ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 р.
№ 05-5-36/8416

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г.,  Швеця В.О.

за участю представників сторін
позивача
відповідача
розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Небесійчук С.М. дов.від 05.06.2007 року
Лут Є.В. дов. від 10.11.2006 року

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір"

на ухвалу
господарського суду міста Києва

від
27.06.2007 року

у справі
№ 05-5-36/8416

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір"

до
Шевченківської районної у місті Києві ради в особі Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва

про
визнання незаконними  рішення та дій з проведення конкурсу по оренді, про визнання недійсним рішення та дій по затвердженню та опублікуванню результатів конкурсу по оренді та визнання незаконним рішення про відмову у продовженні договору оренди

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківської районної у місті Києві ради в особі Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва про визнання незаконними  рішення та дій відповідача з проведення конкурсу по оренді, про визнання недійсним рішення та дій по затвердженню та опублікуванню результатів конкурсу по оренді та визнання незаконним рішення про відмову у продовженні договору оренди .

Доповідач Гоголь Т.Г.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.06.2007 року ( суддя Трофименко Т.Ю.) повернув позовні матеріали позивачу без розгляду на підставі пунктів 3, 4, 5, 6  статті 63 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку з тим, що у позовній заяві не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини; до позовної заяви не подано доказів сплати державного мита у встановленому порядку; не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів; в одній позовній заяві позивачем об’єднані три вимоги немайнового характеру і сумісний розгляд цих вимог перешкоджає з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін і суттєво утруднить вирішення спору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" просить Вищий господарський суд України здійснити перегляд матеріалів справи у касаційному порядку, скасувати  ухвалу господарського суду міста Києва від 27.06.2007 року у справі  і передати справу на розгляд  до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування господарським судом  норм процесуального права, а саме статті 58, пунктів 3, 4, 5, 6  статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та присутніх в судовому засіданні представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, Вищий господарський суд України  вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України  унормовані вимоги щодо форми та змісту позовної заяви. Вимоги щодо документів, які додаються до позовної заяви, визначені статтею 57 Господарського процесуального    кодексу    України,    зокрема, пунктами 2, 3, 4 частини 1 зазначеної статті встановлено, що до касаційної скарги додаються докази відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів, докази сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Повертаючи позовну заву господарський суд міста Києва послався на те, що до касаційної скарги не додано доказів сплати державного мита у встановленому порядку, оскільки у наданому платіжному дорученні від 06.06.2007 року № ПП-0000240 про сплату державного мита не зазначено символ звітності банку.

З такою позицією господарського суду погодитись не можна зважаючи на наступне.

Згідно з пунктом 14 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 року № 15, у разі безготівкового перерахування державного мита з рахунку платника відповідальний виконавець установи банку зобов'язаний на лицевій чи зворотній стороні останнього примірника платіжного доручення, який видається платнику, зробити відповідний напис (помітку) про зарахування державного мита до державного бюджету. Цей напис скріплюється першим і другим підписами посадових осіб і відтиском круглої печатки кредитної установи з зазначенням дати виконання платіжного доручення. Відсутність відповідних реквізитів не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки платіжне доручення вважається достатнім доказом сплати державного мита, якщо воно не повернуте Державним казначейством України. У випадку сумніву щодо вірогідності наданого доказу сплати державного мита, суду надано право витребувати додаткові докази.

Висновок про відсутність належного доказу надсилання копії позовної заяви відповідачу суперечить фактичним обставинам справи, оскільки до позовної заяви додано опис вкладення від 18.06.2007 року, виданий відділенням поштового зв'язку, з якого вбачається що позовна заява відправлена відповідачу у справі.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України  такий опис вкладення є доказом. Дійшовши висновку про недостатність такого доказу, суду надано право витребувати додаткові докази на підтвердження відправлення позовної заяви.

Суд також неправомірно застосував пункт 5 статті 63 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до статті 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об’єднано кілька вимог зв’язаних між собою підставною виникнення або поданими доказами. Три позовні вимоги немайнового характеру, заявлені позивачем, полягають у визнанні незаконними дій та рішень відповідача, які витікають з однієї підстави - знаходження позивача та відповідача у договірних відносинах оренди та підтверджуються одними і тими ж поданими доказами, зокрема  договором оренди № 1595/2 від 24.04.2006 року.

Стосовно посилань господарського суду на недостатність наданих позивачем доказів, Вищий господарський суд України зазначає, що  згідно зі статтею  38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Оскільки господарським  судом  міста Києва  було порушено наведені норми законодавства, то ухвала господарського суду  міста Києва від 25.06.2007 року підлягає скасуванню, а справа направленню на розгляд до господарського суду міста Києва  .

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11113  Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста Києва від 25.06.2007 року                             у справі  № 05-5-36/8416 скасувати, справу направити до господарського суду міста Києва для розгляду.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" задовольнити.

Головуючий        суддя                                                   Т. Добролюбова

Судді                                                                                  Т.Гоголь

В.Швець