ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09.08.07                                  м. Київ                                     34/63-А

17 год. 00 хв.

За позовом
Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва

до
В.1: Товариства з обмеженою відповідальністю „ТМА Україна”
В.2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Медіа Порт”

про
визнання усної угоди від 25.12.2003 недійсною та стягнення 42 602,46 грн.

Суддя
Сташків Р.Б.

секретар судового засідання
Поліщук О.В.

Представники:

від позивача
Перепелюк О.В. (довіреність у справі);
Шевченко О.О. (довіреність у справі);

від відповідача 1

від відповідача 2
Ходіс Т.В. (довіреність у справі);
Явдощук І.І. (довіреність у справі);
не з’явився.

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) відповідно до пункту 6 Розділу VІІ цього Кодексу.

СУТЬ СПОРУ:

Державна податкова інспекція у Подільському районі м. Києва (далі –Інспекція) звернулась до господарського суду з позовом про визнання недійсною укладеною між відповідачами усної угоди від 25.12.2003 року з підстав, передбачених статтею 49 ЦК УРСР, при застосуванні правових наслідків, передбачених статтею 208 Господарського кодексу України.

При цьому позивач просить зобов'язати відповідача-2 повернути відповідачу-1 отримані за спірною угодою грошові кошти у сумі 42 602,46 грн. та стягнути з відповідача-1 в доход Державного бюджету України грошові кошти у сумі 42 602,46  грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

Відповідно до ст.49 ЦК УРСР необхідними умовами для визнання недійсною угоди є укладання її з метою завідомо суперечною інтересам держави, суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

На думку позивача, умисел відповідачів на укладання угоди, з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, підтверджується рішенням Шевченківського районного суду від 24.03.2005 у справі № 2-3638/2005, яким визнано недійсними статутні документи та свідоцтво платника податку на додану вартість відповідача-2.

Відповідачем-1 подано відзив на позов в якому він зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Мотивуючи свої заперечення відповідач-1 вказує на те, що позивачем не наведено доказів наявності протиправного умислу з боку сторін спірної угоди. Позивачем не доведено, що саме спірна угода укладалась з метою, що суперечить інтересам суспільства та спрямована на ухилення від сплати податків.

Підсумовуючи заперечення відповідач-1 просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідач-2 відзиву на позов не надав, явку своїх представників в судове засідання не забезпечив. У зв'язку з нез'явленням представників відповідача-2 та ненаданням витребуваних доказів розгляд справи неодноразово відкладався, ухвали про призначення розгляду справи та про її відкладення а також повістки-виклики направлялися відповідачу-2 за всіма наявними у матеріалах справи адресами, в т.ч. зазначеною в довідці з ЄДРПОУ.

За таких обставин, відповідно до частини шостої статті 71 КАС України справа вирішується на основі наявних в ній доказів.

В судових засіданнях оголошувалась перерва до 05.07.2007, 19.07.2007 та 09.07.2007.

Заслухавши пояснення представників позивача та Відповідача-1, дослідивши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2003 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено угоду.

На виконання умов зазначеної угоди відповідачем-2 було виписано на адресу відповідача-1 рахунок-фактуру № 14 від 25.12.2003, видаткову накладну № 95 від 25.12.2003 та податкову накладну № 25 від 25.12.2003 на загальну суму 42 602,46 грн., в т.ч. ПДВ –7 100,41 грн.

Оплата за рахунком-фактурою № 14 від 25.12.2003 відповідачем-1 була здійснено в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 59 від 16.01.2004.

Таким чином, факт виконання зазначеної угоди сторонами, підтверджується матеріалами справи та не спростовується поданими доказами.

За змістом статті 49 ЦК УРСР недійсною є угода, яка укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Правові наслідки такої угоди залежать від наявності умислу - у обох сторін чи однієї, від виконання угоди обома сторонами чи однією.

Позивач, стверджуючи про наявність в діях відповідача-2 умислу, спрямованого на досягнення мети суперечної інтересам держави, вважає, що  підставою для висновку щодо спрямованості діяльності відповідача-2 є рішення Шевченківського районного суду від 24.03.2005 у справі № 2-3638/2005, яким визнано недійсним  статутні документи та свідоцтво платника податку на додану вартість відповідача-2 № 39026090, видане 18.12.2002, від дати внесення до Реєстру платників податку на додану вартість .

В обґрунтування позову позивачем зроблено посилання на протиправність умислу лише у відповідача-2.

Враховуючи наведене, встановлення умислу підприємства на укладення угоди з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, є предметом дослідження у цій справі.

При цьому суд вважає, що наявність умислу не може бути підтверджено лише рішенням районного суду про визнання статутних документів цієї сторони угоди недійсними та скасування свідоцтва платника податку на додану вартість, оскільки предметом дослідження у цивільній справі була, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Відповідно до пункту 4.7 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом ДПА України № 80 від 19.02.1998, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 березня 1998 року за № 172/2612, у редакції, чинній на момент взяття відповідача-2 на податковий облік, для взяття на облік платники податків - юридичні особи подають в органи державної податкової служби за своїм місцезнаходженням такі документи: заяву за формою N 1-ОПП (додаток 1); завірені в нотаріальному порядку копії статуту (якщо це потрібно для створюваної організаційної форми підприємства), установчих договорів з відміткою органу, що здійснив державну реєстрацію; копію положення (для бюджетних установ, благодійних організацій); копію свідоцтва про державну реєстрацію; копію довідки про включення до ЄДРПОУ з присвоєним їй ідентифікаційним кодом.

Пунктом 4.13 вказаної Інструкції встановлено, що усі документи, перелічені в пункті 4.7, подає особисто власник, засновник (власники, засновники) або уповноважена ним (ними) особа (заявник), або призначений керівник, або головний бухгалтер. Документи приймаються лише за наявності паспорта особи, яка подає документи, довідок про присвоєння ідентифікаційного номера з ДРФО власників, засновників (фізичних осіб), директора та головного бухгалтера. Заяви приймають відділи обліку та реєструють у загальному відділі (канцелярії) Приймання заяви фіксується в журналі реєстрації заяв та повідомлень про взяття на облік (перереєстрацію, реорганізацію, унесення змін) платників податків за ф. N  2-ОПП. Перевірку паспортних даних та встановлення місцезнаходження платника податків виконують підрозділи податкової міліції.

Заява заповнюється друкарським способом або від руки чорнилом темного кольору друкованими літерами та підписується власником, засновником або призначеним керівником, чи головним бухгалтером підприємства.

З матеріалів справи не вбачається, що підставами для реєстрації відповідача-2 у податкових органах були інші документи ніж визначено законодавством або, що їх відповідність законодавству не перевірялась під час реєстрації. Згідно статуту засновником відповідача-2 є Ляшенко Д.А. та Погосов В.С.

Висновки суду, викладені у рішенні Шевченківського районного суду від 24.03.2005 у справі № 2-3638/2005, яким визнано недійсним статутні документи  та свідоцтво платника податку на додану вартість відповідача-2 від дати внесення до реєстру платників ПДВ, не є обов'язковим для господарського суду.

Обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, згідно з частиною першою статті 72 КАС України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частини першої  статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Таким чином в контексті даних обставин господарський суд вважає, що рішення районного суду не звільняє позивача від доведення наявності умислу відповідача-2 на укладення угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з того, що згідно зі статтею 49 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою, за відомо суперечною інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними, за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Для даної норми закону характерними є такі ознаки:

а) вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і суспільства;

б) такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

в)  факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб'єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідача-2 як особи, щодо наявності у якої протиправного умислу стверджує позивач, встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Зокрема, при цьому суд відзначає, що не надано і доказів притягнення до кримінальної відповідальності (за ухилення від оподаткування, фіктивне підприємництво, підроблення документів тощо) особи, яка діяла від відповідача-2, прізвищем якої підписано первинні документи від іменні відповідача-2, а саме Погосова В.С.

При цьому суд зазначає, що юридичним наслідком скасування державної реєстрації підприємства з підстав визнання його установчих документів недійсними мало б бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, в тому числі держави. Сам факт скасування державної реєстрації підприємства не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Суду не надано належні докази на підтвердження того, що укладаючи спірну угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Будь-яких доказів в підтвердження порушень податкового законодавства відповідачем-2 не надано.

Відповідно до Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1991 № 509-ХІІ зі змінами і доповненнями на державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції покладені функції здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) та забезпечення застосування та своєчасного стягнення сум фінансових санкцій, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України за порушення податкового законодавства, а також стягнення адміністративних штрафів за порушення податкового законодавства, допущені посадовими особами підприємств, установ, організацій та громадянами (частина перша, частина шоста статті 10).

Згідно з пунктом 1.12 статті 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 № 2181-111 зі змінами і доповненнями контролюючий орган - державний орган, який у межах своєї компетенції, визначеної законодавством, здійснює контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) та погашенням податкових зобов'язань чи податкового боргу. Вичерпний перелік контролюючих органів визначається статтею 2 цього Закону. Стосовно податків і зборів (обов'язкових платежів), які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпунктах 2.1.1-2.1.3 цього пункту є органи державної податкової служби.

Підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 зазначеного Закону встановлено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

а) платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію;

б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях;

в) контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

г)  згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

У відповідності до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті  5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту.

У разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги, які є письмовою вимогою податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу (підпункт 6.2.1 пункту 6.2 статті 6, пункт 1.10 статті 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами").

Порушення будь-якою юридичною особою податкового законодавства встановлюється посадовими особами контролюючого органу у результаті перевірки фінансово-господарської діяльності і фіксуються у акті, складеному по результатах вказаної перевірки, а також зазначається у відповідному рішенні податкової служби, яке повинно бути виконане упродовж встановленого податковим законодавством строку. Податковим законодавством не передбачені інші документи, які можуть підтверджувати наявність виявлених порушень податкового або валютного законодавства.

В матеріалах справи відсутні допустимі докази наявності у відповідача-2 податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникли внаслідок виконання спірної угоди. До справи не надано рішень податкового органу про донарахування відповідачу-2 податкових зобов'язань, податкових повідомлень та вимог, які б підтвердили наявність податкового боргу у відповідача-2, в т.ч. внаслідок виконання спірної усної угоди.

Суду не надано належних доказів на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Суд також звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

Отже, твердження позивача про суперечність спірної усної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтується на обставинах, які не мають правового значення для справи. Таке твердження не відповідає вимогам процесуального закону про належність доказів та підстави звільнення від доказування.

Сама по собі досліджувана судом спірна угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Окрім того суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання угоди недійсною на підставі статті 49 Цивільного кодексу УРСР при застосуванні наслідків передбачених статті 208 Господарського кодексу України (далі –ГК України).

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень ГК України, цей кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, вказаний Кодекс містить публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції - стягнення в доход держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства. Наслідком укладення такої угоди, яка порушує публічний порядок є адміністративно-правова конфіскація.

При цьому суд відзначає, що моментом вчинення порушення, визначеного статтею 207 ГК України, є момент укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як підтверджено матеріалами справи, спірна усна угода була укладена відповідачами у 2003 році, тобто до набрання чинності ГК України.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень ГК України положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у разі якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Таким чином за змістом пункту 5 Прикінцевих положень ГК України цей кодекс має зворотну дію у часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

ГК України, який набрав чинності з 01.01.2004, передбачає таку ж саму відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції, яка була встановлена статтею 49 Цивільного кодексу УРСР, а тому цей Кодекс не пом'якшує відповідальності за укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Відтак, застосування публічно-правової санкції, передбаченої ГК України, за порушення, вчинене до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу, яка не пом'якшує відповідальності учасників господарських відносин, є необґрунтованим.

Суд також відзначає, що 01.01.2004, згідно з пунктом 1 та пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963  втратив чинність.

Цивільний кодекс України, який набрав чинності, не містить такі публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди, які були встановлені статтею 49 Цивільного кодексу УРСР. Цим кодексом скасована відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції - стягнення в доход держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства. Наслідком укладення угоди, яка порушує публічний порядок (стаття 228 Цивільного кодексу України), не є адміністративно-правова конфіскація.

За змістом частини другої статті 5 ЦК України кодекс має зворотну дію у часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Таким чином, застосування при вирішенні даного спору публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент укладення спірної усної угоди, але відсутні в Цивільному кодексі України, чинному на момент ухвалення рішення про притягнення до відповідальності, також було б необґрунтованим.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення.

Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення відповідачів від сплати податків.

Відповідно до частини першої  ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Господарський суд вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування обставин на які позивач посилається в позовній заяві і таким чином позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 23, 71, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання у повному обсязі, шляхом подання через Господарський суд міста Києва заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Сташків Р.Б.