СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

19 вересня 2007 року
Справа № 2-28/14481.1-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута В.М.,

суддів                                                                      Горошко Н.П.,

Гоголя Ю.М.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача:  не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Альошина С.М.) від 19.06.2007 у справі № 2-28/14481.1-2006

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Тревелтайм" (вул. Мільчакова, 1/18, кв.13, м.Київ, 02002)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" (вул. Леніна, 75, м.Судак, Автономна Республіка Крим, 98000)

про стягнення 40000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя С.М. Альошина) від 19.06.2007 у справі № 2-28/14481.1-2006 задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю "Тревелтайм" до товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" про стягнення 40000,00 грн.

В основу рішення покладено головний висновок суду про те, що сума вимог позивача є авансом, який як і завдаток підтверджує факт наявності зобов'язання і передається боржником кредитору в рахунок майбутніх платежів і підлягає поверненню останнім в разі невиконання договору.

Не погодившись з постановленим судовим актом, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суд щодо правового призначення спірної суми не відповідає матеріалам справи.

Відповідач вважає, що сума 40000,00 грн. є завдатком, оскільки письмова домовленість сторін щодо правового призначення спірної суми як завдатку знаходиться у п. п. 4.2 договору від 21.03.2005.

Крім того, відповідач вважає, що суд неправомірно за власною ініціативою змінив предмет і підстави позову, оскільки позивач звертався з позовом про стягнення 40000,00 грн. як безпідставно отриманих сум, посилаючись на статтю 1212 Цивільного кодексу України, а з вимогами про стягнення авансу, сплаченого за договором не звертався.

Сторони у судове засідання не з'явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористались, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України, зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності нез’явившихся представників сторін за наявними документами в матеріалах справи.

Розпорядженням першого заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 29.08.2007 суддю Прокопанич Г.К. замінено на суддю Плута В.М.   Головуючим у справі призначено суддю Плута В.М.

Розпорядженням першого заступника голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 29.08.2007 суддю Щепанську О.А. замінено на суддю Гоголя Ю.М.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю „Гостиница „Сурож” не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03.03.2005 між товариством з обмеженою відповідальністю "Тревелтайм" і товариством з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" був укладений договір співробітництва № 14.

Відповідно до пункту 2.1. договору позивач (замовник за договором) зобов'язувався здійснити набір учасників поїздок на відпочинок до готелю „Су рож”, м. Судак, згідно розробленого спільного графіку.

Також, згідно пункту 2.3. договору позивач зобов'язувався забезпечити доставку відпочиваючих у м. Судак та вивезти їх з готелю згідно домовленості по строкам заїзду.

Пунктом 3.1. договору передбачалось, що готель (відповідач) зобов'язаний створити умови для прийому відпочиваючих з метою організації оздоровчого відпочинку в м. Судак.

Згідно пункту 4.1. договору оплата за надані послуги здійснюється згідно домовленості не пізніше 30 днів до заїзду, як готівковим, так і безготівковим шляхом.

Пунктом 4.2. цього договору передбачалось, що договір вступає в силу при передоплаті вартості двох заїздів протягом 20 днів після його підписання.

Відповідно до пункту 5.4. договору, договір складений у двох примірниках, кожен з яких має юридичну силу та вступає в силу після виконання пунктів 4.1. і 4.2. цього договору.

Позивач за платіжним дорученням № 6 від 21 березня 2005 року здійснив передплату за готельне обслуговування.

Дані обставини справи перевірені апеляційною інстанцією в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України в повному обсязі, підтверджуються матеріалами справи та сторонами не заперечуються.

Обставини справи також свідчать про те, що з метою узгодження графіку поїздок туристів на відпочинок у готель „Сурож” позивачем на виконання пункту 2.1. договору від 03.03.2005 було надіслано відповідачу лист № 18 від 01.07.2005, яким запропоновано до підписання проект першої частини графіку.

У відповідь на вищезазначений лист відповідач відмовився від узгодження запропонованого позивачем графіку, вказавши, що наданий графік не відповідає вимогам пункту 4 додатку № 1 до договору № 14 від 03.03.2005.

Приймаючи до уваги зміст додатку № 1 до договору № 14 від 03.03.2005, судова колегія вважає цю відповідь обґрунтованою, оскільки пункт 4 свідчить, що загальна кількість календарних днів заїзду, яку узгодили сторони, - 100 днів. Таким чином, необхідно звернути увагу на те, що, як збільшення, так і зменшення цього строку в односторонньому порядку є порушенням взаємної домовленості сторін і не є можливою. Доказів, які б спростовували цій висновок матеріали справи не містять.

Однак, зазначення відповідача у цій відповіді про те, що згідно договору № 14 від 03.03.2005, на підставі пункту 3.3, передплата в сумі 40000,00 грн. погашена у рахунок незаповнених місць, колегією суддів вважається неправомірною з наступних підстав.

Фактично, пункт 3.3 договору свідчить про те, що замовнику не повертаються кошти з попередньої оплати готельних номерів лише в тому разі, коли він не заперечував їх використання згідно з попереднім замовленням.

Крім того, Вищий господарський суд в процесі касаційного провадження у даній справі зазначив, що при відсутності доказів того, що сплачена сума є завдатком в рахунок оплати за обслуговування у номерах готелю у майбутньому, цю суму слід вважати авансом.

Таким чином, практично, суть спору виражається в необхідності встановлення виду цього платежу. При цьому, думка товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" про те, що письмова домовленість сторін щодо правового призначення спірної суми як завдатку знаходиться у п.п.4.2 договору від 21.03.2005 судовою колегією вважається неспроможною.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме  майно,  що  видається кредиторові  боржником  у  рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і  на  забезпечення  його виконання.

Оскільки сторони не узгодили, листуванням тощо, з якого саме періоду починається зобов’язання позивача заселити у готель відпочиваючих, спірний платіж не може бути віднесений відповідачем та взагалі до завдатку. Оскільки між сторонами (зокрема у договорі співробітництва № 14 та додатку до нього) не існує узгодженості сторін щодо чітко встановленого періоду заїзду відпочиваючих у готель, діловий звичай свідчить про необхідність з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" очікувати замовлення-оферту на конкретний період, тобто бронювання місць-номерів позивачем. У даному випадку, зобов’язання позивача у розумінні статті 570 Цивільного кодексу України не мають місця.

Таким чином, вбачається що посилання відповідача на п. п. 4.2 договору від 21.03.2005 не є доказом того, що сплачена сума у розмірі 40000,00 грн. є завдатком.

Інших підстав вважати цю суму завдатком норми закону не містять та відповідачем не наведені.

Частиною 2 статті 570 Цивільного кодексу України встановлено, якщо  не  буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника  платежів,  є  завдатком,  вона вважається авансом.

Отже, оскільки чіткої вказівки в договорі співробітництва № 14, або додатку до нього, стосовно зарахування перерахованої суми у рахунок незаповнених місць (а саме в якості завдатку), при умові відсутності згоди сторін на конкретний період, - не має, а також у зв’язку з тим, що окрема угода про таки дії сторін не укладалась, то, таким чином, з вищенаведеного вбачається обґрунтованим та правомірним висновок суду першої інстанції про те, що сплачену Замовником суму слід вважати авансом.

Однак, апеляційна інстанція не може погодитися з вірністю деяких висновків господарського суду Автономної Республіки Крим у мотивувальній частині. Так, місцевий суд помилково зазначив, що проведений Замовником платіж не є платою за обслуговування в номерах Готелю. Таке речення підлягає виключенню з тексту рішення, що оскаржується.

Не відповідає нормам закону та ділового звичаю висновок суду про те, що аванс як і завдаток підтверджує факт наявності зобов'язання і передається боржником кредитору в рахунок майбутніх платежів і підлягає поверненню останнім в разі невиконання договору.

Слід зазначити, що завдаток, не підлягає поверненню, якщо замовник за своєю виною не виконав прийнятих обов’язків і про це є узгодженість сторін.

Проте, таки помилкові речення суду є незначними і такими, що не призвели до прийняття незаконного та неправомірного рішення.

Крім того, місцевий господарський суд вірно зазначив, якщо аванс був переданий і зобов'язання не виконано, то сторона, яка отримала відповідну суму, зобов'язана повернути її у тому ж розмірі.

Таким чином, оскільки сплачені Замовником за платіжним дорученням № 6 від 21.03.2005 кошти в сумі 40000,00 грн. за своєю правовою природою є авансовим платежем за послуги Готелю, то Замовник правомірно, про що також зазначено Вищим господарським судом України у Постанові від 17.08.2006, в їх рахунок заявив вимогу про їх надання відповідно із погодженим сторонами графіком. Проте, Готель, помилково вважаючи номери заброньованими за Замовником, від вчинення таких дій ухилився, вказавши, що спірні кошти є платою за закріплені за Замовником готельні номери в період до подання останнім для погодження графіку, визначаючи свої дії такими, що відповідають умовам договору.

Думка відповідача про те, що суд неправомірно та за власною ініціативою змінив предмет і підстави позову колегією суддів вважається хибною, оскільки предмет справи під час розгляду справи змінений не був. А також, вбачається, що неправомірне зарахування відповідачем спірної суми у якості завдатку, фактично підпадає під розуміння статті 1212 Цивільного кодексу України, згідно з якою - особа,  яка набула майно  або  зберегла  його  у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом  відпала. Таким чином, вбачається, що відповідачем були без достатньої правової підстави набути грошові кошти, які безумовно в силу норм чинного законодавства підлягають поверненню.

З урахуванням викладеного, судова колегія  вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Гостиница "Сурож" залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.06.2007 у справі № 2-28/14481.1-2006 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді                                                                                Н.П. Горошко

Ю.М. Гоголь