ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2007 р.
Справа № 7/121-92.

за позовом дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, м. Київ

до відповідачів: відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз”, м. Луцьк

відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз”, м. Чернігів

про визнання недійсним договору

Суддя    Шум М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Яковенко П.А. –головний юрисконсульт відділу представництва інтересів в судах управління правового забезпечення претензійно-позовної роботи юридичного департаменту ДК “Газ України” НАК „Нафтогаз України” (дов. №365/10 від 29.12.2006р.)

від відповідачів: Козлюк З.Р. –заступник голови правління ВАТ „Волиньгаз” з юридичних питань (дов. №2/1-986 від 16.05.2007р.)

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін  було роз’яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні на підставі ст. 22 ГПК України учасникам судового процесу було роз’яснено їх права та обов’язки. Заяв та клопотань на розгляд господарського суду не поступило.

Суть спору: Позивач –дочірня компанія „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, м. Київ звернувся до господарського суду з позовом до відповідачів –відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз”, м. Луцьк                         та відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз”, м. Чернігів про визнання недійсним укладеного між останніми договору про відступлення права вимоги від 30.05.2007р. №30/05-196. В обґрунтування пред’явлених до відповідачів позовних вимог позивач посилається на те, що правовідносини між дочірньою компанією „Газ України” та відкритим акціонерним товариством „Волиньгаз” щодо погашення підтвердженої судовим актом заборгованості врегульовані Законом України „Про виконавче провадження”, норми якого не передбачають можливості укладення під час виконавчого провадження договору про відступлення права вимоги та припинення відповідних правовідносин.

В судовому засіданні представник ДК „Газ України” пред’явлені до відповідачів позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити останні в повному об’ємі.

Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз” у відзиві від 30.08.2007р. №2/1-2000 на позовну заяву та представник останнього в судовому засіданні з приводу пред’явлених ДК „Газ України” позовних вимог заперечили посилаючись при цьому на те, що між ВАТ „Волиньгаз” та ВАТ „Чернігівгаз” було укладено договір №30/05-196 від 30.05.2007р. про відступлення права вимоги, який в повній мірі відповідає загальним засадам цивільного законодавства, заборгованість, яка уступається по даному договору виникла у ДК „Газ України” на підставі договірних зобов’язань та була лише підтверджена господарським судом міста Києва по справі №6/230. Оскільки товариство не стягує дані кошти у примусовому порядку, то цілком законним є відступлення права вимоги на суму 16845862,93 грн. новому кредитору, котрим виступає ВАТ „Чернігівгаз”. ВАТ „Волиньгаз”, уклавши договір про відступлення права вимоги, реалізувало своє право заміни кредитора в зобов’язанні, із збереженням самого зобов’язання, переданням своїх прав іншій особі за правочином, закріплене статтею 512 Цивільного кодексу України.

У відзиві відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз” від 20.08.2007р. №18/1734 на позовну заяву останнє з приводу позовних вимог ДК „Газ України” заперечило зазначивши при цьому, що твердження позивача щодо невідповідності договору уступки права вимоги закону є помилковим, оскільки вищевказаний договір було укладено відповідно до вимог Цивільного кодексу України, договір №30/05-196 від 30.05.2007р. є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому відповідач вважає, що в задоволенні позовних вимог ДК „Газ України” слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, доводи й заперечення представників сторін, господарський суд вважає, що позов дочірньої компанії „Газ України” НАК „Нафтогаз України” підставний  і підлягає до задоволення в повному об’ємі з наступних підстав:

13 липня 2006 року господарським судом міста Києва у справі №6/230 за позовом відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз” до дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про стягнення 32643906,28 грн. було прийнято рішення, яким позовні вимоги були задоволені в повному обсязі та постановлено стягнути з ДК „Газ України” на користь ВАТ „Волиньгаз” 32643906,28 грн. На виконання вказаного рішення було видано наказ, котрий у відповідності до ст. 116 Господарського процесуального кодексу України виступає підставою для виконання рішення суду та є виконавчим документом у справі №6/230.

30 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз” та відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз” було укладено договір №30/05-196 про відступлення права вимоги. Згідно умов даного договору первісний кредитор (ВАТ „Волиньгаз”) відступив, а новий кредитор                         (ВАТ „Чернігівгаз”) набув право вимоги на суму 2258463,17 грн., належне первісному кредиторові                   у відповідності з рішенням господарського суду м. Києва від 13.07.2006р. по справі № 6/230.

Розглянувши положення договору про відступлення права вимоги, господарський суд вважає останній таким, що частково –на суму 2258463,17 грн. змінює характер та порядок виконання рішення господарського суду міста Києва, встановлений останнім у справі №6/230.

Так, рішенням та наказом господарського суду міста Києва у справі 6/230 було чітко передбачено порядок та спосіб виконання рішення суду, а саме –шляхом стягнення заборгованості в розмірі 32643906,28 грн. з дочірньої компанії „Газ України” на користь відкритого акціонерного товариства „Волиньгаз”. Зазначене рішення господарського суду є обов’язковим до виконання, а тому ДК „Газ України" в будь-якому випадку зобов’язана його виконати в повному об’ємі та сплатити заборгованість в розмірі 32643906,28 грн.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов’язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до положень статті 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили є обов’язковими на всій території України                            і виконуються у порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження”.

З наведеного вбачається, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання у добровільному порядку визначаються Законом України „Про виконавче провадження”.

Статтею 37 Закону України „Про виконавче провадження” передбачений вичерпний перелік випадків, коли виконавче провадження підлягає закінченню. Зокрема, відповідно до пункту                           8 вказаної статті виконавче провадження підлягає закінченню у випадку фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Крім того, відповідно до п. 10 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України             №01-8/241 від 01.07.1996р. „Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства при вирішенні спорів” (із наступними змінами та доповненнями) у вирішенні питання щодо того чи підлягає задоволенню вимога особи, якій кредитор уступив своє право стягти з боржника суму, присуджену кредиторові за рішенням господарського суду слід керуватись тим, що в даному випадку мова йдеться про уступку вимоги кредитора іншій особі, а не про уступку цій особі права стягнення за рішенням суду. Чинне законодавство не надає стягувачеві права уступити виконання судового рішення іншій особі. Отже кредитор може уступити право вимоги тільки до прийняття рішення судом.

Положеннями статей 512,-516 Цивільного кодексу України, котрими керуються відповідачі ґрунтуючи свої заперечення на пред’явлений позов, передбачені порядок та підстави заміни кредитора у зобов’язанні. В даному випадку останніми проведено заміну кредитора у зобов’язанні, встановленому та визначеному обов’язковим судом (шляхом постановлення судового рішення).

Одночасно з цим, відповідно до Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” господарський суд, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Якщо вирішуючи господарський спір господарський суд встановить, що зміст договору суперечить чинному законодавству, він, керуючись частиною першою статті 83 ГПК України, повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині.

У відповідності до п. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи викладене, виконання рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2006 року у справі №6/230 має відбуватись на підставі норм Закону України „Про виконавче провадження”, оскільки саме цей Закон, згідно з його преамбулою, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно, правовідносини між ДК „Газ України” та ВАТ „Волиньгаз” щодо погашення підтвердженої судовим актом заборгованості врегульовані саме Законом України „Про виконавче провадження”, норми якого не передбачають можливості укладення під час виконавчого провадження договору про відступлення права вимоги та припинення відповідних правовідносин. Відсутні такі норми і у Цивільному кодексі України.

З наведеного вбачається те, що у відкритого акціонерного товариства „Волиньгаз” були відсутні правові підстави для відступлення права вимоги, а відтак і для укладення з відкритим акціонерним товариством „Чернігівгаз” відповідного договору про відступлення права вимоги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85, 115 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Укладений між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз”, м. Луцьк та відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз”, м. Чернігів договір про відступлення права вимоги від 30.05.2007р.                             №30/05-196 визнати недійсним з моменту укладення.

3. Стягнути з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз” (м. Луцьк, вул. І. Франка, 12, ) на користь дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 42,50 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 59 грн.                      в повернення витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

4. Стягнути з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Чернігівгаз” (м. Чернігів, вул. Любецька, 68, ) на користь дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 42,50 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 59 грн. в повернення витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Суддя                                                                                                  М.С. Шум

уддя