства.

Статтею 67 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ч. З п. 7.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.02р. "Про заходи щодо
забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про
податки", під час розгляду справ за позовами органів державної податкової
служби про визнання угод недійсними судам відповідно до вимог ст. 43 ГПК
України необхідно оцінювати докази в сукупності та визначати достатність
підстав для висновку щодо спрямованості діяльності суб'єкта господарювання, в
тому числі при укладенні спірної угоди, на ухилення від сплати податків, зборів
(обов'язкових платежів). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд
повинен повно з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання
угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та
перехідних положень Цивільного кодексу України, який вступив в дію з
01.01.2004, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Як свідчать матеріали справи, правовідносини між
відповідачами виникли та припинились (в зв'язку з виконанням спірного договору)
після набрання чинності новим Цивільним кодексом України, тому до них
застосовуються норми Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи факт укладання
відповідачами угоди з метою, завідомо суперечною інтересам держави і
суспільства, позивач посилається, зокрема, на те, що спірний договір та
податкові накладні підписані імовірно невстановленою особою.

Як вже зазначалось, правовідносини
між відповідачами виникли та припинились (в зв'язку з виконанням спірного
договору) після набрання чинності новим Цивільним кодексом України.

Вирішуючи спір про визнання угоди
недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Суд вважає, що позивачем не
доведено факту наявності суб'єктивного чинника правопорушення, а відповідно і
умислу у відповідачів, чи одного з них, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 62 Конституції
України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб'єктивний склад
правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і
підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається,
що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення кримінальної
справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення
від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних
доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними
посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що
набрав законної сили.

Крім того, до угод, укладених з
метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать
угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від
оподаткування.

Із наданих суду доказів вбачається,
що позивачем не доведено належним чином в чому саме полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета укладання угоди і чи була вона спрямована
на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях
відповідачів у формі умислу

Позивач не надав доказів про те, що
внаслідок виконання угоди інтересам держави заподіяні збитки.

За оспорюванню угодою ТОВ
"А.С.Т." є виконавцем, а ЗАТ "УТК" замовником. Відповідно у
ТОВ  "А.С.Т." за зазначеною
господарською операцією виник валовий дохід та податкове зобов'язання з податку
на додану вартість.

У відповідності до пп. 4.2.2 ст. 4
Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетом та державними цільовими фондами” контролюючий орган повинен самостійно
визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо: платник
податків не подає у встановлені строки податкову декларацію, дані
документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у
податкових деклараціях. Відповідно до абзацу другого пп. 2.5 п. 2 Інструкції
про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій  органами державної податкової служби,
затвердженої Наказом Державної податкової адміністрації України від 17.03.2001
N 110  податкове
повідомлення-рішення  -   це
рішення   керівника
податкового  органу  (його
заступника)  щодо  обов'язку
платника податків сплатити донараховану суму податків, зборів
(обов'язкових платежів),  застосованих  штрафних
(фінансових)  санкції  (у тому числі пені за порушення у сфері  зовнішньоекономічної  діяльності) за  порушення податкового та іншого
законодавства,  що приймається за  результатами
перевірки   платника   податків. Як вбачається з матеріалів справи,
перевірка ТОВ  "А.С.Т." з
питань дотримання податкового законодавства не проводилась, рішення податкового
органу про встановлення податкового зобов'язання платника податків не
приймалось.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем проводилась перевірка ТОВ"УТК" з питань дотримання
податкового законодавства, однак ніяких порушень податкового законодавства при
укладанні спірного договору не встановлено.

Несплата податків дійсно є
порушенням діючого податкового законодавства, однак в матеріалах справи
відсутні докази, які підтверджують несплату податків за оспорюваним договором,
у т.ч. податку на додану вартість.

Факт ухилення від сплати податків
сторонами угоди не доведений позивачем.

Допустимих доказів наявності у
відповідачів податкового зобов'язання або податкового боргу позивач не надав,
як і не надав будь яких доказів щодо не включення відповідачем-1 суми
податкового зобов'язання з податку на додану вартість, та до валового доходу
(за виконаною господарською операцією) за відповідні звітні періоди в податкові
декларації (з податку на додану вартість), або несплати сум податкових
зобов'язань, в матеріалах справи відсутній Акт перевірки, рішення податкового
органу про донарахування податкових зобов'язань, податкові повідомлення,
податкові вимоги, що підтверджують наявність податкового боргу у відповідачів
(а саме зазначені документи можуть бути підтвердженням податкового боргу,
несплати податків відповідачами).

Матеріалами справи також
підтверджено, що відповідачі протягом укладення та виконання спірного договору
подавали податкову звітність у відповідності до вимог законодавства, що
підтверджується відомостями, наданими контролюючими органами, на обліку яких
перебували відповідачі. Зокрема, до матеріалів справи долучено копію акта про
результати планової виїзної перевірки дотримання вимог валютного та податкового
законодавства ЗАТ «Українська технологічна компанія»(далі Відповідач 1) за
період з 01.01.2004 по 01.01.2006 (далі Акт перевірки), якою встановлено
порушення ЗАТ "УТК" пп. 7.4. п.7.4 ст. 7 Закону України "Про
податок на додану вартість" у результаті чого занижено податок на додану
вартість на загальну суму 750 грн. з квітня по грудень 2004 року та у грудні
2005 року, а також завищення від'ємного значення по податку на додану вартість
за січень 2005 року у сумі 231 грн. Однак зазначені порушення виникли не у
зв'язку з укладанням спірного договору.

Крім того, доводи позивача щодо
того, що накладні, видані ТОВ "А.С.Т." підписані імовірно не
директором товариства судом не приймаються, оскільки відповідно до пп. 7.2.6.
п. 7.2 ст. 7 Закону податкова накладна видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4   ст. 7 Закону України “Про податок на додану
вартість” не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по
сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи
банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

Однак, як вбачається з акту
перевірки, суми податку на додану вартість, згідно накладних, виписаних  ТОВ "А.С.Т." не були виключені з
податкового кредиту ЗАТ "УТК".

Крім того, позивачем взагалі не
вказано, яка саме податкова накладна була виписана ТОВ "А.С.Т." на
виконання спірного договору, чи буда проведена експертиза підпису саме на цій
накладній, податкова накладна до матеріалів справи не надана.

Відповідно до ч. 2 п. 7.3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 „Про заходи щодо
забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки”
доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від
оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими
органами відомості про неподання податкової звітності до органів державної
податкової служби.

Суд також звертає увагу на те, що в
пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від
20.04.2001 зазначено, що порушення
сторонами  договору законодавства
про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом  не
подано  доказів  спрямованості
укладеної  угоди на вчинення
порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів)
не є підставою  для  визнання
угоди недійсною.

Враховуючи, що обставини справи,
які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,
судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що
підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного
складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на
які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного
ухилення від сплати податків у відповідачів.

Даючи оцінку зібраним у справі
доказам, суд виходить з того, що згідно зі ст.ст. 207, 208 ГК України, якщо
угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, то
при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами
-  в доход держави стягується все
одержане ними за угодою.

Для даної норми закону характерними
є такі ознаки:

а) вчинення дій об'єктивно
призводить до порушення інтересів держави і суспільства в цілому, а тому в
даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм законів та
нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і
суспільства;

б) такі угоди характеризуються
суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону,
оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін
(або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

в) факт наявності суб'єктивного
чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої
юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений
компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами
доказування.

Суд вважає, що позивачем не
доведено факту наявності суб'єктивного чинника правопорушення, а відповідно і
умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою
приховування від оподаткування доходів.

Окрім того, беручи до уваги, що
позов заявлено на підставі ст. ст. 207 та 208 Господарського кодексу України,
суд відзначає наступне.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень
Господарського кодексу України, цей кодекс набрав чинності з  1 січня 2004 року.

Відповідно до ч. ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 ГК України
визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як
таке, що  вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін
- у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням
суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї
першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише
у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а
одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за
рішенням суду в доход держави.

Таким чином, вказаний Кодекс
містить публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом
встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді
адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст.  ст.
238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в
доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення
угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

При цьому суд відзначає, що
моментом вчинення порушення, визначеного ст. 207 ГК України, є момент укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як підтверджено матеріалами справи,
спірна угода були укладена відповідачами
у 2004 році.

Відповідно до ст. 250 ГК України
адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш
як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими
актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених
законом.

Оскільки позивач звернувся до суду
28.04.2007, тобто більш як через два роки після вчинення  сторонами, як стверджує позивач,
правопорушення, то за таких обстави суд приходить до висновку про пропущення
строків для застосування до відповідачів адміністративної санкції у вигляді
конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Позивач не довів суду обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх
вимог.

За таких обставин, позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 71, 94, 97, 158-163 КАС України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В позові відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст.
254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було
подано.

Постанова може бути оскаржена до
суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному
обсязі за правилами, встановленими ст.
ст.  185-187 КАС України, шляхом
подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним
поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя
І.В. Усатенко