ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2007 р.
№ 31/4-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді                                                            Кривди Д.С.,

суддів                                             Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від позивача:            Атаманова Н.М.

від відповідача:        не з’явилися

розглянувши  касаційну  скаргу  Дніпропетровської міської ради

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007р.

у справі № 31/4-07 Господарського суду Дніпропетровської області

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю “Лідер“

до Дніпропетровської міської ради

до Комунального підприємства “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації“

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Лідер“ звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності та зобов’язання Дніпропетровську міську раду прийняти в експлуатацію об’єкт нерухомості.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.01.2007р. до участі у справі в якості другого відповідача залучено Комунальне підприємство “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації“.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Лідер“ заявою уточнило позовні вимоги та просить суд визнати право власності за ТОВ" “Лідер“ на нерухоме майно за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Голубина, 12, яке складається з адміністративної будівлі літ. Б-3, загальною площею 440,6кв.м. та сходів б, загальною площею 7, 3кв.м.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2007р. (суддя В.Ф.Мороз), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007р. (судді: А.О.Логвиненко, О.В.Чус, П.П.Павловський), позовні вимоги задоволено: визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю “Лідер“ право власності на нерухоме майно за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Голубина, 12, яке складається з адміністративної будівлі літ. Б-3, загальною площею 440,6кв.м. та сходів б, загальною площею 7, 3кв.м.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Дніпропетровська міська рада  подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007р.  та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.   Свою вимогу Дніпропетровська міська рада  мотивує тим, що господарським судом першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідачі не скористались правом, наданим ст. 22 ГПК України щодо участі їх представників у судовому засіданні. Про час і місце розгляду касаційної скарги були повідомлені.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга Дніпропетровської міської ради підлягає задоволенню частково.

Як вже було зазначено, господарським судом першої інстанції залучено до участі у справі відповідача - Комунальне підприємство “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації“.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, створена при ньому державна госпрозрахункова юридична особа з консолідованим балансом (центр державного земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав. Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що органи державної реєстрації прав є органами виконавчої влади.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Із приписів вищенаведеної правової норми випливає, що комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації до створення єдиної системи органів реєстрації прав та формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру здійснюють функції органів державної влади, що не взято до уваги господарським судом попередніх інстанцій.

Підстави набуття права власності встановлені ст. 328 ЦК України, згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Господарським судом апеляційної інстанції встановлено:

06.02.2003р. позивачем на прилюдних торгах, організованих у ході виконавчого провадження на виконання рішення господарського суду, було придбано нерухоме майно за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Голубина, 12 при примусовій реалізації арештованого нерухомого майна КП “Центр по ремонту та наладці теплоенергетичного обладнання”. Дане нерухоме майно не було введене в експлуатацію.

Згідно п. 6.1, п. 6.2, п. 6.4 та п. 6.5 “Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна”, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999р. № 68/5 після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Це свідоцтво є підставою для видачі відповідним органом акта про право власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому законодавством.

Господарським судом встановлено, що 14.02.2003р. приватним нотаріусом позивачу видано Свідоцтво про право власності на дане майно.

Як вже було зазначено, позивач звернувся за захистом свого права власності до відповідача - Дніпропетровської міської ради, яка на його погляд здійснює порушення його права.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 6, ч. 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже приписами даної правової норми встановлено, що власник здійснює своє право на свій розсуд і держава не втручається у здійснення власником свого права, крім випадків встановлених законом.

Засади захисту права власності встановлені ст. 386 ЦК України, згідно якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Проте, вирішуючи даний спір, господарський суд попередніх інстанцій на підставі відповідних доказів у встановленому законом порядку не дослідили обставин щодо того, які перешкоди чинять відповідачі щодо здійснення позивачем його права власності, за захистом якого звернувся позивач, та не дали їм правової оцінки, а отже і не встановили обставин щодо факту порушення відповідачами прав позивача, які підлягають захисту способом визнання пава позивача.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, приписами даної правової норми встановлено, що, зокрема, у разі оспорювання права власності, або не визнання цього права, при здійсненні власником свого права, іншою особою власник може пред’явити позов про визнання його права власності.

Проте, як вже було зазначено, господарським судом не було встановлено обставин щодо того, які перешкоди створюють відповідачі позивачу щодо здійснення ним свого права власності та не дано правової оцінки відповідним перешкодам, якщо такі є.

Встановивши обставину, що позивач придбав дане майно та одержав Свідоцтво про право власності,  яке згідно ст. 328 ЦК України вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, судом не було досліджено обставин та не дано правової оцінки щодо того чи інше випливає з закону та чи не встановлено судом незаконність набуття права власності.

Згідно ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду. Отже, приписами даної правової норми встановлено, що письмові докази подаються господарському суду в оригіналі або належно засвідченій копії.

Правила, щодо посвідченні копій містяться в Законі України “Про нотаріат”. Проте, в матеріалах справи відсутні належно засвідчені копії, що свідчить про порушення господарським судом приписів ст. 36 ГПК України.

Наведене свідчить про неповне з'ясування судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а, отже, і порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України  щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо встановлення обставин справи, а останні встановлені неповно, справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 3 ст. 111-9, 111-10, 111-11, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2007р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.05.2007р. у справі № 31/4-07 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий - суддя                                                       Кривда Д.С.

судді                                                                                Жаботина Г.В.

Уліцький А.М.