ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2007 р.
№ 35/430

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
суддів:
Кравчука Г.А.,
Мачульського Г.М.,
Шаргала В.І.

за участю представників сторін:

позивача
Курінної В.С. дов. №71-01/220 від 01.02.2005 р.

відповідача
не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Державного підприємства "Донецька залізниця"

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 15.05.2007 р.

у справі
№35/430 господарського суду Донецької області

за позовом
Державного підприємства "Донецька залізниця"

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика "Узлівська"

про
стягнення 3 474,72 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Донецька залізниця" в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень (надалі –залізниця) звернулася до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральна збагачувальна фабрика" Узлівська"  (надалі товариство) про стягнення 3474,72 грн. ( з ПДВ) збору за зберігання вантажу у вагонах  на підставі укладеного між сторонами договору №1/19 на подавання та забирання вагонів на залізничну під'їзну колію станції Трудова Донецької залізниці та договору №26005 про організацію перевезень вантажів та надання додаткових послуг… Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 вагонів, один з яких потребував митного оформлення,  з вантажем відповідача знаходились на коліях станції після закінчення терміну безоплатного зберігання у зв'язку з зайнятістю фронту вивантаження та затримки митного оформлення, тобто з причин, які залежали від товариства –вантажоотримувача, тому позивачем  нарахований відповідний збір, який не був сплачений.

Доповідач: Шаргало В.І.

Рішенням  господарського суду Донецької області від 05.03.2007 року (суддя Мальцев М.Ю.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.05.2007 року (судді: Шевкова Т.А., Діброва Г.І., Стойка О.В.), в позові відмовлено з тих підстав, що позивачем не доведено наявність вини відповідача у затримці вагонів, навпаки, останній звертався до залізниці з заявками про проведення маневрових робіт з метою запобігання такої затримки, проте позивач фактично відмовився провести такі роботи.

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішенням та постановою, Державне підприємство "Донецька залізниця" в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами  норм ст. 46 Статуту залізниць України, п. п. 4, 5, 8 Правил зберігання вантажів, п. п. 4, 7, 8 Правил користування вагонами та контейнерами, п. 10 Правил видачі вантажів, а також неврахування умов вищезазначених договорів, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Скаржник звертає увагу касаційної інстанції на те, що відповідач в порушення вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не довів у встановленому порядку факт звернення до адміністрації станції  з заявками на проведення маневрових робіт, крім того, на колію №7 можливо подати лише 4 вагони, тоді як вантаж відповідача прибув в 11 вагонах,  тобто судові рішення винесені при неповному дослідженні обставин справи.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постановлені у справі судові рішення –без зміни, як такі, що відповідають обставинам справи та чинному законодавству.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду вважає, що касаційна скарга не   підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 23.09.2002 року між сторонами у справі був укладений договір №1/19 на подавання та забирання вагонів на залізничну під'їзну колію станції Трудова Донецької залізниці, відповідно до умов якого залізниця надає послуги, пов'язані з перевезення вантажів, у тому числі розподіл по фронтах вивантаження та виконання маневрових робіт, а товариство оплачує ці послуги.

Оскільки товариство не мало власних під'їзних колій, для проведення вивантаження  кожної окремої партії  товару підпунктом "б" пункту 6 договору №1/19 за ним закріплені певні колії станції залізниці з  конкретною максимальною кількістю вагонів, зокрема, на  колію №21  повинно подаватися не більше 14 вагонів, на колію № 7 –не більше 4 вагонів.

В подальшому 29.11.2005 року між сторонами укладений договір №26005, умовами якого, зокрема конкретизований порядок надання названих послуг відповідно до затверджених планів перевезень та заявок, а також порядок проведення розрахунків.

Другого червня 2006 року 10 вагонів з вантажем товариства прибули на станцію Трудова о 19 год. 50 хв., а третього червня цього ж року  о 19 год. на вказану станцію прибув ще один вагон з вантажем, який потребував митного оформлення.  Термін безкоштовного зберігання  10 вагонів обчислювався залізницею з 24 години 02.06.2006 року і минув о 24 годині 03.06.06, відповідно термін безкоштовного зберігання вагону з "нерозмитненим" вантажем закінчився 04.06.06 о 24 годині. Вказані вагони не були розвантажені в межах названого терміну через зайнятість фронту вивантаження, оскільки пристроями для розвантаження обладнані лише певні колії станції. При цьому судами не встановлено, що прибуття цих вагонів було позапланове.

З метою попередження затримки вагонів та здійснення їх вивантаження у вказаний термін, товариство о 8 год. 30 хв. відповідно 03.06.06  та 04.06.06  зверталося до адміністрації станції  з заявками   про здійснення маневрових робіт для передислокації вагонів на вільні закріплені за відповідачем розвантажувальні колії, проте, черговий по станції відмовився прийняти ці заявки. Факт подання заявок та факт відмови прийняття цих заявок залізницею підтверджується матеріалами справи.

Лише 05.06.2006 року, тобто після закінчення терміну безкоштовного зберігання, шляхом проведення маневрових робіт була здійснена перестановка вагонів на колію № 21 під вивантаження.

При визначенні плати за користування  вказаними 11 вагонами залізницею також був нарахований  і збір у сумі 2895,60 грн. (без ПДВ) за зберігання вантажу понад встановлений термін, що відображено в накопичувальній картці №0606283. При цьому товариство підписало  названу накопичувальну картку із зауваженням щодо незгоди з нарахуванням вказаного збору.

Пунктом 46 Статуту залізниць  України встановлено, що  одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Правилами зберігання вантажів, затверджених  наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. N 644, передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо) (п.8).

Таким чином вказаний збір є своєрідною санкцією, яка застосовується при порушенні одержувачем свого зобов'язання щодо своєчасного отримання вантажу, однак,   наявність  вини останнього є обов'язковою умовою для стягнення збору, що цілком відповідає більш загальним нормам статті 614 Цивільного кодексу України, які визначають вину як підставу відповідальності за порушення зобов'язання, при цьому особа не несе відповідальності, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в актах, складених залізницею про затримку подачі спірних вагонів під вивантаження вказана причина такої затримки, а саме: зайнятість фронту вивантаження, що також підтверджується вищевикладеним. Разом з тим відповідач вжив всіх заходів, щоб уникнути затримки вагонів.

З урахуванням  норм наведеного законодавства та з огляду на встановлення факту відсутності вини товариства у затримці вагонів понад визначений термін, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили залізниці у задоволенні позовних вимог.

Вищевикладене спростовує доводи касаційної скарги щодо неповноти дослідження обставин справи.

Виходячи з меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного і об'єктивного дослідження матеріалів справи, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а відтак, у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятих у справі рішень.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Донецька залізниця" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.05.2007р. у справі №35/430 залишити без змін.

Головуючий  суддя

Кравчук Г.А.

Суддя

Мачульський Г.М.

Суддя

Шаргало В.І.