ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.07
Справа №АС9/369-07.

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,                 м. Суми

до відповідача – комунального підприємства «Аптека № 2», м. Суми

про стягнення 5200 грн. 04 коп.

Суддя Гудим В.Д.

Представники сторін:

Від позивача – предст. Груздо Т.С.

Від відповідача – предст. Олексич А.Д.

За участю секретаря судового засідання Глущенко Є.В.

Суть спору: Позивач подав позовну заяву про стягнення з відповідача 5200 грн. 04 коп., в тому числі 5111 грн. 11 коп. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та 88 грн. 93 коп. пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідач вживав необхідних заходів по створенню робочих місць.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази,  суд встановив:

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 2002 року № 875-ХП (далі Закон) діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Статтею 19 даного Закону для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості 1 робочого місця.

Статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч.1 ст. 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, а якщо працює від 8 до 15 осіб - в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві ( в об'єднанні), установі.

Згідно із ч.3 ст. 18 вищезазначеного Закону  підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 11,12  Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року за № 314 на місцеві органи соціального захисту населення покладаються такі обв’язки: виявляти інвалідів, які бажають працювати; щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які виявили бажання працювати; подавати державній службі зайнятості заявки на професійне навчання інвалідів; вести інформаційний банк даних про інвалідів, які працюють і бажають працювати.

Згідно із зазначеним вище Положенням державна служба зайнятості повинна вести облік інвалідів, які звернулися за допомогою у працевлаштуванні; сприяти працевлаштуванню інвалідів, які звернулися з проханням, з урахуванням рекомендацій МСЕК та  щоквартально подавати місцевим органам соціального захисту населення інформацію про працевлаштування інвалідів.

Слід зазначити, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні передбачено, що на  підприємство покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії листа від 25.09.06 р. № 73 та копії листа від 25.07.07 р. № 168, відповідач неодноразово сповіщав Сумський міський центр зайнятості про наявні вакансії, проте вищезазначеним органом інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача не направлялися.

Доказів, які б  свідчили про те, що відповідач відмовив у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до підприємства відповідача або які були направлені переліченими у ст. 18 Закону України ”Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  органами – позивачем не були надані і у справі відсутні.

Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство не зобов’язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів, тому покладати на підприємство  відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій за неналежне виконання  своїх обов’язків щодо працевлаштування інвалідів є неправомірним і суперечить, як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що правовий порядок ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Підставою для застосування будь – яких штрафних санкцій, тобто для застосування певного виду відповідальності має бути конкретне правопорушення з певним його складом, визначеним чинним законодавством.

Відповідач не порушив покладений на нього законодавством обов’язок щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а отже не може нести відповідальність, що встановлена ст. 20 Закону, за неналежне виконання обов’язків по працевлаштуванню інвалідів органами, зазначеними у ст. 18 Закону та в Положенні про робоче місце інваліда, оскільки відповідач не зобов’язаний забезпечувати безпосереднє працевлаштування інвалідів.

Специфіка діяльності підприємства відповідача пов’язана з тим, що не кожен працівник – інвалід зможе працювати на підприємстві без наявності спеціальної освіти, спеціальних знань і належного здоровя.

Враховуючи вищевикладене господарський суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства  України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову про стягнення з КП «Аптека № 2» адміністративно-господарських санкцій в сумі 5111 грн. 11 коп. та пені в сумі 88 грн. 93 коп. на користь Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  – відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду. Заява про апеляційне оскарження подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання, апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ                                                                                          В.Д. ГУДИМ