ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21.03.07                                                                                       Справа №8/304/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Соколові А.А.

за участю представників:

позивача – Процько В.Я, довіреність № 285 від 29.11.2006р., юрисконсульт; Стінін М.М., довіреність № 283 від 29.11.2006р.

відповідача – Рачинський Р.М., довіреність № б/н від 19.02.2007р. начальник юридичного відділу

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 8/304/06 та апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж, м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2006року у справі № 8/304/06

за позовом Відкритого акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж, м. Запоріжжя

до відповідача Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м.Запоріжжі

про стягнення суми вартості недоврахованої електричної енергії у розмірі 539грн.00коп.

Встановив:

13.11.2006р. Відкрите акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Запоріжжі про стягнення з останнього 539грн.00коп. недоврахованої електричної енергії.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.12.2006р. у справі № 8/304/06 (суддя Попова І.А.) в задоволенні позову відмовлено. Судове рішення прийнято з посиланням на ст.ст.261, 267 ЦК України та мотивовано тим, що право позивача пред’явити вимогу про сплату вартості нарахованої електричної енергії (внаслідок порушення відповідачем ПКЕЕ) виникло з моменту встановлення факту порушення, тобто з 04.08.03р., а зобов’язальні правовідносини між сторонами відсутні. Строк позовної давності за заявленими вимогами сплив до подання позову, про строк застосування позовної давності заявлено відповідачем, що є підставою для відмови позову.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі позивач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і просить рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2006р. у справі                         № 8/304/06 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача 539грн.00коп. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що відповідач в порушення вимог ст.26 Закону України «Про електроенергетику», п.13 Правил користування електричною енергією, що затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996р. в редакції постанови № 928 від 22.08.2002р. споживав електроенергію без укладання договору. Тобто здійснив самовільне підключення. У зв’язку з цим порушення був складений акт № 2104 від 04.08.2003р. про порушення правил користування електричною енергією. ДПІ не оспорює факт самовільного споживання електроенергії, її кількість та вартість. У відповідності до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов’язаннями, строк яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред’явити вимогу про виконання зобов’язання. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк виконання не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у любий час. Позивач пред’явив відповідачу вимогу 15.09.2006р., а 27.09.2006р. виставив платіжну вимогу-доручення № 13133 від 27.09.2007р., тому позовна давність не сплила і підліковується в даному випадку з моменту пред’явлення вимоги про оплату. Крім того, позивач не звернувся з письмовою заявою про застосування позовної давності. Тому суд перевищив свої повноваження застосувавши без відповідної зави сторони строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У своїх доводах відповідач вказав, що акт № 2104 від 04.08.2003р. підписаний неуповноваженою особою представника СДПІ (а ні начальником, а ні головним бухгалтером), що в свою чергу не може свідчити про підтвердження заборгованості з боку податкового органу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Приписами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальний строк позовної давності, встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з обставин справи, заборгованість виникла на підставі акту про порушення Правил користування електроенергією споживача держсектору №2104 від 04.08.2003р. Строк звернення до суду, згідно зі ст.257 ЦК України, закінчується 04.08.2006р. У позивача право вимоги виникло з дати виявлення порушення, тому строк позовної давності вираховується саме з цієї дати. СДПІ у відзиві заявило про порушення позивачем строку позовної давності по заявлених вимогах і з цих підстав відповідач просив у позові відмовити.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 22.01.2007р. апеляційна скарга ВАТ “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж,                   м. Запоріжжя прийнята і призначена до розгляду на 21.03.2007р.

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду №849 від 20.03.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії суддів головуючого судді Мойсеєнко Т.В. (доповідач), суддів Шевченко Т.М., Яценко О.М.

За клопотанням представників сторін судовий процес вівся без застосування засобів технічного забезпечення.

В судовому засіданні, яке відбулося 21.03.2007р. відповідно до вимог ч.2 ст.85 ГПК України за згодою представників позивача і відповідача оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, дослідивши матеріали справи і апеляційної скарги, заслухавши доводи представників сторін, судова колегія встановила наступне:

Згідно акту № 2104, складеного посадовою особою позивача, 4 серпня 2003 року встановлено факт порушення відповідачем Правил користування електричною енергією, а саме: користування  електричною енергією без укладання договору, тобто самовільне підключення до електричних мереж електропостачання. На підставі зазначеного акту позивачем здійснено розрахунок обсягу та вартості електричної енергії, недорахованої унаслідок встановленого порушення (без номеру, без дати складання) за період з 05.02.03р. по 04.08.2003р. на суму 539грн. Також встановлено, що платіжна вимога - доручення № 13133 на оплату недорахованої електричної енергії направлена податковій інспекції 27.09.06р., про що свідчить опис вкладення у рекомендований лист та фіскальний чек № 0174283.

14.09.2006р. позивач направив відповідачу претензію № 6461/юро про негайне перерахування боргу за спожиту електроенергію у сумі 539грн.00коп. (а.с.11).

Оскільки відповідач не сплатив зазначену у претензії суму, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення на підставі ст.ст.11,15,16,1212,1213ЦК України, ст.ст.20,174,193 ГК України, Закону України «Про електроенергетику» та Правил ПКЕЕ з Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків 539грн.00коп. вартості недорахованої спожитої електроенергії. Стягнення вказаної заборгованості з підстав зазначених вище, стало предметом спору у суді першої інстанції.

Господарським судом Запорізької області, як зазначалося, у позові відмовлено, з чим не погодився позивач, оскарживши рішення суду до апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування позовних вимог та виникнення у відповідача зобов’язань перед позивачем останній посилається на ст.1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому майно.

Як свідчить акт №2104 від 04.08.03р.про порушення Правил користування електричною енергією, позивачем 04.08.03р. виявлено факт споживання відповідачем електричної енергії без договору, тобто без належної правової підстави, на суму 539 грн.00коп.

Позов про стягнення вказаної суми пред’явлено до суду 13.11.06р.

Згідно п.6 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Оскільки строк позовної давності по заявленій вимозі не сплинув до 01.01.04р., то в даному випадку до спірних правовідносин сторін слід застосовувати відповідні норми ЦК України.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність –це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу(ст. 256ЦК України).

Відповідно до ст.261 ЦК України (чинного на час пред’явлення позову) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Також у п.5 ст.261 ЦК України визначено, що за зобов’язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред’явити вимогу про виконання зобов’язання.

Про порушення відповідачем Правил користування електричною енергією та порушення своїх прав позивач дізнався 04.08.2003р., про що свідчить складений уповноваженою особою позивача акт №2104 і з цього моменту у позивача виникло право на пред’явлення вимоги про сплату вартості недорахованої електроенергії та почався перебіг строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що право пред'явити вимогу про сплату вартості нарахованої електричної енергії (внаслідок порушення відповідачем ПКЕЕ) виникло у позивача з моменту встановлення факту порушення, тобто з 04.08.03р., а зобов'язальні правовідносини між сторонами відсутні. Строк позовної давності за заявленими вимогами сплив 04.08.06р., тобто до подання позивачем позову. Про застосування позовної давності заявлено відповідачем у справі.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є згідно ч.4 ст.267 ЦК України підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, а також наступним.

Посилання позивача на відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки СДПІ по роботі з великими платниками податків у відзиві від 15.11.2006р., тобто до прийняття рішення у справі, заявила про порушення позивачем строку позовної давності за заявленими у даній справі вимогами і саме з цих підстав просила у позові відмовити. Крім того, статтею 267 ЦК України не встановлено певних вимог до заяви про застосування позовної давності.

Стосовно тверджень позивача, що право вимоги у нього відповідно до ст. 530 ЦК України виникає у будь-який час і з моменту пред’явлення вимоги починається перебіг строку позовної давності, слід зазначити, що п.5 ст.261ЦК України чітко визначено момент, з якого починається перебіг строку позовної давності щодо зобов’язань, строк виконання яких не визначений, а саме: від дня, коли виникло право на пред’явлення вимоги про виконання зобов’язання, який визначається моментом, коли особа довідалася про порушення свого права. Тобто день, коли виникає право на пред’явлення вимоги і час, протягом якого це право може бути реалізовано не є тотожними. Дійсно вимога про виконання зобов’язання пред’являється у будь-який час, але з дня, коли виникло право на пред’явлення вимоги. Вищенаведеними нормами ЦК України встановлено, що перебіг строку позовної давності  починається саме з дня, коли виникло право на пред’явлення вимоги про виконання зобов’язання, а не з дня, коли фактично це право буде реалізоване.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову є правомірним та відповідає чинному законодавству.

Обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих до матеріалів справи доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстав для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.49 ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” в особі Запорізьких міських електричних мереж, м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області господарського суду Запорізької області від 19.12.2006року у справі № 8/304/06 - без змін.