ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.06.07                                                                                       Справа №7/34-15/467-20/364/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників:

позивача – Плотніков А.О., довіреність № 33/10 від 09.02.2007р. головний юрисконсульт;

відповідача – Бойко М.М., довіреність № 08/4956 від 11.12.2006р., заступник голови правління з правових питань; Мажирін І.О., довіреність № 08/4954 від 11.12.2006р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №7/34-15/467-20/364/06 та апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ

на рішення господарського суду Запорізької області від 21.02.2007р. у справі № 7/34-15/467-20/364/06

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ

до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз», м.Запоріжжя

про стягнення суми

Встановив:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.02.2007р. у справі № 7/34-15/467-20/364/06 (суддя Гандюкова Л.П.) у задоволені позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ штраф у розмірі 1000грн.00коп. у доход державного бюджету України за ухилення від вчинення дій, покладених на сторону.

Рішення суду прийнято з посиланням на ст.ст.4, 71, 72, 76, 80,84, 161, 162, 178, 179 Цивільного кодексу УРСР та мотивовано тим, що оскільки позивач з 07.12.2000р. повинен дізнатися про порушення грошового зобов’язання відповідачем, то у позивача виникло право на позов саме з цієї дати. Саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, однак звернувся позивач до суду за захистом своїх порушених прав 17.01.2004р., тобто поза межами встановленого законом трирічного загального терміну позовної давності, який за основною вимогою сплив 07.12.2003р. Оскільки строк позовної давності за основною вимогою закінчився, то вважається таким, що сплинув і строк за додатковою вимогою. Тому пеня, інфляційні і 3% річних не підлягають стягненню. Накладення штрафних санкцій на позивача обґрунтовано тим, що позивачем не виконано у повному обсязі ухвал суду від 15.01.07р. та від 31.01.07р.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі позивач, просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 21.02.2007р. по справі № 7/34-15/467-20/364/06 у зв’язку з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та неповним з’ясуванням обставин справи і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.  Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що відповідно до п.3.4 договору акти приймання – передачі природного газу уповноважені представники складають протягом десяти днів з моменту підписання даного договору та тільки за умови належного виконання Покупцем зобов’язань, передбачених п.5.1 договору. Разом з цим, заявник апеляційної скарги зазначає, що підставою для остаточних розрахунків є акти приймання передачі природного газу, а оскільки до підписання актів приймання – передачі природного газу проведення остаточних розрахунків було неможливим, то позивач дізнався про порушення свого права лише після того, як були підписані акти приймання – передачі природного газу. Позивач вважає, що строк позовної давності починається саме з моменту підписання актів приймання – передачі природного газу. Крім того, позивач наголошує на тому, що накладення штрафу на ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» є безпідставним, так як акт звірки є документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов’язань сторін підтверджується первинними документами, тому витребування від позивача акту звірки розрахунків, вважає заявник апеляційної скарги суперечить приписам ст.34 ГПК України. Крім того, позивач надав акт звірки підписаний ДК “Газ України” та направлений  відповідачу. Докази відправки надавалися суду для огляду та залучені до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга позивача необґрунтованою та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. У зв’язку з чим, відповідач просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 20 березня 2007р. у справі № 7/34-15/467-20/364/06 апеляційна скарга позивача прийнята та призначена до розгляду на 20.04.2007р.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.04.2007р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв’язку з чим колегія суддів задовольнила письмове клопотання відповідача та оголосила перерву на 15.05.2007р.

Склад колегії суддів змінювався. Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1444 від 15.05.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – головуючого судді Мойсеєнко Т.В. (доповідач), суддів Мірошниченко М.В., Кричмаржевський В.А., якою і прийнято постанову.

У судове засідання, яке відбулося 15.05.2007р. уповноважений представник позивача не з’явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини нез’явлення суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду спору  позивач суду апеляційної інстанції не направляв.

15.05.2007р. під час судового засідання представником відповідача заявлено клопотання про оголошення постанови суду в повному обсязі, колегія задовольнила клопотання відповідача та ухвалою від 15.05.2007р. розгляд справи було відкладено на 12 червня 2007р.

У судовому засіданні, яке відбулося 12.06.2007р. за згодою представників сторін колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, в лютому-грудні 2000 року відповідач отримав від Дочірньою компанією "Торговий дім "Газ України" природний газ у кількості 15302000,06 куб.м. на загальну суму 5072631,92 грн.

01.12.2000р. між Дочірньою компанією "Торговий дім "Газ України" (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Запоріжгаз" (покупець) на підтвердження цих поставок був укладений договір на постачання природного газу № 10/16-1254, згідно якого постачальник передає покупцю в 2000 році природний газ, (далі за текстом газ), для виробничо-технологічних потреб покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Згідно з розділом 4 договору, ціна за 1000 куб.м. газу, без врахування вартості транспортування газу територією України та без ПДВ, складає 276,25 грн., ПДВ 55,25грн., разом 331,50 грн. Загальна вартість газу складає 4709510 грн., крім того ПДВ - 941902 грн. Загальна сума даного договору складає 5651412 грн.

Розділом 3 договору передбачений порядок та умови постачання, приймання та обліку газу. Зокрема, у п.3.3 сторони встановили, що приймання-передачі газу, поставленого постачальником покупцеві, оформлюється актами приймання-передачі газу. Відповідно до п.3.4 договору акти приймання-передачі газу, що зазначені у пункті 3.3 даного договору, уповноважені представники сторін складають протягом 10 днів з моменту підписання даного договору та тільки за умови належного виконання покупцем зобов'язань, передбачених п.5.1 даного договору. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків.

Порядок та умови проведення розрахунків визначені розділом 5 договору, у якому пунктом 5.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягів газу, що був поставлений згідно з п. 2.1 договору, протягом 5 днів з моменту підписання договору.

Згідно п.5.2 договору звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акту приймання-передачі газу протягом 25 днів з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.6.2 договору за несвоєчасну оплату спожитого газу у строки, зазначені у п.5.1 даного договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а також відшкодовує понесені постачальником збитки.

Сторони встановили, що договір набирає чинності з 01.02.2000р. і діє в частині поставки газу до 31.12.2000р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення (п. 10.1).

Факт отримання відповідачем природного газу у кількості 15302000,06 куб.м. на загальну суму 5072631,92 грн. сторони оформили актами прийому - передачі природного газу за відповідні місяці 2000р., які підписані в один день 19.02.2001р. При цьому, акти прийому-передачі природного газу були підписані не відповідно до умов договору, встановлених у розділі 3, тобто не протягом 10 днів з моменту підписання даного договору та без належного виконання покупцем зобов’язань, передбачених п.5.1 даного договору, тобто без оплати.

З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2004р. позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення суми боргу за договором № 10/16-1254 від 01.12.2000р.на суму 4 750899,18 грн.,328006грн - пені, 194222,98грн. - інфляційних та 213486,40грн. - 3% річних., що підтверджується штампом поштового відділення на конверті (т.1 а.с. 39). В позовній заяві (а.с7,т.1) позивач вказував на обов’язок проведення відповідачем оплати за природний газ згідно п.5.1 договору та просив у позові та клопотанні від 16.02.04р.(а.с.43,т1) відновити пропущений строк позовної давності, який був пропущений у зв’язку з реорганізацією постачальника за договором та передачі майнових прав і обов’язків за договором позивачу у справі. Судом позовна заява отримана 19.01.2004р., про що винесено відповідну ухвалу суду.

Із статуту позивача, вбачається, що на виконання рішення Спостережної ради НАК "Нафтогаз України" від 26.12.2000р. створено ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" шляхом реорганізації ДК "Торговий дім" "Газ України" та ДК "Укртрансгаз" у частині відокремлення і передачі функцій та майнових прав і обов'язків Головного управління експлуатації системи постачання природного та скрапленого газу "Головпобутгаз". Згідно з наказом НАК "Нафтогаз України" №14 від 18.01.2001р. (зі змінами та доповненнями) ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" є правонаступником прав та обов'язків ДК "Торговий дім "Газ України" та Головного управління з експлуатації систем газопостачання природного та скрапленого газу "Головпобутгаз" ДК "Укртрансгаз".

Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України, який набрав чинність з 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Спірні правовідносини сторін виникли згідно ст. 4 ЦК УРСР та ст.11 ЦК України з договору № 10/16-1254 від 01.12.2000р., умови якого є в силу ст. 629 ЦК України(що діє на час розгляду спору судом) обов’язковими для виконання.

Відповідно ст.ст.161,162 ЦК УРСР (що діяв на час укладення та постачання газу) зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Аналогічні приписи містяться у ст. 525,526 ЦК України, ст.193 ГК України.

При укладанні договору на постачання природного газу №10/16-1254 від 01.12.2000р. сторони визначили взаємні зобов'язання сторін та порядок і строки виконання цих зобов’язань, зокрема порядок та умови проведення розрахунків. У пункті 5.1 розділу 5 договору сторони домовилися, що оплата за газ здійснюється покупцем грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягів газу, що був поставлений згідно з п. 2.1 договору, протягом 5 днів з моменту підписання договору. Таким чином, враховуючи умови договору, оплата повинна була здійснена включно до 06.12.2000р.

Враховуючи вказані обставини, колегія вважає, що суд першої інстанції вірно визначив, що постачальник з 06.12.2000р. знав про те, що відповідач не виконав зобов’язань з оплати отриманого ним газу та відповідно і усвідомлював порушення з цього часу свого права на отримання оплати за поставлений ним газ у термін відповідно до п.5.1 договору. Тому для пред’явлення вимог щодо стягнення основного боргу на підставі п. 5.1 договору строки позовної давності відповідно до ст.ст. 71,76 ЦК УРСР сплинули 07.12.2003р. Оскільки строки позовної давності сплинули за основним зобов’язанням, то згідно ст. 84 ЦК УРСР вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі (неустойка, поручительство тощо).

Згідно ч.1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Однак, при новому розгляді справи позивач змінив обґрунтування своїх вимог та просив стягнути заявлену ним суму боргу на підставі п.3.4 договору на постачання природного газу №10/16-1254 від 01.12.2000р.

Згідно п.3.4 договору факт приймання газу відповідачем оформлюється актами приймання-передачі протягом 10 днів з моменту підписання договору та тільки за умови виконання відповідачем зобов’язань з оплати, передбачених у п.5.1.договору.

Також у даному пункті договору сторонами узгоджено, що акти приймання передачі газу є підставою для остаточних розрахунків. Тобто умовами договору допускається можливість проведення розрахунків і після складання актів приймання передачі.

З матеріалів справи слідує, що сторони допустили дострокове виконання зобов’язання з оформлення актів, які є підставою для розрахунків, але строк оплати за достроково виконаним зобов’язанням не узгодили.

Зі змісту актів приймання передачі природного газу, наявних у справі, слідує, що ці акти складені саме на виконання договору №10/16-1254 від 01.12.2000р.та підписані керівниками сторін договору.

Факт складання актів приймання передачі до виконання відповідачем оплати, відповідно до п.5.12.договору, не звільняє відповідача від проведення розрахунків за отриманий природний газ, зокрема остаточних розрахунків згідно п.3.4.договору. До того ж, постачальник газу в силу ст. 166 ЦК УРСР(що діяв на час підписання актів) та ст. 531 ЦК України ( що діє на час розгляду спору судом) вправі був виконати свій обов’язок щодо оформлення передачі газу шляхом складання актів достроково, що також не суперечить звичаям ділового обороту. Слід відмітити, що відповідач їх підписав без будь- яких заперечень, в тому числі і щодо несвоєчасності їх складання.

Дійсно ці акти, як зазначив суд першої інстанції, є документами первинного бухгалтерського обліку, які фіксують здійснення господарської операції та не містять застереження щодо строків та умов оплати. Однак, сторони домовилися, що ці акти є підставою для остаточних розрахунків. Разом з тим, умовами договору строк проведення остаточних розрахунків не визначений. Тобто строки виконання відповідачем зобов’язань з проведення остаточних розрахунків сторонами не встановлені.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання  боржником обов’язку не встановлений або не визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати обов’язок у семиденний термін.

Однак, позивач не надав суду доказів пред’явлення вимоги до ВАТ по газопостачанню та газифікації “Запоріжгаз” про проведення остаточних розрахунків на підставі підписаних актів приймання-передачі природного газу, отриманого останнім за договором №10/16-1254 від 01.12.2000р., та настання для відповідача строку виконання обов’язку проведення остаточних розрахунків. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що претензію чи письмову вимогу відповідачу, позивач не направляв. Пред’явлення позовної заяви не є вимогою та визначенням строків виконання зобов’язань в розумінні ст.530 ЦК України, а є способом реалізації права на судовий захист порушених прав. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення основного боргу та пені, інфляційних і 3% річних  задоволенню не підлягають.

Місцевим господарським судом при новому розгляді справи надана правильна юридична оцінка доводам відповідача та наданим ним доказам стосовно припинення зобов’язань за договором  №10/16-1254 від 01.12.2000р. у зв’язку з направленням позивачу 09.07.2001р. заяви про зарахування однорідних вимог.

Крім того, колегія суддів, проаналізувавши зміст заяви № 1861 від 09.07.2001р., з’ясувала, що згідно даної заяви ВАТ «Запоріжгаз» зменшує дебіторську заборгованість ДК «Газ України» на суму 5072631,90грн., яка виникла за договором № 10/16-1254 від 01.12.2000р. та відповідно відображає в бухгалтерському обліку цю суму як зменшення кредиторської заборгованості перед ДК «Газ України» за договором № 10 від 29.10.1999р. Однак, як пояснили представники сторін, договір з такими реквізитами не укладався. Фактично між відповідачем та попередником позивача ДК «Торговий Дім « Газ України» НАК « Нафтогаз України» укладався договір № 10-324 від 25.08.1999р. Оскільки договору № 10 від 29.10.1999р. ніколи не існувало, то не існувало у позивача і зобов’язань за цим договором перед відповідачем. Зарахування не існуючих однорідних зобов’язань позивача перед відповідачем за договором, який взагалі не укладався, суперечить ст. 217 ЦК УРСР.

Про відсутність договору № 10 від 29.10.1999р. свідчить і той факт, що відповідачем до матеріалів справи у підтвердження заліку надано договір № 10-324 від 25.08.1999р. При цьому, позивач пояснив, що у нього перед відповідачем станом на 09.07.01р. за договором №10-324 вже була відсутня заборгованість, оскільки зобов’язання за цим договором були припинені в порядку ст.217 ЦК УРСР шляхом заліку проведеного ще у 2000році на підставі заяви про зарахування однорідних вимог №31/18-2126 від 24.05.2000р. У підтвердження отримання відповідачем вказаної заяви надана копія поштового повідомлення про вручення 01.06.2000р. замовного листа, відправленого 30.05.2000р.

Колегія суддів враховуючи обставини справи та наявні у справі докази, вважає, що заява позивача про зарахування однорідних вимог від 21.05.02р № 31/15-2820 не може бути прийнята, як доказ часткової оплати відповідачем вартості отриманого природного газу на суму 321732,74грн. Оскільки, акт звірки не є тією підставою, з якою закон пов’язує виникнення цивільних зобов’язань, він не породжує для відповідача ніяких зобов’язань. Слід також відмітити, що в акті звірки за період з 01.01.2000р. по 31.12.2000р. не зазначено за якими правовідносинами та договорами проводилася звірка розрахунків, не зазначено які особи складали цей акт. Невизначеність предмету цього акта звірки взагалі позбавляє його доказової сили. Інших доказів часткової сплати відповідачем отриманого газу позивач не надав.

Колегія погоджується з правовою оцінкою наданою місцевим господарським судом акту звірки за період з 01.01.2000р. по 31.12.2000р. та обставинам, пов’язаним з заявою позивача від 21.05.02р № 31/15-2820.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги щодо застосування до нього штрафу на підставі ст. 83 ГПК України, колегія суддів вважає, що судом правомірно в даному випадку застосовані штрафні санкції, виходячи з наступного.

Так, для встановлення дійсних взаємовідносин сторін за договором, який є  підставою позову, фактичної наявності оригіналів усіх заяв про зарахування взаємних (зустрічних) вимог, які стосуються предмету позову, суд ухвалою від 18.03.2005р. (т.2 а.с.15) зобов'язав сторони надати письмову інформацію про зарахування зустрічних однорідних вимог за підписом директора та головного бухгалтера (за заявами відповідача №06/721 від 11.12.2001р., №1861-1 від 09.07.2001р. та заявою позивача №31/18-2126 від 24.05.2000р.), попередив про відповідальність за ухилення від вчинення дій, покладених судом на сторону. Однак, зазначена інформація позивачем не була надана, замість неї надані письмові пояснення за підписом іншої посадової особи (т.2, а.с.16-17).

Враховуючи наявність декількох заяв про зарахування зустрічних вимог, на які посилалися сторони, заперечення відповідачем факту сплати суми 321732,74 грн. за договором на постачання природного газу №10/16-1254 від 01.12.2000р., ухвалою від 15.01.2007р. суд зобов'язав позивача надати акт звірки на час розгляду справи, для чого з'явитися до відповідача для проведення звіряння розрахунків за договором на постачання природного газу №10/16-1254 від 01.12.2000р. Але, позивач 24.01.2007р. направив поштою акт звіряння розрахунків, в якому вказана лише загальна сума боргу, заявлена до стягнення 4750899,18грн. (сальдо на 31.10.2006р.), мається підпис представника позивача без зазначення посади, прізвища, ім’я та по-батькові.

Під час нового розгляду справи, враховуючи вимоги, викладені в Постанові Вищого господарського суду України, з метою перевірки існування заборгованості, її розміру, а також підстав для стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних та пені ухвалами суд зобов'язував сторони виконати певні дії. Так, ухвалою від 31.01.2007р. суд зобов'язав позивача надати оригінал: заяви про зарахування взаємних вимог від 24.05.2000р, №31/18-2126 та доказів її направлення відповідачу, письмове пояснення з нормативним обґрунтуванням щодо періоду нарахування пені. Однак, зазначені вимоги суду позивачем не були виконанні. Причини не виконання вимог суду, яку зазначив позивач, а саме велика кількість судових справ, не є поважною.

Господарський суд, приймаючи рішення, згідно ст.83 ГПК України має право стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону. Матеріалами справи встановлено, що позивач неодноразово був попереджений ухвалами суду про відповідальність, яка передбачена ст. 83 ГПК України. Незважаючи на це, позивач не виконав у повному обсязі ухвали суду від 21.12.2006р., 15.01.2007р. та від 31.01.2007р.

З наведених обставин колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги,  щодо безпідставного застосування штрафу до позивача у розмірі 1000грн. Відповідно до ч.5 ст. 124 та п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, одним із основних принципів судочинства є обов’язковість рішень суду, тому судові акти є обов'язковими до виконання на всій території України. Недотримання цього принципу порушує нормальну діяльність органів правосуддя, перешкоджає повному та всебічному з’ясуванню обставин і тягне за собою відповідальність.

Оскільки позивачем у справі є юридична особа, яка попереджена належним чином про відповідальність і без поважних причин не виконала вимоги суду, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо накладення штрафу на ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України у розмірі 1000 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Запорізької області про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки зміна мотивувальної частини не вплинула на правильність вирішення спору по суті, то підстав для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, відповідно до статті 49 ГПК України, слід віднести на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

Постановив:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.02.2007р. у справі                      № 7/34-15/467-20/364/06 залишити без змін.