ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"17" липня 2007 р.
справа № 20-6/145

За позовом Державного підприємства «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»Національної академії наук України (99011, м.Севастополь, вул.Леніна, 28)

до Приватного підприємства «ССВ» (99029, м.Севастополь, вул.м.Музики, 45 кв.21)

про визнання договору неукладеним,

Суддя Лазарев С.Г.

представників сторін:

позивача –   Урденко В.О., директор, паспорт АР 078719 від 04.11.1997,

Сидорова М.М., довіреність № 314/67 від 16.07.2007,

відповідач –Волошина І.О., довіреність б/н від 15.06.2007,

Ісаєв В.О., довіреність б/н від 23.04.2007,

С у т ь   с п о р а:

Державне підприємство «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»Національної академії наук України (далі –ДП «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»НАН України)звернулося до суду з позовною заявою до Приватного підприємства «ССВ»(далі - ПП «ССВ»)про визнання договору неукладеним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами не було договірних правовідносин.

Відповідач з позовними вимогами не згоден з мотивів, викладених у відзиві на позов (вх. № 23624 від 17.07.2007), просить провадження у справі припинити на підставі п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні представникам сторін роз'яснені їх процесуальні права та обов'язки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслуховуючи пояснення представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Як свідчать матеріали справи, право володіння суднами МРТК-0746 «Мариєкопром-1», МРТК-0746 «Криль», МРТК-0746 «Надежда»належить ДП «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»НАН України.

03.03.2007 ДП «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»НАН України стало відомо, що ПП «ССВ»утримує зазначені судна, посилаючись на існування договорів зберігання від 03.032006.

Але ДП «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»НАН України вважає, що дії ПП «ССВ»перешкоджають законному володінню майном, оскільки ніяких договорів зберігання між сторонами укладено не було.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, провівши оцінку представленим доказам, суд вважає позовні вимоги Державного підприємства «Науково-технологічний центр використання природних ресурсів шельфу»Національної академії наук України такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 ГПК підприємства, установи, організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Це право кореспондується з повноваженнями суду щодо захисту цих прав та охоронюваних законом інтересів, які передбачені Законом України "Про господарські суди".

Згідно з частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої,  виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених  цією  Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звертатись до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Пунктом другим статті 16 Цивільного кодексу України  встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування  збитків  та  інші   способи   відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,  органу  влади  Автономної  Республіки  Крим  або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, пункт 1 статті 13 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Стаття 20 Господарського кодексу України також має перелік способів захисту прав та законних інтересів суб’єктів господарювання:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання  повністю  або  частково  недійсними  актів  органів державної  влади та органів місцевого самоврядування, актів  інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси   суб'єкта   господарювання  або   споживачів;   визнання  недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення  становища, яке існувало  до  порушення  прав  та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Вимога позивача про відсутність прав та обов’язків за договором зберігання суден, є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди вирішують спори про порушене право, а не встановлюють юридичні факти, у зв'язку з чим зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Вимога про встановлення факту неукладення договорів не призводить до поновлення порушених прав. Вона не може бути предметом спору самостійно розглядатися в окремій справі.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного суду України від 14.01.2002.

Відповідно до статті  638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами  договору  є  умови  про  предмет договору, умови,  що визначені законом як  істотні  або є  необхідними  для договорів даного виду,  а також усі ті умови,  щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вимог про визнання договорів зберігання суден недійсними позивачем не заявлялося.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що заявлена позивачем вимога про визнання договорів зберігання суден неукладеними не відповідає способам захисту цивільних прав, передбаченим статтею 16 Цивільного кодексу України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові в задоволенні позову витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі висловленого, керуючись ст. 49, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Копії рішення направити сторонам.

Суддя  господарського  суду

міста Севастополя                                                                                              С.Г.Лазарев

Рішення оформлено згідно з вимогами

ст. 84 Господарського процесуального

кодексу України  та підписано  23.07.2007