ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2007 р.
№ 13/587

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Дерепи В.І.

суддів                                                           Грека Б.М.
Стратієнко Л.В.

з участю представників:
позивача:
відповідача:

Младенова Л.О.
Олійник О.О.

розглянувши  у     відкритому              судовому засіданні  касаційну  скаргу
державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

на рішення

та постанову
господарського суду м.Києва від 06 листопада 2006 р.
Київського апеляційного господарського суду від 28 березня 2007 р.

у справі
№ 13/587

за позовом
відкритого акціонерного товариства "Електропівденмонтаж -3"

до
державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"

про
стягнення 124 662,6 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2005 р. позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за виконані за договором підряду від 28.11.2001 р. № 38-КРЕ-2001 роботи у сумі 124 662,6 грн., з яких 100 260 грн. –сума основного боргу, 16 277, 54 грн. –інфляційні втрати, 8 125,06 грн. –3% річних.

Рішенням господарського суду м.Києва від 06.11.2006 р. (суддя Євдокимов О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2007 р. (головуючий –Корсак В.А., судді –Кондес Л.О., Коршун Н.М.), позов задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на користь ВАТ "Електропівденмонтаж" основний борг в сумі 100 260 грн., інфляційні нарахування в розмірі 16 277,54 грн. та 3% річних в розмірі 7 646,41 грн., а також судові витрати.

В решті позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту другого і четвертого частини третьої статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в статтях 4-2 (рівність перед законом і судом) та 4-3 (змагальність) ГПК України, згідно з якими правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, для чого господарський суд створює їм необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Забезпечення участі сторін та інших процесуальних осіб у судовому процесі покладається на господарський суд, який відповідно до частини першої статті 64 ГПК України після прийняття позовної заяви зобов'язаний винести і надіслати їм ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні.

Відповідно до пункту другого частини другої статті 111-10 ГПК України розгляд господарським судом справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є порушенням норм процесуального права і в будь-якому випадку - підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду судом касаційної інстанції.

Згідно з вимогами пункту 3.5.1. Інструкції з діловодства у господарських судах України, ухвала про порушення провадження у справі і призначення її до розгляду надсилається службою діловодства в день її прийняття всім учасникам процесу з повідомленням про вручення, яке з відміткою про вручення адресатові залучається до матеріалів справи. А факт неодержання ухвали адресатом засвідчується поштовим повідомленням встановленого зразка, яке разом з неотриманою ухвалою та конвертом оперативно передається службою діловодства судді для ознайомлення та залучення до справи.

У матеріалах справи взагалі відсутня ухвала суду про призначення справи на 06.11.2006 р. о 10 год., а також  вищезазначені зазначені докази про вручення відповідачу  довідки місцевого суду від 24.10.2006 року, якою слухання справи в порушення вимог ст. 77 ГПК України, було призначено на 06.11.2006 р. (а.с.54).

В порушення вимог ст. ст. 101, 104 ГПК України апеляційний господарський суд не дав належної правової оцінки допущеним місцевим господарським судом порушенням норм процесуального права.

Крім того, згідно з ч.1 ст.99 ГПК України,  в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Така особливість визначена ч.1 ст. 101 ГПК України, якою передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Такими додатковими доказами є, зокрема, надані відповідачем платіжні доручення від 26.11.2002 р. № 6446 та від 16.12.2002 р. № 7583, згідно яких ним було перераховано позивачу в рахунок оплати за виконані за спірним договором роботи 15 141,6 грн. та 6 721,2 грн., а також заяву від 29.07.2005 р. про взаємозалік однорідних вимог (а.с.159, 160, 162), проте в порушення вимог ст. 105 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції не містить доводів, за якими ці докази відхилені.

Як вбачається зі ст. 4 укладеного між сторонами договору підряду № 38-КРЕ-2001 від 28.11.2001 р. замовник здійснює оплату на підставі довідки про вартість виконаних робіт (ф.КБ-3), підписаної уповноваженими представниками обох сторін. Остаточний розрахунок за виконані роботи з підрядником здійснюється після підписання акту приймання об’єкта в експлуатацію. Замовник здійснює проміжкові платежі підставі довідки про вартість виконаних робіт (ф.КБ-3) шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника протягом 20 днів з моменту підписання довідки про вартість виконаних робіт (ф.КБ-3).

Задовольняючи позов, господарські суди виходили з того, що сума боргу підтверджується належно оформленими довідками про вартість виконаних робіт за грудень 2001 р. на суму 89 672,4 грн. та за березень 2003 р. на суму 10 587,6 грн., а позовна давність не застосовується, оскільки відповідно до 3 ст. 267 ЦК України жодною з сторін не зроблено заяви про її застосування.

Проте, до таких висновків господарські суди дійшли внаслідок неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, ними не з’ясовано коли ж було підписано акт приймання об’єкта в експлуатацію, оскільки в матеріалах справи містяться як акт від 22.05.2003 р. (а.с.187-188), так і акт без зазначення дати складання, проте затверджений директором ВП ЗАЕС 02.06.2002 р. (а.с.189-192), та коли ж у відповідача виник обов’язок остаточного розрахунку перед позивачем і, відповідно, розпочався перебіг позовної давності,  та чи взагалі є визначеним, виходячи зі змісту ст. 4 договору, строк виконання відповідачем обов’язку з оплати робіт, виконаних позивачем, чи він має визначатись згідно з ч.2 ст. 530 ЦК України.

Між тим, ці питання мають істотне значення для вирішення спору, адже вони впливають як на вирішення питання щодо початку перебігу позовної давності, так і визначення періоду прострочення, за який відповідач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України повинен суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Враховуючи викладене, ухвалені у справі рішення місцевого суду та постанова апеляційного господарського суду підлягають скасуванню як незаконні, а справа - передачі на новий розгляд.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" задовольнити.

Рішення господарського суду м.Києва від 06 листопада 2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28 березня 2007 р. у справі за № 13/587 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий                                                               В.І. Дерепа

Судді                                                                           Б.М. Грек

Л.В. Стратієнко