ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.
№ 02-09/3232

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
Міжнародного благодійного фонду імені Рабі Нахмана з Бреславу (далі Фонд)

на постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду

від
30.05.07

у справі
№ 02-09/3232

господарського суду
Черкаської області

за позовом
товариства з обмеженою відповідальністю "Шанс" (далі Товариство)

до
Фонду

про
стягнення 15 028 650,00 грн.

та за зустрічним позовом
Фонду

до
Товариства

про
визнання контракту недійсним

В засіданні взяли участь представники:

- Товариства:
Мазурак С.П. (директор; довідка ЄРПОУ № 15а-5309 від16.12.05);

- Фонду:
не з'явились.

Ухвалою від 22.08.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Савенко Г.В.,

Муравйова О.В., касаційна скарга Фонду б/н від 27.06.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 04.10.07, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 04.10.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 04.10.07 представники Фонду не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Фонду повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 04.10.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Товариства.

У зв’язку з значною завантаженістю судді Муравйова О.В. та перебуванням судді Савенко Г.В. у черговій відпустці, розпорядженням від 17.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 09/3232 господарського суду Черкаської області, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 04.10.07, створено колегію суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представника Товариства повідомлено на початку судового засідання 04.10.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представника Товариства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.10.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 28.12.04 господарського суду Черкаської області (суддя Курченко Н.М.) первісний позов задоволено повністю.

З Фонду на користь Товариства стягнуто 582 700,00 грн. боргу,

1 120 950,00 грн. договірної пені, 13 325 000,00 штрафу та 1 818,00 грн. судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним контракту № 7 від 08.09.03 відмолено.

Визнано дійсним контракт № 7 на проектування та будівництво синагоги по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані від 08.09.03, укладений між Фондом та Товариством.

Постановою від 06.04.05 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Міщенка П.К., суддів –Федорова М.О., Яковлєва М.Л.) апеляційну скаргу Фонду задоволено частково.

Резолютивну частину рішення від 28.12.04 господарського суду Черкаської області змінено, а саме: в частині стягнення договірної пені з суми

1 120 950,00 грн. на 47 772,00 грн., а також змінено в частині розміру штрафу, з суми 13 325 000,00 грн. на 10 000 000,00 грн.

В іншій частині рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Постановою від 16.02.06 Вищого господарського суду України рішення від 28.12.04 господарського суду Черкаської області та постанову від 06.04.05 Київського міжобласного апеляційного господарського суду скасовано, справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 23.08.06 господарського суду Черкаської області (суддя Пащенко А.Д.) первісний позов задоволено частково.

З Фонду на користь Товариства стягнуто борг у сумі 582 700,00 грн.,

47 772,00 грн. пені, 10 000 000,00 штрафу та 1 818,00 грн. судових витрат.

В решті суми первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою від 30.05.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Зеленіної Н.І. суддів –Андрейцевої Г.М., Мазур Л.М.) рішення від 23.08.06 господарського суду Черкаської області залишено без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Вказані судові рішення, винесені під нового розгляду справи мотивовані тим, що контракт № 7 від 08.09.03 не суперечить статутним цілям та меті сторін, які його уклали, а Фондом не спростовано виконання цього контракту.

При цьому, попередні судові інстанції врахували, що Фірмою, як Генпідрядником, було зібрано вихідні дані на проектування, але Фонд не виконав свої договірні зобов'язання щодо своєчасного та достатнього фінансування проектних робіт та будівництва, а тому порушення строків виконання зобов'язання та одностороння відмова від договору стали підставою для господарсько-правової відповідальності Фонду, яка це передбачено умовами контракту, ст. 209 Цивільного кодексу УРСР, ст. 614 Цивільного кодексу України.

Водночас, судові інстанції враховуючи ступінь вини Фонду та часткове виконання зобов'язання по оплаті вартості проектних робіт на підставі п. 3

ст. 83 Господарського процесуального кодексу України дійшли до висновку про можливість зменшення розміру штрафу до 10 000 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій Фонд звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову від 30.05.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду та рішення від 23.08.06 господарського суду Черкаської області скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов Фонду про визнання недійсним контракту № 7, а в задоволенні позовних вимог Товариства відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, на думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні судових рішень помилково не застосували до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України, у зв'язку з тим, що оскільки Товариство не виконало своїх зобов'язань щодо виготовлення документації за Контрактом у належній формі, а п. 16.1 Контракту визначено, що його дія припиняється повним виконанням зобов'язань сторін, то, як вважає скаржник, правовідносини між Товариством та Фондом можна вважати такими, що продовжують існувати, а на підставі прикінцевих положень Господарського кодексу України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Також, скаржник зазначає, що при прийняті оскаржених процесуальних документів не враховані вимоги ст.ст. 233, 551 Господарського кодексу України щодо пом'якшуючих обставин при покладення відповідальності за порушення господарських зобов'язань та правил здійснення господарської діяльності.

В касаційні скарзі також вказується про порушення вимог ст. 62 Цивільного кодексу УРСР та ст.ст. 215, 238 Цивільного кодексу України, оскільки одна і та ж особа не може бути представником обох сторін при укладенні договору (контракту), що заборонено законодавством і такі дії представника є підставою для визнання такого правочин нікчемним.

Скаржник вважає, що попередніми судовими інстанціями не надано правової оцінки обставинам щодо дій Товариства та директора Фірми при укладанні контракту № 7, які вчинені внаслідок зловмисної домовленості між представниками обох сторін, а тому відповідно до вимог ст. 232 Цивільного кодексу України такий правочин визнається судом недійсним.

Крім того скаржник зазначає, що ухвала від 21.03.07 суду апеляційної інстанції про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яка була доручена обласній службі Укрінвестекспертизи Держбуду України, винесена без дотримання ст. 7 Закону України "Про судову експертизу", що в подальшому стало підставою для прийняття неправомірного рішення, оскільки до проведення експертизи не були залученні відповідні спеціалісти.

Також, скаржник у касаційній скарзі посилається на порушення норм процесуального законодавства щодо застосування ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України при здійсненні оцінки доказів наданих сторонами при розгляді справи.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Фонду залишити без задоволення, а оскаржені процесуальні акти –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника сторони, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи встановлено, що Товариство звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до Фонду про стягнення коштів в сумі 15 028 650,00 грн., у тому числі: 582 700,00 грн. боргу за виконані проектні роботи згідно контракту № 7 від 08.09.03, 1 120 950,00 грн. пені за невиконання зобов'язань з авансування робіт за контрактом та 13 325 000,00 грн. штрафу в розмірі 50 % від загальної вартості будівництва за відмову від виконання умов зазначеного контракту.

Фонд на підставі ст. 60 Господарського процесуального кодексу України звернувся із зустрічним позовом до Товариства про визнання недійсним на підставі приписів ст.ст. 48, 57, 58 Цивільного кодексу УРСР контракту № 7 від 08.09.03 на проектування та будівництво синагоги по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані з тих підстав, що спірний контракт суперечить вимогам ст. 29 Цивільного кодексу УРСР, Статуту Фонду, ст. 3 Закону України від 22.11.96 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", та направлений на заволодіння майном повіреного, порушує публічний порядок, а його укладення відбулось внаслідок обману та зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.

Вказані вимоги були предметом розгляду у господарського суду Черкаської області та Київського міжобласного апеляційного господарського суду, процесуальні акти яких первинно були скасовані постановою Вищого господарського суду України, а справа направлена на новий розгляд.

Матеріали справи свідчать, що під час нового розгляду справи Товариство у письмовому поясненні підтримало позовні вимоги у сумі

13 955 360,57 грн., що включає: 582 700,00 грн. основного боргу,

13 325 000,00 грн. штрафу, 47 772,00 грн. пені, та відшкодування понесених судових витрати у сумі 1 818,00 грн., а Фонд подав заяву в якій просив визнати контракт № 7 від 08.09.03 недійсним відповідно до ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 232, ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини та надані докази сторонами по справі з яких вбачається, що 08.09.03 Фонд, в особі його представника Лівшитца І. Ю., який діяв на підставі нотаріально посвідченого доручення серії ВАЕ № 550164 від 22.04.03 та Товариство, в особі директора Мазурака С. П., діючого на підставі Статуту Фірми, уклали контракт № 7 (далі Контракт) на проектування та будівництво синагоги по вул.Пушкіна, 43 а в м.Умані, предметом якого є замовлення проектної документації та виконання будівельно-монтажних робіт по будівництву вказаного об’єкту.

Попередні судові інстанції встановили, що відповідно до п. 2.2 Контракту Товариство взяло на себе зобов'язання по замовленню проектної документації на будівництву синагоги по вул. Пушкіна, 43а за рахунок коштів Фонду, які останній перераховує на розрахунковий рахунок Товариства, а той укладає договір на проектні роботи та оплачує їх шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок проектної організації.

Умовами Контракту на Товариство було покладено обов'язок виконання будівельно-монтажних робіт по спорудженню синагоги по вул.Пушкіна, 43а, та прийняття участі у введенні до експлуатації за рахунок коштів Фонду згідно розробленої проектної документації з дотриманням діючих стандартів і технічних умов.

Судовими інстанціями встановлено, що п. 4.5 спірного Контракту сторони визначили пеню в розмірі 0,9 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу і на підставі даного пункту Товариством нараховано до стягнення з Фонду пені в сумі 1 120 950,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що Голова Правління Фонду раввин Ієхиель-Міхл Дорфман, якій діяв на підставі Статуту Фонду, 04.04.03 видав нотаріально посвідчене доручення громадянину держави Ізраїль Лівшитцу І.Ю., яким уповноважив його бути представником Фонду в Україні по питаннях, що пов'язані з господарською та будівельною діяльністю Фонду і діяльністю згідно Статуту Фонду, а також по вирішенню питань землекористування.

Для виконання вказаних повноважень Лівшитцу І.Ю. було надано право здійснювати всі необхідні дії в інтересах Фонду, в тому числі з правом ведення переговорів та укладення договорів, передбачених діючим законодавством України. Вказане доручення у встановленому діючим законодавством порядку оскаржено та скасовано не було.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховуючи матеріали справи приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до правильного висновку про те, що Контракт не суперечить статутним цілям та меті сторін, які його уклали.

Так, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що як встановлено попередніми судовими інстанціями, Фонд, як міжнародна благодійна організація, одним із основних напрямів своєї статутної діяльності, якою є сприяння відновленню та благоустрою місця поховання Цадика Рабі Нахмана, території, яка її охоплює та старовинної синагоги, сприяє, в тому числі шляхом фінансової допомоги, у відбудові та реставрації культурних споруд хасидів на території України, які мають історико-культурну цінність, встановила здійснення господарської та іншої комерційної діяльності шляхом створення госпрозрахункових організацій із статусом юридичної особи, заснування підприємств.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховуючи матеріали справи, наявні докази по справі і не спростовані Фондом, бере до уваги, що Товариством, як Генпідрядником, для виконання умов Контракту було зібрано вихідні дані на проектування на підставі нотаріально посвідченого доручення, виданого 04.04.03 Фондом, яким було уповноважено Мазурака С. П. бути представником Фонду в Україні з питань, пов'язаних з господарською і будівельною діяльністю Фонду та вирішення питань землекористування. Без такої довіреності ця робота не була б виконана, оскільки всі запити і клопотання про надання дозволів, погоджень, документів можуть подаватися та отримуватися лише на підставі доказів про наявність повноважень на їх подання та отримання, а не лише за наявності Контракту, як стверджує Фонд.

Також, встановлено, що Товариство замовило проектну документацію на будівництво синагоги, відповідно до умов Контракту уклавши 02.09.03 з

ТОВ "Уманьбудпроект" договір № 57, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання по виконанню проектних робіт по робочому проекту "Синагога по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані", а Товариство гарантувало оплату та взяло на себе відповідальність за повноту, достовірність і своєчасність видачі вихідних даних та іншої інформації, необхідних для виконання умов цього договору.

При вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вказана документація була узгоджена з Фондом, що підтверджується резолюціями на концепції перепроектування Брацлавської синагоги та учбового центру по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані.

Попередні судові інстанції, на підставі наявних доказів по справі, правомірно зробили висновок про те, що Фондом на виконання робочого проекту синагоги перераховано на рахунок Товариства кошти на загальній сумі 430 000,00 грн. по платіжних дорученнях № 79 від 05.09.03, № 80 від 08.09.03, № 45 і № 46 від 02.03.04.

Матеріалами справи також підтверджено, що Товариство повністю перерахувала отримані від Фонду кошти ТОВ "Уманьбудпроект" платіжними дорученнями № 887 від 08.09.03, № 901 від 09.09.03, № 194 від 03.03.04, при цьому, як вбачається з дат платіжних доручень, кошти Товариством були перераховані проектній організації без затримки.

Вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили, що при наявності часткового фінансування, Товариство здійснило заходи по виконанню робіт щодо проектування та отримання науково-технічної продукції по робочому проекту "Синагога по вул.Пушкіна, 43 а в м.Умані", передала згідно актів здачі-приймання науково-технічної продукції від 30.09.03, 28.11.03, 27.02.04 та від 22.07.04, та отримала позитивний висновок комплексної державної експертизи з робочого проекту "Синагога по вул.Пушкіна, 43 а в м.Умань", який 05.04.04 було затверджено начальником Черкаської обласної служби державної інвестиційної експертизи "Укрінвестекспертиза", що є обов'язковою умовою дійсності проектної документації та дає право на її використання, а також підтверджує факт повного завершення проектних робіт.

Відповідність проектної документації "Синагога по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані" нормам ДБН також підтверджена висновком № 188 від 25.04.07 Державного підприємства "Черкаська обласна служба державної інвестиційної експертизи", який наданий на виконання вимог ухвали Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 21.03.07.

У зв'язку з наявними доказами по справі та відповідно до п. 4.1 Контракту попередні судові інстанції підставно прийшли до висновку про те, що Фонд зобов'язаний був протягом 10 календарних днів з дати отримання дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт, перерахувати на рахунок Товариства аванс у розмірі 2 650 000,00 грн. на придбання будівельних матеріалів і виконання будівельно-монтажних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт від 17.05.04 за № 530 представник Фонду Лівшитц І. Ю. отримав в цей же день, про що свідчить відмітки на дозволі, а тому за умовами Контракту Фонд мав перерахувати на рахунок Товариства аванс у сумі 2 650 000,00 грн. в строк не пізніше 26.05.04.

Приймаючи рішення та постанову попередні судові інстанції, на підставі наявних сторонами доказів по справі, прийшли до висновку про односторонню відмови Фонду виконувати умови Контракту після завершення виготовлення проекту та отримання дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт, а тому було зроблено обґрунтований висновок, що Фонд не дотримався встановленого чинним законодавством України порядку розірвання договору, не розглянувши виготовлену проектну документацію, незважаючи на те, що креслення робочого проекту будівництва синагоги надсилалися архітектору від Фонду Аарону Ойстраху, але голова правління Фонду раввин І.М.Дорфман листом від 15.07.04 повідомив Товариство про відмову в односторонньому порядку від Контракту, посилаючись на його кабальні умови для Фонду та кримінально-правові сторони діяльності повірених.

Приймаючи рішення та постанову про стягнення пені судові інстанції врахували п. 4.5 Контракту, яким сторонами визначено пеню у розмірі 0,9 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. Товариством, на підставі вказаного пункту Контракту та ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", якими передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а тому судові інстанції правомірно прийшли до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Фонду пені в межах суми 47 772,00 грн. за прострочення перерахування коштів в сумі 2 650 000,00 грн. прострочки платежу в період з 29.05.04 по 15.07.04, тобто з урахуванням обмеження, встановленого ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що приймаючи рішення та постанову попередні судові інстанції врахували вимоги п. 12.1. Контракту, яким визначено, що у разі відмови від виконання умов Контракту, розірвання Контракту Фондом в односторонньому порядку або невиконання п. 8.11 Контракту Фонд, як замовник, сплачує на користь Товариства, як Генерального підрядника, штраф у розмірі 50 % від загальної вартості будівництва, зазначеної в п. 3.1. Контракту. Матеріалами справи підтверджена орієнтовна опосередкована ціна будівництва, згідно умов Контракту, яка відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, що є додатком № 2 до Контракту, складає 26 650 000,00 грн. Вартість будівництва згідно зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, складеного в поточних цінах на 16.03.04, тобто після експертизи проекту, становить 30 369 526,00 грн., а тому докази про завищення вартості будівництва на час укладення Контракту матеріалами справи не підтверджено.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст.ст. 209 Цивільного кодексу УРСР, ст. 614 Цивільного кодексу України та встановлені місцевим та апеляційним господарським судом обставини по справі вважає, що Фондом не виконано своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного та достатнього фінансування проектних робіт та будівництва синагоги, що потягло за собою порушення строків виконання зобов'язання, односторонню відмову від договору і стало підставою для господарсько-правової відповідальності Фонду, яка передбачена умовами Контракту. При цьому враховується, що матеріалами справи доведено наявність вини Фонду в порушенні зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджено, що місцевим господарським судом у відповідності до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ступінь вини Фонду та часткове виконання зобов'язання по оплаті вартості проектних робіт, враховуючи великий розмір штрафу, розмір штрафу було зменшено та стягнуто з Фонду штраф у розмірі 10 000 000,00 грн., а тому колегія суддів Вищого господарського суду України, вважає, що при прийняті оскаржених процесуальних документів враховані вимоги ст.ст. 233, 551 Господарського кодексу України щодо пом'якшуючих обставин відповідальності за порушення господарських зобов'язань та правил здійснення господарської діяльності.

У зв'язку наявними доказами по справі суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до правильного висновку про стягнення з Фонду на користь Товариства 582 700,00 грн. боргу за виконані проектні роботи, 47 772,00 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань з фінансування будівельних робіт та 10 000 000,00 грн. штрафу за безпідставну односторонню відмову від Контракту.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції на підставі встановлених обставин по справі та діючого законодавства надали належну правову оцінку вимогам зустрічного позову Фонду щодо визнати недійсним контракт Контракту.

Приймаючи рішення та постанову по справі судовими інстанціями на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що при укладанні Контракту повноважними представниками сторін зі сторони Фонду, на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії ВАЕ № 550164 від 04.04.03 був Лівшитц І. Ю., а зі сторони Товариства Мазурак С. П., який діє відповідно до статуту Товариства без довіреності.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним застосування попередніми судовими інстанціями ст. 29 Цивільного кодексу УРСР, оскільки юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається її статутом. Аналогічне положення виписане у ст. 92 Цивільного кодексу України прийнятого 16.01.03, що набрав чинності із 01.01.04.

При цьому, як встановлено попередніми судовими інстанціями при вирішенні спору по суті, згідно Статуту Фонду керівництво його поточною діяльністю здійснює Голова Правління, який є вищою посадовою особою Фонду, підзвітний Загальним зборам Фонду і до його компетенції, наряду з іншим, належить укладення договорів та інших угод з юридичними та фізичними особами. Згідно ст. 62 Цивільного кодексу УРСР представництво може ґрунтуватися на дорученні, законі, або адміністративному акті.

Спірний Контракт укладений від імені Фонду представником по нотаріально посвідченому дорученню, виданому Головою Правління Фонду, що не суперечить чинному законодавству України та Статуту Фонду. Вказане доручення чинне і ніким у встановленому законодавством порядку не оскаржено.

Матеріалами справи доведено, що на момент укладення Контракту Мазурак С. П. був одночасно директором Товариства та представником Фонду на підставі довіреності від 04.04.03. Виходячи із того, що Мазураку С.П. були дані повноваження бути представником Фонду в Україні з питань, пов'язаних з господарською і будівельною діяльністю Фонду та вирішення питань землекористування, тобто без права на укладання та підписання угод, у зв'язку з зазначеним факт наявності у Мазурака С.П. вказаної довіреності не може бути підставою для застосування припису ст. 62 Цивільного кодексу УРСР, ст. 238 Цивільного кодексу України, оскільки останній спірний Контракт від імені Фонду не підписував, угоду від імені якого вчинено повноважним представником Лівшитцем І. Ю. на підставі доручення ВАЕ № 550164 від 22.04.03, право підпису якого Фонд не оскаржує.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що підписуючи Контракт Мазурак С. П. використовував свої права, як керівник виконавчого органу юридичної особи (Товариства ), у відповідності зі ст. 29 Цивільного кодексу УРСР, та не реалізував права, наданого йому дорученням Фонду від 04.04.03.

В той же час, підписання та укладання Контракту після підписання договору № 57 від 02.09.03 між Товариством та ТОВ "Уманьбудпроект" не може впливати на дійсність Контракту, оскільки із тексту Контракту чітко вбачаються зміст та сутність правовідносин між сторонами, волевиявлення сторін на замовлення проектування та будівництво синагоги по вул.Пушкіна, 43а в м.Умані, зобов'язання Фонду провести повну оплату. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявності інших угод на проектування та будівництво синагоги.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що угода повинна відповідати законодавству чинному на момент її укладення і може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом.

Враховуючи, що угода, вчинена до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.03, підстави і наслідки її недійсності визначаються ст.ст. 47-58 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.63, якщо угода не підпадає під дію інших законів, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.78, вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій про те, що у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, за якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків, а саме відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, з'ясування того, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховуючи ст.ст. 7, 9, ч.ч. 2, 3 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу ", вважає що судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що матеріалами справи не підтверджено неправомірність рішення судової інстанції про призначення судової будівельно-технічну експертизу, яка доручена обласній службі Укрінвестекспертизи Держбуду України, оскільки матеріалами справи не доведено наявність порушення вимог ст. 7 вказаного Закону, оскільки зазначені норми права передбачають можливість залучення, на визначених умовах, до проведення судових експертиз також судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, у відповідності до вимог ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи фонду, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій при новому розгляді справи було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Міжнародного благодійного фонду імені Рабі Нахмана з Бреславу б/н від 27.06.07 залишити без задоволення.

Постанову від 30.05.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 02-09/3232 господарського суду Черкаської області залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська