СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

місто севастополь

26 червня 2007 року
Справа № 2-23/15765-2006А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

без участі представників сторін,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим на постанову Господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 23 червня 2007 року по справі № 2-23/15765-2006А

за позовом           приватного підприємства "Віват" (вул. Дражинського, 6-1,Сімферополь,95051)

до           Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим (вул. М. Залки, 1/9,Сімферополь,95053)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом і доповненнями до нього (а.с. 109 т.1) про часткове визнання нечинними податкових повідомлень-рішень відповідача про визначення позивачу податкових зобов’язань з штрафними санкціями з податку на додану вартість (частково) і податку  на прибуток (повністю) та про визнання нечинною першої податкової вимоги.

Позов обґрунтований тим, що придбані позивачем маркетингові послуги пов’язані з господарською діяльністю позивача, а тому витрати на їх оплату відносяться до валових витрат і суми податку на додану вартість відносяться по податкового кредиту, вказані витрати і право на податковий кредит підтверджені документами бухгалтерського та податкового обліку.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач придбав маркетингові послуги, які пов’язані з господарською діяльністю позивача, витрати по цим послугам позивач відніс до валових витрат і суму податку на додану вартість –до податкового кредиту, податковим органом ці витрати виключені до валових витрат і суми податку на додану вартість виключені з податкового кредиту, у зв’язку з чим прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення податкових зобов’язань з податку на прибуток і податку на додану вартість, по результатам розгляду у позасудовому порядку скарг платника податків йому донараховані податкові зобов’язання (штрафі) відповідно до кількості податкових періодів, за які було занижено податкові зобов’язання. Відповідачем направлена позивачу перша податкова вимога.

Постановою господарського суду позов задоволено. Визнано частково нечинними  податкові повідомлення-рішення з податку на додану вартість та визнано повністю нечинними податкові повідомлення-рішення з податку на прибуток, визнано повністю нечинною перша податкова вимога. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 3,40 грн. державного мита.

Постанова суду мотивована тим, що маркетингові послуги пов'язані з діяльністю позивача, податковий орган направив першу податкову вимогу по не узгодженій сумі  податкового зобов’язання.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати і у позові відмовити тому, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.

Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони не скористувалися правом на участь у судовому засіданні їх представників, відповідач просив розглянути справу без участі у засіданні його представника.

На підставі статей 184, 195, 196, 198 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний господарський суд витребував додаткові докази (а.с. 26-64 т.2), встановив  наступне.

7 лютого 2006 року керівником (заступником) Державної податкової інспекції в місті Сімферополі Веревкіною Н.П. на підставі акту перевірки №2323-2 від 26 січня 2006 року стосовно позивача прийнято податкові  повідомлення-рішення про визначення податкових зобов’язань :

1) №0 з податку на прибуток у сумі 44.965грн. і штрафних санкцій –12.018грн., усього 56.983грн. (а.с. 11 т.1),

2) №0 з податку на додану вартість у сумі 3.722грн. і штрафних санкцій –1.861грн., усього 5.583грн. (а.с. 10 т.1).

Ці податкові повідомлення-рішення були оскаржені у позасудовому порядку, скарги платника залишені без задоволення, додатково рішенням Державної податкової адміністрації в Автономної Республіки Крим №10001025-007 від 5 травня 2006 року визначені штрафні санкції з податку на прибуток у сумі 595,20грн., про що контролюючими органами своєчасно прийняті і направлені платнику податків рішення про продовження строків розгляду скарг і про результат розгляду скарг (а.с. 20-37 т.1, 26-28, т.2).

За результатами розгляду цих скарг та з метою доведення строків сплати податкових зобов’язань керівниками відповідача приймалися наступні податкові-повідомлення-рішення про визнання позивачу податкових зобов’язань :

13 квітня 2006 року

3) №1 з податку на прибуток у сумі 44.965грн. і штрафних санкцій –12.018грн., усього 66.983грн. (а.с. 13 т.1),

4) №1 з податку на додану вартість у сумі 3.722грн. і штрафних санкцій –1.861грн., усього 5.583грн. (а.с. 12 т.1),

3 липня 2006 року

5) №2 з податку на прибуток у сумі 44.965грн. і штрафних санкцій –12.018грн., усього 56.983грн. (а.с. 14 т.1),

6) №2 з податку на додану вартість у сумі 3.722грн. і штрафних санкцій –1.861грн., усього 5.583грн. (а.с. 19 т.1),

7) №2 з штрафних санкцій з податку на прибуток у сумі 595грн. (а.с. 15 т.1),

4 вересня 2006 року

8) №3 з податку на прибуток у сумі 44.965грн. і штрафних санкцій –12.018грн., усього 56.983грн. (а.с. 17 т.1),

9) №3 з штрафних санкцій з податку на прибуток у сумі 595грн. (а.с. 18 т.1),

10) №3 з податку на додану вартість у сумі 3.722грн. і штрафних санкцій – 1.861грн., усього 5.583грн. (а.с. 16 т.1).

Усі десять податкових повідомлень-рішень є предметом спору.

18 вересня 2006 року відповідач стосовно позивача прийняв першу податкову вимогу №12864 про наявність податкового боргу з податку на прибуток у загальній сумі 49.932,90грн. і з податку на додану вартість –4.525,32грн. (а.с. 110 т.1), яка є предметом спору.

З податку на прибуток

З вказаного акту документальної, виїзної перевірки (а.с. 38-74 т.1) слідує, що позивач занизив податок на прибуток за III квартал 2004 року  на 5.950грн., II квартал 2005 року –на 12.409грн., за III квартал 2005 року –на 26.606грн. через 1) завищення валових витрат - відніс до них витрати з придбання у товариств з обмеженою відповідальністю "Трасбудсервіс" і "Будмонтажтехнологія", приватного підприємця Єлисеєва С.Н. маркетингових послуг, які не пов’язані з господарською діяльністю позивача, 2) зависив суму амортизаційних відрахувань за друге півріччя 2005 року на 836грн., за 2003 рік –3.062грн., що сталося через нарахування 100% зносу на нематеріальні активи (програмне забезпечення) в періоді вводу в експлуатацію (а.с. 54 т.1).

Позивач не оспорює наведених у акті перевірки обставин придбання маркетингових послуг та нарахування амортизаційних відрахувань, але вважає, що маркетингові послуги пов’язані з його господарською діяльністю, позивач мав право нараховувати амортизаційні відрахування у вказаному розмірі.

Про придбання позивачем у вказаних контрагентів маркетингових послуг (дослідження ринку  лікарних засобів) свідчать договори (а.с. 94-96, 98, 100,  102 т.1), акти виконаних робіт (а.с. 97, 99, 101, 103 т.1).

Придбання позивачем нематеріальних активів (програмного забезпечення) підтверджується видатними накладними (а.с. 124-127 т.1).

Податкові декларації свідчать про те, що позивач декларував валові витрати (а.с. 45-64 т.2).

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 Закону України  "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції Закону України №283ВР-97 від 22 квітня 1997 року, з змінами на час оподаткування, далі Закон України №28397-ВР) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Позивач підтвердив витрати по операціям придбання маркетингових послуг відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (договорами, актами виконаних робіт).

Фактично відповідач притягнув позивача до відповідальності за те, що вважає, що такі документи не підтверджують розмір здійсненої позивачем компенсації та розмір фактично наданих вказаними контрагентами маркетингових послуг, необхідність таких послуг позивачу.

Але такі вимоги податкового органу до позивача не засновані на законі. Абзац 1 підпункту 5.3.9 вказаного Закону вимагає документальні докази про розмір компенсації (заохочення) та розмір фактично наданої послуги лише між операціями з пов'язаними особами, однак таких стосунків позивач не мав.

У зв’язку з чим, апеляційний господарський суд вважає, що позивач придбав маркетингові послуги з вивченню ринку з фармацевтичних товарів, які пов’язані з його господарською діяльністю, основними видами якої є оптова та роздрібна торгівля фармацевтичними товарами, про що вказано у довідці (а.с. 92 т.1) та Статуті (а.с. 93 т.1).

Апеляційний господарський суд вважає помилковими висновки податкового органу про порушення платником податків порядку амортизації, а саме підпункту 8.3.9 Закону України №28397-ВР.

Цим підпунктом встановлено, що для амортизації нематеріальних активів застосовується лінійний метод, за яким кожний окремий вид нематеріального активу амортизується рівними частками виходячи з його первісної вартості з урахуванням індексації згідно з підпунктом 8.3.3 цієї статті протягом строку, який визначається платником податку самостійно виходячи із строку корисного використання таких нематеріальних активів або строку діяльності платника податку, але не більше 10 років безперервної експлуатації. Амортизаційні відрахування провадяться до досягнення залишковою вартістю нематеріального активу нульового значення.

Однак відповідно до абзацу 2  підпункту 8.2.1 того ж Закону передбачено, що витрати на придбання будь-яких матеріальних цінностей, вартість яких не перевищує 1000 гривень, що призначені для використання у господарській діяльності платника податку, включаються до складу валових витрат платника податку в загальному порядку та враховуються для цілей застосування пункту 5.9 статті 5 цього Закону.

Як слідує з підпункту 8.2.2 Закону України №28397-ВР комп'ютерні програми відносяться до основних фондів.

А тому позивач мав право нарахувати 100% зносу на ці активи у періоді вводу їх в експлуатацію.

З податку на додану вартість

З акту перевірки вбачається, що підставою для донарахування податку стало завищення податкового кредиту за вересень 2004 року на 1.054грн. і за вересень 2005 року на 1.969грн. через віднесення до нього сум податку з операцій, що не пов’язані з господарською діяльністю позивача (маркетингові послуги) і за вересень 2005 року позивач неправильно розрахував коефіцієнт неоподаткованих операцій (заміст 0,7028 позивач застосував –0,7728), що привело до заниження податку : за вересень 2004 року на 1.054грн., за вересень 2005 року –2.668грн. (а.с. 59-63 т.1).

Позивач не оспорює нарахування відповідачем податку за неправильне визначення коефіцієнту не оподатковуємої операції, нарахований податковим повідомленням-рішенням від 7 лютого 2006 року  податок і штрафні санкції у загальної сумі 1.050грн. позивач сплатив 17 лютого 2006 року (а.с. 10, 123 т.1).

Декларації позивача свідчать про те, що позивач декларував у певних податкових періодах суми податкового кредиту (а.с. 29-44 т.2).

Відповідно до підпункту 7.4.4 Закону України "Про податок на додану вартість" N168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (з змінами на час оподаткування), якщо платник податку придбав матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Як вказано вище, придбані позивачем маркетингові послуги  призначалися для їх використання в господарській діяльності позивача, були використані, а тому позивач мав право відносити до податкового кредиту суми податку на додану вартість по цим операціям.

По податковій  вимозі

17 лютого 2006 року позивач оплатив 1.050грн. податку на додану вартість, яка нарахована податковим повідомлення-рішенням №№0 від 7 лютого 2006 року, що підтверджує платіжне доручення (а.с. 10, 123 т.1).

Відповідно до підпункту 6.2.1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" N2181-III від 21 грудня 2000 року (з змінами) у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Згідно до підпунктів 5.2.1 і 5.2.4 вказаного Закону податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом і оскаржене платником податків у адміністративному та судовому порядку, вважається неузгодженим до розгляду судом справи по суті та прийняття відповідного рішення, не оскаржене податкове зобов’язання вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення.

Абзац 3 підпункту 5.3.1 Закону України №2181-Ш встановлює, що у разі визначення податкового зобов'язання контролюючим органом, платник податків зобов'язаний погасити нараховану суму податкового зобов'язання протягом десяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення, крім випадків коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру апеляційного узгодження.

Як вказано вище, позивач був згодний з нарахуванням податку з податку на додану вартість з штрафними санкціями у сумі 1.054грн. і цю суму податкового зобов’язання у позасудовому порядку не оскаржував та у 10-тиденний строк сплатив; інші суми податкових зобов’язань були оскаржені, скарги прийняти до розгляду контролюючими органами, рішенням Державної податкової адміністрації України від 23 серпня 2006 року скарга залишена без задоволення, однак позивач 14 вересня 2006 року звернувся з позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішення. А тому податкові зобов’язання (за винятком 1.054грн.) на час прийняття першої податкової вимоги є неузгодженими, строк сплати податкових зобов’язань не настав. А тому у податкового органу не було підстав для прийняття першої податкової вимоги.

На підставі вказаного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не обґрунтована і задоволенню не підлягає,  місцевим господарським судом постанова прийнята при правильному застосуванні норм матеріального права, викладені у ньому висновки відповідають обставинам справи,  інших підстав для скасування (зміни) судового рішення також не має.

Керуючись статтями  24, 195, 198, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

Постанову Господарського суду Автономної Республіки Крим від 23 червня 2007 року у справі № 2-23/15765-2006А залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді