ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2007                                                                                             Справа № А17/348-06

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузнецової І.Л.,

Суддів: Верхогляд Т.А. (доповідача),Сизько І.А.,

при секретарі судового засідання Чоха Є.О.,

за участю прокурора: Твардієвич Т.В., посвідчення №147, від 05.10.2005р.

за участю представників сторін:

від позивача: Дверицька Л.В., довіреність №32318/10/08-09-15 від 19.12.06,  заступник начальника інспекції;

Уланова П.В., довіреність №17558/10/08-10/2-15 від 05.06.07,  головний державний податковий інспектор;

Попова М.С., довіреність № 573/10/08-09-15  від 15.01.07,  начальник відділу податкового супроводження підприємств;

від відповідача-1: Зайцев М.В., довіреність від 12.09.06,  представник;

Бороденко А.В., довіреність №94/10 від 18.10.06, адвокат;

від відповідача-2: Житніков А.І., довіреність від 23.10.06,  адвокат;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську на постанову  господарського суду Дніпропетровської області  від  19.12.06р. у справі  № А 17/348-06

за позовом  Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську;

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю компанії “РЕСУРС”, м. Дніпропетровськ;

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю фірми “Вікторія Плюс”, м. Городок Львівської області;

за участю прокурора м. Дніпропетровська;

про визнання недійсним господарського зобов’язання та стягнення

34 396 399 грн. 73 коп.

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2006 року у справі № А17/348-06 за позовом  Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Дніпропетровську до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю компанії “РЕСУРС” та відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю фірми “Вікторія Плюс”, за участю прокурора м. Дніпропетровська, про визнання недійсним господарського зобов’язання та стягнення 34396399 грн. 73 коп. відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог.

Постанова мотивована тим, що позивачем не доведено, що при укладанні договору № 200601 від 28.12.2005 року на поставку товару (агломерат залізорудний) між відповідачем-1 ТОВ “Ресурс” та відповідачем-2 ТОВ фірма “Вікторія Плюс”, відповідач-2 діяв з метою, яка була спрямована на приховування отриманих за угодою грошових коштів від оподаткування і не відображав вказану операцію в бухгалтерському і податковому обліку, чим завдав шкоду державному бюджету.

Не погодившись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу. Посилається на порушення судом норм матеріального права, а саме: ст.207 Господарського кодексу України, ст.ст. 241, 334 Цивільного кодексу України, п.1.3, п.1.9 ст.1, п.п.4.2.1, п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”. Просить скасувати постанову, позовні вимоги задовольнити.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідачі вважають рішення господарського суду законним та обґрунтованим, в задоволенні апеляційної скарги просять відмовити.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Господарським судом при розгляді справи було встановлено, що 28.12.2005 року між ТОВ компанія “Ресурс” (покупець) та ТОВ фірма “Вікторія Плюс” (постачальник) укладено договір поставки товару № 200601.

Відповідно до умов договору та Специфікацій до нього постачальник ТОВ фірма “Вікторія Плюс” зобов’язалась передати покупцю ТОВ компанії “Ресурс” аглоруду виробництва ВАТ “Суха Балка” загальною кількістю 260000 тон на загальну суму 41283840,00 грн., а покупець зобов’язався оплатити товар.

На виконання умов договору ТОВ компанія “Ресурс” перерахувала ТОВ фірма “Вікторія Плюс” 33 462 828,67 грн. відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень № 143 від 17.02.2006 року, № 284 від 23.03.2006 року та № 323 від 30.03.2006 року.

Наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі товару, підписані обома сторонами, свідчать про отримання товару відповідачем-1 та про оплату товару з боку відповідача-2.

Позивач вважає, що зазначена угода підлягає визнанню недійсною, як така, що укладена з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства. Посилається на те, що відповідач-2 при укладанні угоди діяв з метою, яка була спрямована на приховування отриманих за угодою грошових коштів від оподаткування і не відображав вказану операцію в бухгалтерському і податковому обліку, чим завдав державному бюджету шкоду.

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" недійсними є угоди, що укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходяться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів" від 08.10.2004 року №15, ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів може бути вчинене як шляхом неподання документів із їх обчисленням та сплатою до бюджетів чи державних цільових фондів (податкових декларацій, розрахунків, бухгалтерських звітів і балансів тощо), так і шляхом приховування об'єктів оподаткування, а також шляхом заниження об'єктів оподаткування та іншими способами. При цьому неподання податкової декларації, як правило, є одночасно і приховуванням об'єктів оподаткування.

Отже, предметом доказування по даному спору є наявність у відповідача-2 на час здійснення господарського зобов'язання мети, направленої на приховування доходів від оподаткування.

Згідно з ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд вірно послався на те, що матеріалами справи не підтверджується здійснення господарського зобов’язання відповідачем-2 з метою приховування доходів від оподаткування.

Позивачем не надано в матеріали справи доказів порушення відповідачем-2 податкового законодавства.

За відсутності визначених відповідачеві-2 податкових зобов’язань, нарахування штрафних санкцій, пені, формування та направлення йому податкових повідомлень-рішень, колегія погоджується з висновком господарського суду про недоведеність заниження відповідачем-2 належних до сплати сум податків.

За умов виконання господарського зобов’язання з боку відповідачів та з огляду на недоведеність порушення податкового законодавства, відсутність відповідача-2 за юридичною адресою станом на 03.08.2006 року не може свідчити про наявність у відповідача-2 протиправної мети при укладенні господарського зобов’язання від 28.12.2005 року.

Безпідставним є посилання позивача на те, що відповідно до товарно-транспортних документів отримувачем вантажу є інша особа, а не ТОВ компанія “Ресурс”. Належне виконання умов договору сторони підтвердили актами приймання-передачі товару. Умовами спірного договору передбачена можливість доставки товару визначеним покупцем особам.

Оскільки спірний договір був виконаний з обох сторін, його підписання не уповноваженою особою не може бути підставою для визнання господарського зобов’язання недійсним.

Таким чином доводи скаржника про ухилення ТОВ фірма “Вікторія Плюс” від сплати податків за оспорюванню угодою спростовується наявними у справі доказами.

В період розгляду справи у господарському та апеляційному суді відбувались планова та позапланова виїзні перевірки, що спростовує доводи позивача про відсутність відповідача-2 за юридичною адресою.

Наданий при розгляді апеляційної скарги акт перевірки відповідача-2 від 01.02.2007 року є підставою для визначення податкових зобов’язань та стягнення їх у визначеному законодавством порядку.

Колегія також вважає, що цілком обґрунтовано залишені без задоволення і вимоги позивача про застосування ст. 208 Господарського кодексу України, оскільки дана норма застосовується лише при доведеності позову в частині визнання господарського зобов’язання недійсним.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 195, 200, 205, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Дніпропетровської області від  19.12.06р. у справі  № А 17/348-06 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:                                                            І.Л. Кузнецова

Суддя                                                                                Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                        І.А. Сизько

Підписано в повному обсязі 02.07.2007 року.