ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2007 р.
№ 28-27-22-5/272-03-7426

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. –головуючий,

Козир Т.П., Самусенко С.С.,

розглянувши
касаційну скаргу
Малого приватного підприємства "Юст-Енерго", м. Одеса

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р.

у справі
№28-27-22-5/272-03-7426 господарського суду Одеської області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства  "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго"

до
Малого приватного підприємства "Юст-Енерго"

про
стягнення 221 603 грн. 64 коп.

та за зустрічною позовною заявою

Малого приватного підприємства "Юст-Енерго"

до
Відкритого акціонерного товариства  "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго"

про
стягнення 924 695 грн. 92 коп.

за участю представників сторін:

-          позивача – Шандрук О.Т., Ченкова Н.Я.;

-          відповідача –не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2003 р. ВАТ "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" (далі по тексту  - товариство) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Малого приватного підприємства "Юст-Енерго" (далі по тексту –підприємство) про  стягнення 221 603, 64 грн. збитків,  що виникли внаслідок неналежного виконання договору доручення від 01.09.2000 р.

Мале приватне підприємство "Юст-Енерго" звернулося із зустрічним позовом до Відкритого акціонерного товариства  "Енергопостачальна компанія "Одесаобленерго" про стягнення  924 965,92 грн. за договором доручення від 01.09.2000 р.

Справа розглядалась неодноразово. Під час розгляду справи позивач та відповідач змінювали та уточнювали позовні вимоги. За остаточними позовними вимогами  Товариство просило господарський суд стягнути з відповідача  збитки в розмірі  63 123,91 грн., Підприємство - стягнути з позивача заборгованість в сумі 1 046 476,86 грн., 3 % річних  в сумі  94 182,91 грн.  та визнати недійсним п.4.4. договору доручення від 01.09.2000 р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.10.2006 р.  (суддя Гуляк Г.І.)   в задоволені позовних вимог відмовлено; зустрічний позов  Підприємства про  визнання недійсним  пункту 4.4. Договору доручення  від  01.09.2000 р., а також  стягнення заборгованості  в сумі 1 046 476 грн. 86 коп., три відсотка річних в сумі 94 182,91 грн.  задоволено в повному обсязі.

Рішення в частині відмови в задоволені позову мотивоване відсутністю вини Підприємства в спричинені збитків.

Рішення в частині задоволення зустрічного позову мотивоване тим, що пункт 4.4. Договору доручення  є нікчемним, оскільки суперечить  нормам   чинного цивільного законодавства, господарського процесуального законодавства та нормам  законодавства про виконавче провадження, з тих підстав, що передбачає виконання повіреним юридичних послуг  по стягненню заборгованості з боржників енергопостачальної компанії, у той час, як  стадія примусового  виконання рішення суду є  виключною  компетенцією державної виконавчої служби.  В частині стягнення  заборгованості та трьох відсотків річних господарський суд першої інстанції виходив з того, що  договір доручення не розірваний юридичні послуги  по стягненню заборгованостей з боржників виконані, про що  Товариство  видало Підприємству  розписку у вигляді  Акту  передання справ від 30.07.2002 р.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. (судді Лавренюк О.Т., Савицький Я.Ф., Гладишева Т.Я.), рішення господарського суду скасовано частково, в задоволенні  первісного позову та зустрічного позову відмовлено повністю.

Постанова господарського суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  пункт 4.4. Договору доручення  не суперечить  нормам  цивільного, господарського процесуального законодавства та законодавства про виконавче провадження. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  щодо стягнення заборгованості,   апеляційний господарський суд виходив з того, що Підприємство обґрунтував свої зустрічні вимоги наявністю зобов’язань Товариства (довірителя), які не передбачені умовами договору доручення або  вимогами закону.

Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. відповідач  звернувся з  касаційною скаргою, в якій  просить постанову скасувати частково, залишити в силі рішення  господарського суду від 16.10.2006 р. в частині задоволення зустрічних  позовних вимог  щодо стягнення з Товариства   заборгованості  у сумі  716 104,73 грн. та трьох відсотків річних у сумі 64 449, 42 грн.

Позивач  надав  відзив на касаційну скаргу, в якому просить, касаційну скаргу  залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. залишити без змін із підстав, якими  її  мотивовано.

Заслухавши суддю–доповідача та пояснення  представників позивача, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет правильності юридичної  оцінки обставин справи та повноти  їх встановлення  в рішенні та постанові, колегія  суддів вважає,  що касаційна скарга  не підлягає задоволенню  з таких підстав.

Відповідно до  вимог ст. 111–7 ГПК України, касаційна інстанція  виходить з обставин, встановлених у цій справі судами першої та апеляційної інстанцій.

01.09.2000 р. між Товариством (Довіритель) та Підприємство (Повірений)  було укладено  договір доручення про стягнення  дебіторської заборгованості з боржників довірителя.

Пунктом 4.4. договору доручення від 01.09.2000 р., законність якого оспорюється  Підприємством передбачено, що послуги повіреного  по стягненню  дебіторської заборгованості вважаються виконаними  та підлягають оплаті з моменту погашення  заборгованості після початку роботи повіреного у відповідності  з умовами  цього договору; при  виконанні  повіреним  взятих  на себе  зобов’язань довіритель  сплачує послуги  повіреного  на протязі 10 днів з моменту  погашення заборгованості.

Проаналізувавши зміст спірного п. 4.4 Договору, перелік  юридичних послуг (п.2.1. Договору), які повірений зобов’язався надавати, та договір доручення в цілому,  суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові надав правильну правову оцінку, що    довіритель доручив  повіреному  вчиняти   в своїх інтересах заходи по погашенню боржниками  заборгованостей, які має право  вчиняти  як кредитор на стадіях  досудового (претензійного) врегулювання спору, під час позовного провадження та розгляду спорів в суді, а також на стадії  виконання рішень судів та правильно встановив, що це відповідає Господарському процесуальному кодексу України та  ст. 12 Закону України “Про виконавче провадження”, які передбачають право стягувача реалізувати свої повноваження у виконавчому  проваджені через представника, ким  виступало Підприємство.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду стосовно того, що пункт 4.4 Договору не містить в собі обов’язків повіреного, які за змістом  відносяться до компетенції  органів Державної виконавчої служби, встановленої Законом України “Про виконавче провадження”, оскільки не передбачає  обов’язків  повіреного  здійснювати заходи щодо звернення  стягнення на майно боржника,  звернення стягнення на заробітну плату боржника, вилучення  у боржника та передачу  стягувачеві  певних предметів, тощо, які передбачені ст. 4 Закону України “Про виконавче провадження” як заходи  примусового виконання рішення суду органами державної виконавчої служби.

Поряд з цим, апеляційний господарський  суд дійшов висновку, з яким погоджується Вищий господарський суд України, що  пункт 4.4 Договору  не покладає  на повіреного  обов’язку виконувати рішення  судів, а лише передбачає момент з якого надані юридичні послуги по стягненню дебіторської заборгованості, які Довіритель  доручив виконувати в межах  своїх прав як кредитора –на досудовій  стадії стягнення боргів, як позивача –в судовому проваджені та як стягувача –у виконавчому проваджені,  вважаються  виконаними з моменту погашення заборгованості  боржниками після початку роботи Повіреного.

За встановлених апеляційним господарським судом обставин, Вищий господарський суд України,  вважає, що  підстав для  визнання недійсним п.4.4 Договору  доручення від 01.09.2000 р.  відсутні, у зв’язку з чим постанова Одеського  апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. в цій частині підлягає залишенню без змін.

Окрім того, як встановлено апеляційним господарським судом, підставою для відмови в задоволені зустрічного позову Підприємства, також став пропуск Підприємством строку позовної давності, з клопотанням про відновлення якого відповідач не  звертався та поважність  причин пропуску строку давності не мав.

За наслідками касаційного перегляду постанови  апеляційного господарського суду в частині  відмови у задоволенні зустрічних  позовних вимог Підприємства про стягнення        1 046 476, 86 грн. боргу за  договором доручення та 3% річних  в сумі  94 182,91 грн.,  Вищий господарський суд України приходить до висновку про відсутність підстав для її скасування з огляду на таке.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги  про стягнення заборгованості господарський суд першої інстанції виходив з того, що  договір доручення не був розірваним  у встановленому порядку, Товариство повідомило листом  № 02/474 від 16.07.2002 р. про неможливість продовження договору та прийняло справи від Підприємства за актом  передання справ від 30.07.2002 р. який, у відповідності до  ст. 545 ЦК України  був розцінений  господарським судом як  розписка  про одержання виконання зобов’язання щодо стягнення заборгованостей боржників  в сумі 10  464 768,68 грн.  З цих підстав,  господарським судом першої інстанції було стягнуто на користь Підприємства 10%  винагороди в розмірі 1 046 476,87 грн. Проте,  такий висновок є необґрунтованим.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд встановив, із чим погоджується Вищий господарський суд України, що договір доручення  від 01.09.2000 р. припинив  свою дію достроково 16.07.2002 р., у зв’язку  з скасуванням  доручення довірителем листом за  № 02/474, що відповідає  ст. 392 ЦК УРСР, яка передбачає, що  договір доручення  припиняється крім загальних підстав припинення договорів, також внаслідок скасування його довірителем. Підприємство  повернуло Товариству  всі матеріали, які були у нього для виконання доручення за актом передачі справ згідно листа  від 16.07.02 р. № 02/474 та  припинило виконувати доручення.

На час скасування доручення Товариством, наслідки  такого скасування були врегульовані  ст. 393 ЦК УРСР, яка передбачає, що   якщо договір доручення припинив свою дію до того, як  доручення виконано повністю, довіритель зобов’язаний винагородити повіреного  відповідно до  виконаної роботи.  Враховуючи, що у відповідності до п.4.4 договору, робота вважається виконаною та підлягає оплаті з моменту погашення заборгованості, Підприємство мало право на отримання  винагороди виходячи з суми заборгованостей, погашених боржниками, яка за висновком апеляційної інстанції  зробленим за результатами оцінки двосторонніх актів виконаних робіт, склала                         2 121 398,91 грн. Винагорода за виконану роботу в  розмірі 212 139,89 грн.  була сплачена платіжними дорученнями Товариства самостійно або стягнута Підприємством за претензіями та рішеннями суду.

Відмовляючи в задоволенні  зустрічного позову, апеляційний господарський суд  виходив з  висновку, з яким погоджується Вищий господарський суд України, що вимоги Підприємства про стягнення винагороди 1 046 476,86 грн. за договором, були заявлені з посиланням на участь Підприємства у судових засіданнях в інтересах Товариства, складення претензій від імені довірителя та прокуратури,  проте не ґрунтуються на умовах, встановлених  п.4.4 Договору який визначає момент, з якого роботи вважаються виконаними та з якого Підприємство набуває право на отримання цієї винагороди, що за ст. 161 ЦК УРСР та ст. 526 ЦК України, у відповідності до яких зобов’язання як Підприємства, так і Товариства  повинні виконуватись відповідно до умов укладеного між ними договору, є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Поряд з цим апеляційний господарський суд правильно застосував ст. 71 ЦК УРСР та   п.9 Перехідних та прикінцевих  положень Цивільного кодексу України та встановив, що Підприємство звернулося з зустрічним позовом   після спливу трирічних строків давності, що  також є підставою для відмови в задоволені позову.

Не можуть бути прийняті до уваги викладені  у касаційній скарзі  посилання  заявника  на неналежну  оцінку  наявних у справі доказів, оскільки враховуючи встановлений  процесуальним  законодавством обсяг повноважень касаційної інстанції, Вищий господарський суд України, перевіряючи судові рішення, виходить з вимог заявлених в суді першої інстанції та обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій на підставі  здійсненої  ними оцінки наявних у справі  доказів.

У зв’язку з викладеним колегія  суддів Вищого господарського суду України вважає, що  постанова Одеського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р. у справі № 28-27-22-5/272-03-7426 господарського суду Одеської області прийнята відповідно до норм матеріального  та процесуального права, у зв’язку з чим підстав для її зміни чи  скасування не вбачається.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст.  111-5, 111-7, ст. 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд  України,

постановив:

1.Касаційну скаргу Малого приватного підприємства “Юст-Енерго”, м. Одеса залишити без задоволення.

2.Постанову Одеського апеляційного господарського суду  від 20.02.2007 р. у справі №28-27-22-5/272-03-7426 залишити без змін.

Суддя, головуючий                                                                                      І. Плюшко

Суддя                                                                                                              Т. Козир

Суддя                                                                                                              С. Самусенко