ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 липня 2007 р.

№ 47/111-06(35/144-05)

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Подоляк О.А.

суддів :

Козир Т.П., Мележик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ТОВ “Інвестиційно-будівельна  фірма “ВБК”

на постанову

від 12.02.2007 р.
Харківського  апеляційного
господарського суду

у справі

№
47/111-06 (35/144-05)

за позовом

ТОВ “Інвестиційно-будівельна  фірма “ВБК” (надалі -Товариство)

до

СПД ФО ОСОБА_1 (надалі
-Підприємець)

третя особа без самостійних вимог
на стороні відповідача

ТОВ ПБК “ЯСА”

про

стягнення 1028695,57 грн.

за участю представників:

від позивача

-
Олевський В.Й.

від відповідача

-
ОСОБА_2

від третьої особи

-
не з'явились

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20.04.2005 р. (суддя Швед Е.Ю.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.06.2005 р.
(судді: Олійник В.Ф., Кравець Т.В., Істоміна О.А.), позов задоволено частково:
стягнуто з Підприємця на користь Товариства 727008,22 грн. заборгованості.

Постановою Вищого господарського
суду України від 08.02.2006 р. рішення господарського суду Харківської області
від 20.04.2005 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду
від 23.06.2005 р. в частині задоволення позову на суму 635794,25 грн.
скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до місцевого
господарського суду. В решті рішення господарського суду Харківської області
від 20.04.2005 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду
від 23.06.2005 р. залишено без змін.

В процесі нового розгляду справи
Підприємцем подано заяву про застосування позовної давності.

За наслідком нового розгляду
справи, рішенням господарського суду Харківської області від 20.11.2006 р.
(судді: Светлічний Ю.В., Інте Т.В., Лаврова Л.С.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.02.2007 р.
(судді: Афанасьєв В.В., Гагін М.В., Шевель О.В.), в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з постановою,
Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від
20.11.2006 р. і постанову Харківського апеляційного господарського суду від
12.02.2007 р. скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних
вимог, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115
ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові
апеляційного господарського суду.

Приймаючи рішення про відмову в
позові та постанову про залишення рішення без змін суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що сплив позовної давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові в частині стягнення
грошових коштів за договорами НОМЕР_1 від 01.06.2001 р., НОМЕР_2 від 16.01.2002
р., НОМЕР_3 від 25.01.2002 р. В свою чергу, позовна вимога про стягнення
грошових коштів за договором купівлі-продажу НОМЕР_4 від 05.06.2002 р. не
підлягає задоволенню у зв'язку із ненаданням позивачем належних доказів
поставки відповідачу товарно-матеріальних цінностей за цим договором.

Проте, з наведеними висновками
погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11
“Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним  тоді,
коли  суд,  виконавши
всі  вимоги процесуального  законодавства
і  всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які
мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів,
розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових
вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.
Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші
нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і
обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні. Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та
безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин
викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних
відносин нормам права.

Відповідно до приписів ст. ст. 45,
47, 43 ГПК України судові рішення приймаються судом за результатами
обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім
переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Прийняті у справі рішення та
постанова вказаним вимогам не відповідають.

Здійснюючи новий розгляд справи за
наслідком прийняття Вищим господарським судом України постанови від 08.02.2006
р. місцевий господарський суд неправомірно вдався до юридичної оцінки відносин
сторін за договорами НОМЕР_2 від 16.01.2002 р. та НОМЕР_3 від 25.01.2002 р. та
безпідставно зробив в мотивувальній частині рішення висновки про права і
обов'язки сторін за цими договорами. Адже постановою Вищого господарського суду
України від 08.02.2006 р. скасовано рішення господарського суду Харківської
області від 20.04.2005 р. та постанову Харківського апеляційного господарського
суду від 23.06.2005 р. із передачею справи на новий розгляд лише в частині
вимог про стягнення за договорами НОМЕР_1 від 01.06.2001 р. та НОМЕР_4 від
05.06.2002 р., а в частині розгляду вимог про стягнення за договорами НОМЕР_2
від 16.01.2002 р. та НОМЕР_3 від 25.01.2002 р. вищезгадані судові рішення
залишені без змін.

Таким чином, на момент прийняття
господарським судом Харківської області рішення від 20.11.2006 р. вже існували
рішення господарських судів, які вирішили між сторонами спір про стягнення
грошових коштів за договорами НОМЕР_2 від 16.01.2002 р. та НОМЕР_3 від
25.01.2002 р.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 01.06.2001 р. між Товариством (продавець) та Підприємцем
(покупець) укладено договір купівлі-продажу НОМЕР_1 відповідно до умов якого
позивач поставив відповідачу кабельну продукцію на загальну суму 225814,23
грн., що підтверджується видатковими накладними НОМЕР_5 від 30.11.2001 р. та
НОМЕР_6 від 30.11.2001 р.

Крім цього, 05.06.2002 р. між
Товариством (продавець) та Підприємцем (покупець) укладено договір
купівлі-продажу НОМЕР_4, відповідно до умов якого продавець зобов'язався
поставити покупцю будівельні матеріали, а останній зобов'язався прийняти їх та
оплатити.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР
між сторонами на підставі укладених договорів купівлі-продажу НОМЕР_1 від
01.06.2001 р. та НОМЕР_4 від 05.06.2002 р. виникли зобов'язальні відносини.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України
(ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР) одностороння відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно
до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення за договором НОМЕР_1 від 01.06.2001 р. за спливом
позовної давності господарські суди не прийняли до уваги, що правила про
позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках
відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Суди наведеного не врахували. Не
встановивши попередньо обставини про те, що вимоги позивача щодо стягнення
грошових коштів за договором НОМЕР_1 від 01.06.2001 р. є обґрунтованими,
апеляційний господарський суд передчасно застосував положення інституту
позовної давності. Місцевий господарський суд об'єднав взаємовиключні поняття
правил застосування позовної давності, як за спливом строків позовної давності
так і необґрунтованістю самої вимоги, вказавши в мотивувальній частині про те,
що позовні вимоги є безпідставними і не доведеними документально (т. 3 а. с.
126). А відмовляючи в позові за спливом позовної давності суди не врахували
положення ч. 5 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Наведене
питання судами не досліджувалось.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення за договором НОМЕР_4 від 05.06.2002 р. суди
необґрунтовано вказали на те, що позивачем не надано належних доказів поставки
відповідачу товарно-матеріальних цінностей за цим договором. При цьому, судами
не прийнято до уваги надану позивачем видаткову накладну НОМЕР_7 від 30.06.2002
р. з посиланням на те, що в цій накладній міститься посилання на договір
НОМЕР_8 від 05.06.2002 р., а не на договір НОМЕР_4 від 05.06.2002 р., а також
зазначені відмінні від договору НОМЕР_4 умови оплати за поставлену продукцію.

При цьому, існування укладеного між
сторонами договору НОМЕР_8 від 05.06.2002 р. судами не встановлено. Іншого
договору, на підставі якого поставлялась продукція за накладною НОМЕР_7 від
30.06.2002 р., судами не наведено.

Рішення та постанова прийняті
судами з порушенням правил оцінки доказів (ст. ст. 33, 34, 43 ГПК України).
Так, судами не врахована вже надана господарським  судами
першої  та  апеляційної
інстанцій  юридична  оцінка накладних до договорів НОМЕР_2 від
16.01.2002 р., НОМЕР_3 від 25.01.2002 р., НОМЕР_10 від 22.10.2003 р. у рішенні
від 20.04.2005 р. та постанові від 23.06.2005 р., які в цій частині залишені
без змін постановою Вищого господарського суду України від 08.02.2006 р.

Судами підставно прийняті до уваги
у якості належних доказів накладні НОМЕР_5 від 30.11.2001 р. та НОМЕР_6 від
30.11.2001 р. до договору НОМЕР_1 від 01.06.2001 р. При цьому, суди не зважали
на те, що останні містять посилання на договір НОМЕР_9 від 01.06.2001 р.

Відтак, надаючи оцінку тотожним
документам (видатковим накладним) суди дійшли протилежних висновків щодо
належності та допустимості цих доказів, а також щодо обставин справи, про які
ці докази свідчать.

За таких обставин, рішення
господарського суду Харківської області від 20.11.2006 р. та постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 12.02.2007 р. не можна
визнати законними та обґрунтованими.

Неналежне з'ясування дійсних прав і
обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що
регулює спірні правовідносини.

Викладене свідчить про те, що
судами при розгляді справи не були достатньо враховані вимоги законодавства. Як
наслідок, прийняті у справі рішення та постанова не відповідають ст. ст. 84,
105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду
України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно ст. ст. 1115, 1117
ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду
першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та
повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна
інстанція не має права встановлювати або
вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над  іншими, збирати  нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв'язку із вищевикладеним колегія
суддів вважає, що приймаючи рішення та постанову, суди надали неповну та
невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували
норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим, враховуючи межі перегляду
справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), рішення та
постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд місцевому
господарському суду.

При новому розгляді справи
місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та надати
об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду,
правильно застосувати норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11110, 11111 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ
“Інвестиційно-будівельна фірма “ВБК” задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 20.11.2006 р. та постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 12.02.2007 р. у справі № 47/111-06 (35/144-05)
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду Харківської області.

Головуючий, суддя
О. Подоляк

С у д д і:
Т. Козир

Н. Мележик