ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"13" червня 2007 р.                                                                   Справа № 594/10-06

за позовом Іванківської  міжрайонної державної  податкової інспекції, смт.Іванків

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Оптторгсервіс плюс”, смт.Іванків

про визнання недійсним  договору

Склад  суду:           О.В. Тищенко

(головуюча)

Я.Л. Іваненко

А.В. Маляренко

Секретар  судового засідання  Липовий С.В.

Представники:

позивача:  Яременко З. І.  (доручення від 04.01.2007р. № 95/10/25); Діденко І.В. (доручення від 09.01.2007р. № 150/10/25)

відповідача: не з’явився.

Обставини справи:

На розгляд господарського суду Київської області передано вимоги Іванівської  міжрайонної державної інспекції  (далі-позивач) до Товариства  з обмеженою відповідальністю „Оптторгсервіс плюс” (далі-відповідач 1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лабріс” (далі-відповідач 2) про визнання недійсним договору  №Л-9 від 26.12.2005, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2, на підставі  статтей 207 та 208 Господарського кодексу України. Позовні вимоги обгрунтовано  тим, що   оспорюваний договір було укладено  з метою заідомо  суперечним інтересам держави при наявності  умислу з боку  відповідача 1, оскільки  відповідач 2 займався  підприємницькою діяльністю  з порушенням вимог чинного законодавства України, що  підтверджується  рішенням  Апеляційного суду Київської  області від 23.10.2006, яким було встановлено, що   державну реєстрацію  відповідача 2 було  здійснено на підставних осіб, фактично підприємницька діяльність проводилась  невідомими особами, зміни до статуту не вносились.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.12.2007 було порушено провадження у справі, справі присвоєно номер 594/10-06, підготовче засідання призначено на 16.01.2007.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.01.2007 було  закінчено  підготовче провадження,  розгляд  справи  призначено на  30.01.2007.

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.01.2007 було  закрито провадження у справі  стосовно відповідача 2 у зв’язку з припиненням  діяльності та ліквідацією   останнього на підставі  постанови  господарського суду Київської області  від 20.10.2006.

Ухвалою Київського  міжобласного  апеляційного господарського суду  від 07.03.2007  апеляційну скаргу  відповідача 1 на ухвалу господарського суду Київської області від 30.01.2007 залишено без розгляду, матеріали справи повернуто  до суду для подальшого розгляду.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.03.2007   розгляд справи призначено на 16.04.2007, проте судове засідання 16.04.2007 не відбулось у зв’язку з хворобою судді.

Ухвалою  Голови господарського суду Київської області від 15.05.2007   було призначено колегіальний розгляд справи у наступному складі: Тищенко О.В. (головуюча), Іваненко Я.Л., Маляренко А.В.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.05.2007  розгляд справи призначено на 13.06.2007.

У судовому засіданні 13.06.2007  позивач звернувся до суду з клопотанням про уточнення позовних  вимог (№4739/10/25-019 від 12.06.2007), відповідно до якого  просив суд  визнати недійсним  договір №Л-9 від 26.12.2005, укладений між  Товариством з обмеженою відповідальністю  „Оптторгсервіс Плюс” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Лабріс” на підставі  статтей 207 та 208 Господарського кодексу України, стягнути  з Товариства з обмеженою відповідальністю  „Оптторгсервіс Плюс” на користь держави  вартість  товару отримано за оспорюваним  договором  в сумі  25806877,20грн.

Відповідач 1 (далі-відповідач) був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, проте, повноважний представник  відповідача   в судове засідання 13.06.2007  не з’явився, письмово та нормативно обґрунтованих пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав.

Згідно ч. 2 ст. 128 Кодексу  адміністративного  судочинства України (далі-КАС України) неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Беручи до уваги, що господарський суд Київської області повідомляв відповідача про розгляд справи належним чином відповідно до ст. 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. за №75, і це підтверджується журналом вихідної кореспонденції загального відділу господарського суду Київської області та відповідною відміткою на першому примірнику  повістки про виклик в судове засідання,  господарський суду Київської області розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

За клопотанням позивача від 13.06.2007р. запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Діловодство господарського суду»на диск СD-R серійний № D 11912.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача,  дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлено наступне.

Між  відповідачем  та Товариством  з обмеженою відповідальністю „Лабріс” 26.12.2005 було  укладено договір  поставки №Л-9  (далі-договір),  на підставі якого Товариство з обмеженою відповідальністю „Лабріс” поставило,  а відповідач  отримав товар на  загальну суму  25806877,20грн., що  підтверджується довіреністю серії  ЯЛУ  №588454 від 26.12.2005,  видатковою накладною №РН-0000040 від 26.12.2005.

Товариством з обмеженою відповідальністю „Лабріс” було  виписано на ім’я  відповідача  податкову накладну на загальну суму 25806877,20грн. в тому числі ПДВ  4301146,20грн. Вказані операції відображені відповідачем  у книзі обліку придбання товарів, а сума ПДВ віднесена до складу податкового кредиту у грудні 2005.

Копії зазначених документів залучено до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду  Київської області   від 23.10.2006 у справі №22-ц-2217-06  визнано недійсними з моменту   їх прийняття протоколи загальних зборів засновників  Товариства з обмеженою відповідальністю  „Лабріс” №1 від 07.07.2004 та №2 від 29.11.2004; Статут товариства з обмеженою відповідальністю „Лабріс”, зареєстрований  Іванівською  районною  державною адміністрацією 19.07.2004, реєстраційний номер 0000001;  свідоцтво №13779660 про реєстрацію платника  податку на додану вартість, видане 03.12.2004.

Посилаючись на те, що  вищезазначеним рішенням  суду  було встановлено,  що Товариство з обмеженою відповідальністю  „Лабріс”  було створене та зареєстроване в державному органі  реєстрації на  неправдивих даних про учасників  товариства, з порушенням вимог статей 42, 57 Господарського кодексу України, а  установчий договір про створення  і діяльність товариства є фіктивним правочином, без наміру  створення правових наслідків, які ним обумовлені, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді  в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до чачстини 1 статті 18 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як вбачається з матеріалів справи,  на момент укладення спірного договору Товариство з обмеженою відповідальністю „Лабріс” перебувало в Єдиному державному реєстрі, мало свідоцтво платника податку на додану вартість. Особи, які виступили засновниками, не заперечували факту заснування підприємства на своє ім'я.

Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі-ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до приписів статті 208 ГК України, якщо господарське зобов’язання  визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін –у разі виконання  зобов’язання обома сторонами –в доход держави  за рішенням суду стягується все одержане ними за  зобов’язанням, а у разі виконання  зобов’язання однією стороною з другої сторони стягується  в доход держави все  одержане нею, а також все  належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру  лише у однієї  із сторін усе одержане нею повинно  бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується  за рішенням суду в доход держави.

Положення статей 207 та 208 ГК  України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 статті 203, ч. 2 статті 215 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому статті 10 Закону "Про державну податкову службу в Україні", можуть на підставі пункту 11 цієї статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Санкції, встановлені частиною 1 статті 208 ГК України, не можуть застосовуватися як сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208 ГК України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, вчинення удаваного правочину з метою приховування, ухилення від сплати податків.

Частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі статті 41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню частини 1 статті 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею 250 ГК України  (Позиція  Верховного Суду України викладена у постанові   від 26.06.2006).

Враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач звертаючиь до суду з даним позовом повинен був довести   наявність умислу сторін на укладення оспорюваного договору з метою  яка  за відомо суперечить  інтересам держави.

Сам факт  визнання в судовому порядку  недійсними з моменту  реєстрації установчих документів  Товариста з обмеженою відповідальністю  „Лабріс”, його свідоцтва платника податку на додану вартість не є підставою для визнання вчинених ним з іншими  суб’єктами господарювання  юридично значимих дій недійсними, оскільки    відповідач може нести відповідальність лише за наявності вини.

Оскільки,  позивачем не доведено належними засобами умислу сторін на укладення оспорюваного договору з метою  яка  за відомо суперечить  інтересам держави,   суд дійшов висновку, що позовні вимоги  задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, керуючись ст. 94, п.2 ч.1 ст. 128, ст.ст. 158, 160, 162, 163, 167, п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, –

постановив:

1.          В позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня її проголошення, якщо заява про апеляційне оскарження постанови не буде подана. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана, в двадцятиденний строк після надання заяви про апеляційне оскарження, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Судді                                                                                  О.В.Тищенко                                                                                                                                                                                     (головуюча)

Я.Л. Іваненко

А.В. Маляренко