ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.09.07 р.                                                                               Справа № 44/282пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Аптека № 339” (представник до судового засідання не з’явився), до приватного малого підприємства „Бонаник и Ко” (представник Трубіцин В.В., довіреність від 15.07.07), про визнання недійсним в частині пункту 1.3 договору оренди № 4/06 від 15.03.06 року,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Аптека № 339” (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до приватного малого підприємства „Бонаник и Ко” (далі – Фірма) про визнання недійсним пункту 1.3 договору оренди № 4/06 від 15.03.06 року (далі – Договір), за яким передається у оплатне користування нежитлове приміщення, яке розташоване у місті Донецьку, по вулиці Артема 110 (далі – Приміщення). Позовні вимоги Товариства ґрунтуються приписах частини 1 статті 203 ЦК України – на протизаконності та невідповідності умовам частини 2 статті 763 ЦК України та частини 1 статті 283 ГК України пункту 1.3 Договору, згідно якого Договір, який має чітко встановлений строк у 11,5 місяців, має пролонгуватися за умовами, які встановлені для відмови від безстрокових договорів оренди, встановлених частиною 2 статті 763 ЦК України.

Представник Товариства в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, втім до останнього судового засідання не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання.

Відповідач Фірма надала суду відзив, згідно якого Фірма вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки сторони, керуючись загальним правилом свободи Договору, вправі встановлювати в цьому правочині умови, які є відмінними від приписів ЦК України, а погодження сторонами для строкового Договору порядку пролонгації в частині строків, ідентичній порядку та строкам відмови від безстрокового правочину оренди не суперечить диспозитивним приписам статті 283 ГК України.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки Товариства та Фірми, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм статей 759-786 ЦК України. Таким чином, в силу статті 759 ЦК України, а також пункту 1.1 Договору Товариство зобов’язалося надати, а Фірма – прийняти у строкове платне користування нерухоме Приміщення, причому згідно пункту 1.2 Договору, строк дії цього правочину складає 11,5 місяців з 15.03.06 року до 01.03.07 року.

Зміст оспорюваного пункту 1.3 Договору сторони виклали у наступній редакції: „...Після закінчення строку, зазначеного у пункті 1.2 цього Договору, строк оренди автоматично продовжується і на наступні 11,5 місяців, якщо жодна із сторін не повідомила іншу сторону про припинення оренди, згідно статті 763 пункту 2 ЦК України...”.

Диспозитивні приписи частини 2 статті 763 ЦК України визначають, що „...Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна – за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк...”.

Таким  чином, суд вважає, що строковий Договір, укладений між Товариством та Фірмою, сторони вирішили автоматично пролонгувати у разі, якщо за три місяці до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін попередньо не повідомить іншу сторону про припинення оренди, що закріплено у пункті 1.3 Договору. При цьому сторони скористались правом свободи Договору, визначеним пунктом 3 частини 1 статті 3 та частиною 3 статті 6 ЦК України, а також частиною 4 статті 179 ГК України.

Норми чинного законодавства України не передбачають імперативних приписів, які б обмежували сторони у праві вільного вибору порядку та строків автоматичної пролонгації договорів оренди, через що посилання позивача на неможливість встановлення для строкового Договору умов пролонгації, визначених для порядку відмови від безстрокового правочину оренди – є цілком необґрунтованими з юридичної точки зору.

Таким чином, причиною відмови у задоволенні позову є юридична неспроможність позовних вимог та їх правова необґрунтованість.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на позивача.

На підставі ст.ст.3, 6, 203, 759-786 ЦК України, ст.179, 283 ГК України, ст.ст.1, 2, 4, 22, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю „Аптека № 339” до приватного малого підприємства „Бонаник и Ко” про визнання недійсним в частині пункту 1.3 договору оренди № 4/06 від 15.03.06 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя

Надруковано у 3 примірниках:

1 – позивачу

2 – відповідачу

3 – господарському суду Донецької області