ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

31.07.2007
Справа №2-5/7809-2007А

Господарський суд АР Крим у складі:

Головуючого судді - Гаврилюк М.П.,

за участю: секретаря Кузьмицької Г.В.

представників сторін:

Від позивача –  Калінін І.В., адвокат.

Від відповідача –   Вовк В.Н., представник.

у відкритому судовому засіданні, розглянувши  адміністративну справу:

За позовом -  Приватне підприємство «Терра», м. Ялта.

До відповідача - Республіканського комітету з охорони культурної спадщини АР Крим, м. Сімферополь.

Про визнання неправомірними дій та спонукання до виконання певних дій.

Сутність адміністративної справи:

Позивач - Приватне підприємство «Терра», м. Ялта звернувся до Господарського суду АР Крим з адміністративним позовом до відповідача - Республіканський комітет з охорони культурної спадщини АР Крим, м. Сімферополь та просить суд  визнати неправомірними дії відповідача як суб'єкта владних повноважень по видачі  в смт.Сімеїз, вул.Советская, для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу листа висновку № 2072 від 24.03.2006 р. про фактичну неможливість відведення земельної ділянки площею 0,15 га, розташованого за адресою: смт.Сімеїз, вул.Советская, для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу. Також позивач просить зобов’язати відповідача виконати необхідні дії по узгодженню з ПП «Терра» можливості відведення земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої за адресою: смт.Сімеїз, ул.Советская, для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу.

Відповідач заперечує проти позовних вимог з мотивах, викладених у відзиві на позов та зазначив, що позовні вимоги не визнає з огляду на те, що підставою для видачі висновку про неможливість відводу земельної ділянки 0,15 га по вул.Советська в смт.Сімеїз, є розташування ділянки, що відводиться, на  заповідной території.

Розглянувши в порядку ст..138 Кодексу адміністративного судочинства України матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши у відповідності зі ст.139 КАСУ представників сторін, суд

Встановив:

Рішенням від 25.03.2003 р. II сесії 24 скликання Сімеїзької селищної ради позивачу наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою з відводу земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу за адресою: смт.Сімеїз, вул.Советська.

В процесі розробки проекту відведення земельної ділянки підприємство одержало висновок головного архітектора м.Ялти №310 від 12.06.2003 р. про можливість закріплення земельної ділянки, висновок  головного державного санітарного лікаря м. Ялта № 33 від 01.07.2003р. про можливість передачі земельної ділянки в оренду та висновок управління держекоінспекції Південнокримського регіону по узгодженню проекту землеустрою № 1525-51 від 07.09.2004р.

Республіканський комітет з охорони культурної спадщини АР Крим висновком за № 2072 від 24.03.2006 р. відмовив  Приватному підприємству «Терра», м. Ялта в позитивному узгодженні відводу земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу за адресою: смт.Сімеїз, вул.Советська, посилаючись на те, що земельна ділянка входить в заповідну територію, (зона №1).

Позивач просить суд визнати протиправними дії Республіканського комітету з  охорони культурної спадщини по складанню висновку № 2072 від 24.03.2006 р. про неможливість відведення земельної ділянки, розташованої  за адресою: смт.Сімеїз, вул.Советська, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування рекреаційного комплексу.

Суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «Терра», м. Ялта задоволенню не підлягають, з огляду  на наступне:

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства  суд вирішує справи на підставі Конституції  та  законів  України,  а  також  міжнародних  договорів,  згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також  нормативно-правових  акти,  прийнятих відповідним органом на підставі,  у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України. У   разі ж    невідповідності    нормативно-правового    акта Конституції України,  закону України,  міжнародному договору,  згода на обов'язковість якого  надана  Верховною  Радою України,  або  іншому  правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно із  ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти  лише  на  підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

Відповідно до  ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідач є спеціально  уповноваженим  органом   охорони   культурної спадщини, до повноважень якого віднесено здійснення контролю  за  виконанням  цього  Закону,  інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини;  забезпечення  захисту  об'єктів  культурної  спадщини  від загрози знищення, руйнування або пошкодження, погодження  проектів відведення та  надання  земельних ділянок та інші повноваження.

Ст. 112 Земельного кодексу України (2001 р.) передбачено створення, існування охоронних зон навколо ряду об’єктів, зокрема об'єктів культурної спадщини. При цьому правовий  режим земель  охоронних  зон   визначається законодавством України.

В основу висновку Республіканського комітету з охорони культурної спадщини покладено Постанову Уряду Автономної Республіки Крим № 330 від 16.11.95 р., що була прийнята на підставі повноважень наданих уряду АР Крим ч.2 ст.29 Закону УРСР «Про охорону і використання пам'ятників історії та культури» від 13.07.1978 р. Вказаною Постановою Уряду АРК № 330  від 16.11.95 р. затверджено історико-архітектурний опорний план і комплексне охоронне зонування пам'ятників історії, культури та природи адміністративного району Великої Ялти відповідно до  якого в ряді цих зон заборонене нове будівництво.  Лист 31-32 тому 2 плану  містить опис зони заповідної території (зона №1)  та режим використання території площею 21,2 га до якої за ствердження відповідача входить земельна ділянка щодо відведення якої для будівництва звертався позивач.

На час розгляду справи  постанова уряду АРК № 330 від 16.11.95 р. не скасована, не визнана недійсною та продовжує діяти.

Закон УРСР «Про охорону і використання пам'ятників історії та культури» втратив силу у зв'язку із прийняттям Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 р. № 1805 – III, проте і цім законом, зокрема ст. 32,  визначено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток,   комплексів  (ансамблів)  навколо    них    повинні встановлюватися   зони   охорони  пам'яток:  охоронні  зони,  зони регулювання забудови,  зони охоронюваного ландшафту,  зони охорон археологічного культурного шару. Пунктом  3 перехідних положень закону встановлено, що  об'єкти,  включені до списків (переліків) пам'яток історії та  культури  відповідно  до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури»,  визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Частина 2, 3 ст. 32 закону № 1805 від 08.06.00 р. також передбачають, що  з  метою захисту   традиційного характеру середовища населених місць вони  заносяться  до Списку історичних населених місць України. На охоронюваних археологічних  територіях,  у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених   місць   України,   забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні,  шляхові,  земляні роботи без  дозволу  відповідного органу  охорони  культурної  спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України № 878  26.06.2001р. був  затверджений «Список історичних населених пунктів», у який  внесено місто смт.Сімеїз, що входить до складу «Великої Ялти».

Постановою Кабінету Міністрів України  № 318 від 13 березня 2002р. був   затверджений «Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць».  Згідно постанови (п. 9)  основним документом, який   визначає   культурну   спадщину   населеного    місця    та історико-культурну цінність його території, а відповідно і режими використання таких територій та певні обмеження,   є  історико-архітектурний опорний план.

Позивачем не надавалось доказів щодо затвердження у встановленому порядку, іншого історіко-архітектурного плану м. Ялта аніж затвердженого вищевказаною  постановою уряду АРК від 16.11.95 р.

Процес вдосконалення обліку, забезпечення державної реєстрації об’єктів культурної спадщини не завершено та  триває, так  Постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2002 року N 1330   затверджено   Комплексну програму  паспортизації  об'єктів культурної спадщини на 2003-2010 роки.

Таким чином, довідка Ялтинського міського управління земельних ресурсів від 23.09.03р., щодо того, що земельна ділянка числіться як «земля загального користування» стосовно земельної ділянки, на які посилається позивач,  ще не є безперечним доказом відсутності, непоширення  заповедної зони  на земельну ділянку площею 0,15 га, розташованого за адресою: смт.Сімеїз, вул.Советская.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частині Постанови. Постанова оформлена у відповідності зі ст. 163 КАС України та підписана 07.08.2007 р.

З огляду на викладене  та керуючись   ст. ст.  161-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В  :

В позові відмовити.

Сторони мають право на апеляційне оскарження даної постанови протягом 10 днів з дня  складення постанови в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили  через 10 днів після   закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано у відповідності зі ст. 186 КАС України.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гаврилюк М.П.