ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

26.07.07р.

Справа № А25/24-07

За позовом  Прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу в інтересах держави вособі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,

м. Дніпропетровськ

до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Фотріс", м. Кривий Ріг

про стягнення 14347,74 грн.

Суддя  Чередко А.Є.

Секретар Пономарьов І.В.

Представники сторін:

Від позивача: Шевченко Н.П., дор. № 03-06/0024 від 10.01.2007р.

Від відповідача: Самуха М.М., дор. б/н від 25.07.2007р.

За участю: прок. Кріпак Н.В., посв. № 148 від 19.09.2006р.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор звернувся з позовом до відповідача та просить господарський суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 14347,74грн., яка виникла внаслідок невиконання відповідачем своїх обов’язків по сплаті штрафних санкцій до Фонду за не створення  робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Позовні вимоги обгрунтовані посиланням на порушення  відповідачем вимог ст.ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищенності інвалідів в Україні»№ 875-ХІІ від 21.03.1991р. (зі змінами і доповненнями).

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що обов’язок працевлаштування інвалідів віднесений законодавством до компетенції органів соціального захисту населення, а не підприємства; відповідач повідомляв органі соціального захисту населення про потребу у працівниках інвалідах та створив робочі місяця інвалідів, але інваліди у необхідній кількості для  працевлаштування відповідачу не направлялися, отже вина відповідача у не працевлаштуванні інвалідів відсутня; відповідач у 2006р. самостійно розшукав та працевлаштував 7 інвалідів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно звіту відповідача „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006рік” середньооблікова чисельність працюючих чоловік на підприємстві склала 155 осіб; фонд оплати праці –741300,00грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника –4782,60 грн., чисельність інвалідів –штатних  працівників, які повинні працювати на підприємстві  відповідно до 4%-го нормативу –3 осіб; середньооблікова  чисельність  штатних працівників-інвалідів облікового складу –3 особи.

Прокурором, на підставі ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991р. заявлено вимогу  про стягнення з відповідача  штрафних санкцій у розмірі середньорічної  заробітної плати  на даному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом в розмірі 14347,74грн., виходячи з 3-х робочих місць, фактично не зайнятих інвалідами у звітному періоді згідно нормативом працевлаштування інвалідів та з  даних про фонд оплати праці та кількість штатних працівників, згідно доданого до матеріалів справи розрахунку.

Відповідно ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції, що була чинною у 2006р. (надалі також - Закон), для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі  підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб,  які  використовують найману працю, установлюється норматив  робочих  місць  для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності   штатних працівників  облікового  складу  за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 зазначеного Закону підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону  за  рахунок  прибутку, який  залишається  в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Статтею 18 Закону встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда,  наявних у  нього  професійних  навичок  і  знань,  а  також   рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Також відповідно до п.10 Постанови КМ України „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” від 3 травня 1995 р. N 314 працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості,  органами  Мінсоцзахисту,  місцевими  Радами  народних депутатів,  громадськими  організаціями  інвалідів  з  урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК. При цьому місцеві органи соціального захисту населення виявляють інвалідів,  які  бажають  працювати   і   спроможні реалізувати    свої    здібності   та   можливості   на   підставі індивідуальних програм реабілітації.

Наведеною ж ст.18 Закону на підприємства, установи, організації лише обов’язок створювати для інваліда певні умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Обов’язок по виявленню інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації покладено на місцеві органи соціального захисту населення (п. 11 Постанови № 314), а державна служба зайнятості відповідно до п. 12 Постанови № 314 сприяє працевлаштуванню інвалідів.

Отже, нормами діючого законодавства на відповідача покладається обов’язок працевлаштувати інваліда при наявності відповідної пропозиції органів, вказаних у ст. 18 Закону, чи у разі звернення інваліду самостійно.

Відповідачем на протязі 2006р. надавалися  до Довгінцевського та Саксаганського  районних центрів зайнятості м. Кривого Рогу звіти за формою № 3-ПН про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках, де  відповідач зазначав про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, що також підтверджується листами Довгінцевського та Саксаганського  районних центрів зайнятості м. Кривого Рогу № 2284 від 25.07.2007р. та № 670 від 15.06.2007р.

Відповідач, також звертався з листом про можливість працевлаштування інвалідів до Криворізького міської координаційної ради громадських організацій інвалідів від 06.04.2006р. та на протязі 2006р. працевлаштував 7 інвалідів, що підтверджується наданими до справи наказами про прийняття на роботу, копіями посвідчень інвалідів та довідками МСЕК.

Доказів направлення відповідними органами інвалідів для працевлаштуванні на підприємство відповідача або звернення інвалідів самостійно та фактів безпідставної відмови підприємства у працевлаштуванні цих інвалідів позивачем не надано. За таких обставин на відповідача покладається відповідальність у вигляді сплати штрафу за умови, коли інваліди не працюють на підприємстві у зв’язку з невиконанням або неналежним виконанням відповідними державними органами свого обов’язку  щодо працевлаштування інвалідів.

За ст. 33 ГПК України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також, аналіз норм Постанови КМ України „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” від 3 травня 1995 р. N 314 дає підстави для твердження, що створення робочого місця інваліда, його атестація та працевлаштування інваліда можливе за умови наявності певного інваліда, який виявив бажання працювати, з визначенням його захворювання та здібностей, рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Згідно з ст.ст. 216, 217, 218, 238 ГК України, підставою для застосування будь-яких штрафних санкцій, тобто для застосування певного виду відповідальності має бути конкретне правопорушення з певним його складом, визначеним чинним законодавством, якого суд не вбачає у діях відповідача.

Враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

З підстав наведеного та керуючись ст. 17-19, 87, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд,  –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. 186 КАСУ. Постанова набирає законної сили у відповідності до ст. 254 КАСУ.

Суддя

А.Є. Чередко