ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2007 р.
№ 45/86

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу
державного підприємства "Донецька залізниця" (далі Залізниця)

на рішення
господарського суду Донецької області

від
21.05.07

у справі
№ 45/86

господарського суду
Донецької області

за позовом
Залізниці

до
відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча" (далі Товариство)

про
стягнення 2 974,40 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Ніколаєв О.С. (за дов. № Н-01/4001 від 25.12.05);

- відповідача:

Альошина С.В. (за дов. № 09/136 від 11.01.07);
Камінченко Н.В. (за дов. № 09/2513 від 29.06.07).

Ухвалою від 25.06.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П., касаційна скарга Залізниці № 2/23 від 01.06.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 23.08.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 22.08.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи №№ 45/86 господарського суду Донецької області створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Муравйов О.В.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судового засідання 23.08.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 23.08.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 21.05.07 господарського суду Донецької області (суддя Плотніцький Б.Д.) в задоволенні позовних вимог Залізниці відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що Статут залізниць України та Правила планування перевезень вантажів не містять норм про відповідальність відправників за невиконання плану перевезень вантажів по закордонним залізницям призначення при відправленні вантажів за межі України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 21.05.07 господарського суду Донецької області скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким стягнути з Товариства штраф у розмірі 2 974,40 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту місцевим судом було порушено норми матеріального права, а саме: ст. 107 Статуту залізниць України, п. 1.2 р. 3 Тарифного керівництва,

п. 6.7 Правил планування перевезення вантажів, ст. 36 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Зокрема, скаржник звертає увагу на різне тлумачення Залізницею та Товариством правових положень, що стосуються стягнення штрафу за невиконання плану по залізницях призначення в тих випадках, коли залізниця призначення, тобто кінцевої доставки вантажу, знаходиться за межами України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попереднєю судовою інстанцією на підставі матеріалів справи 25.03.04 між Залізницею та Товариством укладено договір № 84/2462 про організацію перевезень вантажів (далі Договір), за умовами якого Залізниця зобов'язалась приймати до перевезення вантажі Товариства, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами та заявками, а також надавати додаткові послуги, які пов'язані з перевезенням вантажу, а Товариство, в свою чергу, зобов'язалось у встановлені строки пред'являти Залізниці місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судом першої інстанції встановлено, що Товариство заявило на жовтень 2006 року перевезення на експорт 17 000,00 тон вантажу в 250 вагонах, а до кінця місяця заявка була збільшена до 29 920,00 тон у 440 вагонах. Залізниця прийняла замовлення та затвердила план відвантаження. Виконання перевезення за даним планом враховувалось Залізницею в обліковій картці виконання плану перевезень № 781 за жовтень у зазначеному обсязі. При цьому встановлено, що відповідно до п. 6.3 Правил планування перевезення вантажів весь обсяг був розбитий на середньодобові норми перевезення.

Місцевий суд встановив, що облік виконання плану здійснювався по обліковій картці № 781 за жовтень. Заповнення облікової картки і результати перевезення вироблялися відповідно до п. 6.5.3 Правил, тобто щодекадно, з врахуванням виконання норм щодобового навантаження.

Також, вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що план перевезення вантажу в 1 декаді було перевиконано на 7 744,00 тони, проте Залізниця стверджує, що мало місце невиконання плану перевезення по дорогах призначення на 1 вагон.

На підставі матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що по Приволзькій залізниці через прикордонну станцію переходу Червона могила Донецької залізниці, Товариство запланувало до перевезення 4 вагони, проте ні один не був перевезений. Однак, з урахуванням економії отриманої за рахунок перевищення статичного навантаження, кількість не перевезених вагонів по Донецькій залізниці зменшена Залізницею до одного вагона, за що Товариству в першій декаді нараховано штраф у розмірі

20,80 грн.

При вирішенні спору по суті попереднєю судовою інстанцією встановлено, що планом на 2 декаду передбачалося перевезення

8 804,00 тони вантажу в 128 вагонах, проте фактично Товариство перевезло 10 371,00 тон у 151 вагоні, тобто план навантаження було перевиконано на

1 767,00 тон. Проте, Залізниця стверджує про те, що відбулось невиконання плану перевезення по залізницям призначення, зокрема по Південно-Західній залізниці (зі станції переходу в Хоробичи) Товариство недовантажило 10 вагонів, оскільки по плану було передбачено перевезення 70 вагонів, а фактично було перевезено 60 вагонів.

На підставі наданих сторонами доказів по справі місцевим судом встановлено, що з урахуванням перевиконання статистичного навантаження на 2 вагони, Залізницею було нараховано штраф на 8 вагонів у сумі 20,80 грн. на кожен, на загальну суму 166,40 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що на 3 декаду планом передбачалось перевезення 13 948,00 тон у 205 вагонах, проте фактично було перевезено 65 вагонів, тобто 4 483,00 тони, у зв‘язку з чим Залізниця стверджує про невиконання загального плану перевезення на 140 вагонів –9 457,00 тон вантажу. Проте, з урахуванням перевиконання загального плану в першій і в другій декаді, недовиконання плану в 3 декаді було зменшено та становить 46,00 тон.

Попереднєю судовою інстанцією встановлено, що за кожну тону Залізницею було нараховано штраф по 1 гривні на загальну суму 46,00 грн., який Товариство визнало у повному обсязі. При цьому, встановлено, що Залізницею було нараховано штраф та невиконання плану 3 декади по дорогах призначення.

На підставі матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що кінцевий план на Білоруську дорогу через станцію переходу Хоробичи в Південно-Західній залізниці Укрзалізниці передбачав перевезення 120 вагонів, проте фактично Товариство перевезло 65 вагонів, тобто недовиконання склало 55 вагонів.

Також встановлено, що кінцевий план перевезення по Південно-Східній залізниці Російської Федерації через станцію переходу Козача Лопань Південної дороги Укрзалізниці складав 79 вагонів, проте фактично не було перевезено жодного вагона.

Крім того, місцевим судом встановлено, що по Приволзькій залізниці через станцію переходу Червона могила Донецької залізниці передбачалось до перевезення 6 вагонів, проте фактично не було перевезено жодного вагона.

Судом першої інстанції встановлено, що з урахуванням наведених обставин Залізниця дійшла до висновку, що по 3 декаді по дорогах призначення в межах України по Південно-Західній, Південній і Донецькій план не виконано на 140 вагонів. Водночас, у відповідності до п. 6.7 Правил планування перевезення вантажів Залізницею від загального недовиконання по дорогах призначення (140 вагонів) були відняті 6 вагонів –недовиконання по загальному планом, а на залишок (134 вагони) Залізниця нарахувала штраф у сумі 2 787,20 грн. –по 20,80 грн. за кожен.

Таким чином, попереднєю судовою інстанцією встановлено, що Залізниця нарахувала штраф у сумі 3 020,00 грн., з яких Товариство визнало штраф у розмірі 46,00 грн. (за невиконання плану перевезень по загальному плану), а в іншій частині від сплати штрафу відмовляється.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів, визначаються цим кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із ст. 908 Цивільного кодексу України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), цей Статут визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Міжнародні перевезення вантажу, пасажирів, багажу та пошти здійснюються відповідно до правил, двохсторонніх та багатосторонніх міжнародних договорів 5 (транспортних конвенцій), які відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства України.

Статтею 4 Статуту встановлено, перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення. Одним із таких багатосторонніх договорів є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.51 (далі Угода), яка була ратифікована Україною 05.06.92.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що за змістом ст. 106 Статуту за невиконання плану перевезень по залізницях призначення вантажовідправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки за користування вагоном (контейнером).

При цьому, ст. 107 Статуту передбачено вичерпний перелік підстав за яких вантажовідправник звільняється від сплати штрафу за невиконання плану перевезень, а саме, у разі: а) стихійного лиха (замети, смерч, повінь, пожежа, землетрус тощо), що підтверджено відповідними документами згідно з Правилами і призвело до припинення руху на залізничних під'їзних коліях, або якщо згідно з чинним положенням виконувати вантажні роботи заборонено, а також у разі аварії на підприємстві, через що було припинено виробництво відвантажуваної продукції протягом не менше як трьох діб підряд; б) обмеження перевезень згідно із ст. 29 цього Статуту; в) невикористання вагонів (контейнерів), поданих понад планову норму без письмового погодження з вантажовідправником; г) виконання плану в тоннах вантажів, перевезення яких планується у тоннах і вагонах; д) надолуження недовантаження, допущеного протягом декади. У разі коли вантажовідправник шляхом ущільненого завантаження вагонів (контейнерів) використав менше запланованої кількості вагонів (контейнерів), штраф за недовантаження відповідної кількості вагонів (контейнерів) не стягується. Якщо вантажовідправник письмово відмовився від вагонів (контейнерів), передбачених заявкою, не менш ніж за дві доби до дня завантаження, розмір штрафу зменшується на третину.

Відповідно до п. 1.2 р. 3 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України і Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів цього Збірника, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 15.11.99 № 551, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за № 828/4121, за невиконання плану перевезень по українських залізницях призначення відправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки плати за користування вагоном (контейнером).

Згідно ст. 7 § 6 Угоди відправник вантажу зобов'язаний у накладній на перевезення вантажу вказати вихідні прикордонні станції переходу (перетинання державного кордону), які і визначають залізницю призначення на території України.

Статтею 13 Угоди, що називаються “Тарифи. Нарахування провізних платежів і штрафів”, зокрема у §§ 2 і 3 зазначено, що пата за перевезення вантажу обчислюється по найкоротшій відстані, визначеній застосовуваним тарифом, у напрямку через ті прикордонні станції, що зазначені в накладній; провізні платежі і штрафи за перевезення по залізницям країни відправлення і країни призначення обчислюються в місцевій валюті.

Параграф 6 ст. 7 Угоди закріплює, що в накладній відправник повинен зазначити вихідні граничні станції країни відправлення та транзитних країн, через які повинен проїхати вантаж.

Юридичний аналіз змісту Угоди свідчить, що її правові положення не встановлюють відповідальності по планових обсягах перевезень. Водночас, ст. 36 Угоди встановлено, що за відсутності в даній Угоді необхідних положень застосовуються положення, викладені у внутрішніх законах і правилах відповідної країни, залізниця якої є учасницею даної Угоди.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що відповідно до п.п. 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення місцевим судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалене у справі, підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця"

№ 2/23 від 01.06.07 задовольнити частково.

Рішення від 21.05.07 господарського суду Донецької області у справі

№ 45/86 господарського суду Донецької області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

О.Муравйов