ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 р.
№ 05-5-3/8723

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г.,  Швеця В.О.

за участю представників сторін
позивача
відповідача
розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Небесійчук С.М. дов.від 05.06.2007 року
Лут Є.В. дов. від 10.11.2006 року

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір"

на ухвалу
господарського суду міста Києва

від
27.06.2007 року

у справі
№ 05-5-3/8723

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір"

до
Шевченківської районної у місті Києві ради в особі Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва

про
визнання незаконними  рішення та дій з проведення конкурсу по оренді, про визнання недійсним рішення та дій по затвердженню та опублікуванню результатів конкурсу по оренді та визнання незаконним рішення про відмову у продовженні договору оренди

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Шевченківської районної у місті Києві ради в особі Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва про визнання незаконними  рішення та дій відповідача з проведення конкурсу по оренді, про визнання недійсним рішення та дій по затвердженню та опублікуванню результатів конкурсу по оренді та визнання незаконним рішення про відмову у продовженні договору оренди .

Доповідач Гоголь Т.Г.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.06.2007 року ( суддя Сівакова В.В.) повернув позовні матеріали позивачу без розгляду на підставі пунктів 4, 5  статті 63 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку з тим, що до позовної заяви не подано доказів сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі; в одній позовній заяві позивачем об’єднані три вимоги немайнового характеру і сумісний розгляд цих вимог перешкоджає з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін і суттєво утруднить вирішення спору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" просить Вищий господарський суд України здійснити перегляд матеріалів справи у касаційному порядку, скасувати  ухвалу господарського суду міста Києва від 27.06.2007 року у справі  і передати справу на розгляд  до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування господарським судом  норм процесуального права, а саме статті 58, пунктів 1, 5 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г. та присутніх в судовому засіданні представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України  унормовані вимоги щодо форми та змісту позовної заяви. Вимоги щодо документів, які додаються до позовної заяви  визначені статтею 57 Господарського процесуального    кодексу    України,    зокрема, пунктом 3 частини 1 зазначеної статті встановлено, що до касаційної скарги додаються докази сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі.

Повертаючи позовну заву господарський суд міста Києва послався на те, що до касаційної скарги не додано доказів сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі, оскільки у наданому платіжному дорученні від 06.06.2007 року № ПП-0000236 про сплату державного мита не зазначено символ звітності банку; заявником заявлено три вимоги немайнового характеру, натомість наданим платіжним дорученням мито сплачене за одну вимогу; порушено правила об’єднання позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги немайнового характеру виникають з різних правових підстав і тягнуть різні правові наслідки.

З такою позицією господарського суду погодитись не можна зважаючи на наступне.

Згідно з пунктом 14 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 року № 15, у разі безготівкового перерахування державного мита з рахунку платника відповідальний виконавець установи банку зобов'язаний на лицевій чи зворотній стороні останнього примірника платіжного доручення, який видається платнику, зробити відповідний напис (помітку) про зарахування державного мита до державного бюджету. Цей напис скріплюється першим і другим підписами посадових осіб і відтиском круглої печатки кредитної установи з зазначенням дати виконання платіжного доручення. Відсутність відповідних реквізитів не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки платіжне доручення вважається достатнім доказом сплати державного мита, якщо воно не повернуте Державним казначейством України. У випадку сумніву щодо вірогідності наданого доказу сплати державного мита або дійшовши висновку про недостатність наданого доказу, суду надано право витребувати додаткові докази.

Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення, державне мито сплачується як за подання однієї заяви немайнового характеру.

Таким чином посилання суду на те, що позивачем не надано доказів сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд також неправомірно застосував пункт 5 статті 63 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до статті 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об’єднано кілька вимог зв’язаних між собою підставною виникнення або поданими доказами. Три позовні вимоги немайнового характеру, заявлені позивачем, полягають у визнанні незаконними дій та рішень відповідача, які витікають з однієї підстави - знаходження позивача та відповідача у договірних відносинах оренди та підтверджуються одними і тими ж поданими доказами, зокрема  договором оренди № 1597/2 від 24.04.2006 року.

Оскільки господарським  судом  міста Києва  було порушено наведені норми законодавства, то ухвала господарського суду  міста Києва від 27.06.2007 року підлягає скасуванню, а справа направленню на розгляд до господарського суду міста Києва  .

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11113  Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста Києва від 27.06.2007 року                             у справі  № 05-5-3/8723 скасувати, справу направити до господарського суду міста Києва для розгляду.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Український сувенір" задовольнити.

Головуючий        суддя                                                   Т. Добролюбова

Судді                                                                                  Т.Гоголь

В.Швець