СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.07                                                                                 Справа № 18/398пн.

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши матеріали справи за позовом відкритого акціонерного товариства «Донбасенерго»в особі структурної одиниці   – виробничо-експлуатаційне підприємство «Луганськкомуненерго», м. Щастя м. Луганськ

до міського комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації, м. Луганськ

про визнання права власності на нерухоме майно та спонукання відповідача зареєструвати право власності

за участю представників сторін:

від позивача:                        Родіонова В.І. за дов від 28.12.2006;

від відповідача:                 Тєбєкін В.В. за дов. від 16.04.2007.

Суть спору: позивачем заявлено вимоги:

-          про визнання за ним права власності на об’єкт нерухомості –прибудову до матеріального складу, яка розташована за адресою: м. Щастя, вул. Гагаріна, 1-«О»/28;

-          про спонукання відповідача зареєструвати за ним право власності на вказану прибудову.

Відповідач витребувані матеріали суду не подав.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач в позовній заяві вказав, що прибудова до матеріального складу (щодо якої заявлено позовні вимоги) була побудована ним власними силами за власні кошти на своїй території.

Вказана будівля була передана на баланс структурній одиниці позивача –виробничо-експлуатаційному підприємству «Луганськкомуненерго»від колишньої його структурної одиниці –Луганської ТЕС, яка була реорганізована (як вказав позивач у позовній заяві).

На підставі вказаного, позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначений об’єкт нерухомості (прибудова до матеріального складу).

Доказів будівництва спірної прибудови та докази введення її в експлуатацію позивач суду не подав.

Відповідач відзив на позовну заяву суду не подав.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав:

Позивач у позовній заяві зазначив підставою виникнення у нього права власності на об’єкт нерухомості те, що він сам його побудував.

Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації (абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування»закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Постановою Кабінету міністрів України від 22.09.2004 № 1243 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Вказаним порядком передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти приймаються в експлуатацію державними приймальними комісіями, про що складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, форма якого затверджується Держбудом (п. 9 Порядку).

Акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт (п. 27 Порядку).

Підписаний і затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є підставою для укладення договорів про постачання на цей об'єкт необхідних для його функціонування ресурсів води, газу, тепла та електроенергії і включення даних про цей об'єкт до державної статистичної звітності (п. 30 Порядку).

Таким чином, набуття права власності на новостворене майно можливо лише після прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, що повинно підтверджуватися актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Однак, позивач акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, суду не подав, вказавши, що у нього такий акт відсутній.

Позивач взагалі не подав суду доказів, які б підтверджували його доводи викладені в позовній заяві.

За таких обставин, в позові про визнання права власності на прибудову до матеріального складу, яка розташована за адресою: м. Щастя, вул. Гагаріна, 1-«О»/28, слід відмовити в зв’язку з його необґрунтованістю та недоведеністю обставин на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Вимога про спонукання відповідача зареєструвати за ним право власності на вказану прибудову не підлягає розгляду в господарських судах в порядку господарського судочинства за таких підстав:

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі  законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАСУ суб'єкт владних повноважень –орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних  управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання  делегованих повноважень.

Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.02.2002 за № 157/6445 встановлено, що державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць (п. 1.3. Тимчасового положення).

Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно –це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ (п. 1.4. Тимчасового положення).

Вказаним Тимчасовим положенням БТІ наділені  правом приймати рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав (п. 1.12. Тимчасового положення).

Відмова в реєстрації прав власності на нерухоме майно може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства (п. 1.12. Тимчасового положення).

Цивільний кодекс України (ч. 2 ст. 331) з державною реєстрацією права власності пов’язує виникнення цього права.

Тобто, БТІ здійснюючи реєстрацію права власності або відмовляючи у його реєстрації, на підставі вищевказаного законодавства здійснює владні управлінські функції.

Таким чином, БТІ при здійсненні вказаних функцій виступає суб’єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 3 КАСУ (тобто суб'єктом, який здійснює владні  управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання  делегованих повноважень).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 17 КАСУ компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Позивач заявив вимогу про спонукання відповідача зареєструвати за ним право власності на об’єкт нерухомості обґрунтовуючи ці вимоги тим, що відповідач безпідставно відмовив йому у реєстрації права власності.

Тобто позивач на підставі положень Господарського процесуального кодексу України у господарському суді по суті оскаржує рішення суб’єкту владних повноважень про відмову в державній реєстрації права власності на об’єкт нерухомості.

Разом з цим, як вказано вище, спори юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, віднесені до компетенції адміністративних судів.

Таким чином, вказаний спір (про спонукання відповідача зареєструвати право власності) не підвідомчий господарському суду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

За таких обставин, провадження у справі, в частині вимог про спонукання відповідача зареєструвати право власності, підлягає припиненню.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, п. 1 ст. 80, ст. ст. 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.          В позові, в частині вимог про визнання права власності на об’єкт нерухомості, відмовити.

2.          В решті позову провадження у справі припинити.

3.          Судові витрати покласти на позивача.

17 серпня 2007 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення. Рішення, оформлене відповідно до ст. 84 ГПК України, підписано 22 серпня 2007 р.

На підставі ч. 3 ст. 85 ГПК України дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                                                  В.В. Корнієнко