ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

19.03.2007
Справа №2-7/17482-2006

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” (97501, Сімферопольський район, смт. Молодіжне, вул. Кримська, 7, код ЗКПО 32417960)

До відповідача Відкритого акціонерного товариства „Крименерго” (95034, м. Сімферополь, вул. Київська, 74/6, код ЗКПО 00131400)

Про стягнення 317726,30 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – не з’явився.

Від відповідача  - Сіроткіна О. М., заст. нач. юр. відд., дов. №003-Д від 04.01.2007 р.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” звернулось до Господарського суду АР Крим із позовом до Відкритого акціонерного товариства „Крименерго” про стягнення 317726,30 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконання відповідачем своїх зобов’язань по своєчасній та повній оплаті наданих послуг по обслуговуванню підстанційного обладнання за договором №01/943/238 від 27.12.2003 р., через заборгованість ВАТ „Крименерго” перед ТОВ „Кримтеплоелектроцентраль” складає 285856,88 грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 63,60 грн., 3% річних у сумі 2971,69 грн., штраф у розмірі 20009,98 грн. та 8824,15 грн. інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що договірні відносини у сторін за договором №01/943/238 від 27.12.2003 р. відсутні, оскільки зазначений договір у теперішній час не діє. За таких самих обставин відповідач вважає безпідставними нараховані позивачем штрафні санкції.

У судовому засіданні, що відбулося 23.11.2006 р., представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з ВАТ «Крименерго» суму заборгованості у розмірі 285856,88 грн., пеню в сумі 23158,88 грн., 3% річних у розмірі 2971,69 грн., штраф у сумі 20009,98 грн. та 8824,15 грн. інфляційних втрат. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Крім того, позивач надав суду клопотання, в якому зазначив на допущені при надрукуванні позовної заяви помилки. Так, ТОВ „Кримтеплоелектроцентраль” повідомило, що договір про надання послуг з використання підстанційного обладнання, заборгованість за яким позивач просить стягнути з ВАТ «Крименерго», був укладений між сторонами 27.12.2004 р., а заборгованість виникла за період з 01.01.2006 р. по 01.10.2006 р. Зазначене клопотання прийнято судом до провадження.

В наданих позивачем у судовому засіданні 07.12.2006 р. поясненнях ТОВ «Кримтеплоелектроцентраль» звернуло увагу суду на те, що 70% акцій ВАТ «Крименерго» знаходяться у власності держави. Отже, відповідач є суб’єктом господарювання, що відносяться до державного сектору економіки, а тому нарахування штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України позивач вважає правомірним.

07.12.2006 р. до ГС АР Крим від ВАТ «Крименерго» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вказані суми є різновидом неустойки, тобто способом забезпечення зобов’язання, а тому потрібні бути відображені у відповідних письмових угодах. Крім того, ВАТ «Крименерго» зазначив, що позивач не надав суду жодних доказів. Які б свідчили про те, що відповідач відноситься до державного сектору економіки.

У доповненні до відзиву на позовну заяву №10/71 від 12.01.2007 р. відповідач повідомив, що права позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат не були порушені, оскільки до подачі позову до суду ТОВ «Кримтеплоелектроцентраль» не були пред’явлені відповідні вимоги до ВАТ «Крименерго».

У судовому засіданні, що відбулося 06.02.2007 р., представником позивача були надані пояснення, в яких ТОВ «Кримтеплоелектроцентраль» зазначило, що цілісні майнові комплекси, на базі яких позивач здійснював свою господарську діяльність з виробітки теплової та електричної енергії, з 31.10.2006 р. повернуті орендодавцю – ДП «Кримські генеруючи системи». Проте, позивач зауважив, що вказана обставина не стосується предмету спору, оскільки ТОВ «Кримтеплоелектроцентраль» заявлена вимога щодо стягнення з ВАТ «Крименерго» заборгованості, яка виникла за період з 01.01.2006 р. по 01.10.2006 р., а факт того, що послуги були дійсно надані  та прийняті відповідачем підтверджується двосторонніми актами виконаних робіт, які підписані обома сторонами та скріплені їх печатями. Крім того, позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно якої просить стягнути з ВАТ «Крименерго» суму заборгованості у розмірі 285856,88 грн., пеню в сумі 23158,88 грн., 3% річних у розмірі 5634,73 грн., штраф у сумі 20009,98 грн. та 24361,96 грн. інфляційних втрат. Вказані пояснення та заява були прийняті судом до розгляду.

У судовому засіданні, що відбулося 06.02.2007 р., представник відповідача надав суду пояснення на заяву про збільшення позовних вимог, в яких ВАТ «Крименерго» повідомило, що штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовуються лише при порушенні строків виконання зобов’язань, у випадку, якщо сторона порушила строки надання послуг, поставки товарів тощо, але не за прострочення грошових зобов’язань.

У судовому засіданні, що відбулося 26.02.2007 р., представник позивача надав суду пояснення на відзив відповідача, в якому зазначив, що ТОВ «Кримтеплоелектроцентраль» були правомірно нараховані 3% річних та суми інфляційних витрат, оскільки можливість їх нарахування передбачена п. 5.2 Договору та безпосередньо випливає з положень чинного законодавства. За таких самих обставин, на думку позивача, підтверджується правомірність нарахування штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Позивач у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України. По справі оголошувалась перерва у порядку ст. 77 ГПК України. Після закінчення перерви слухання справи було продовжено.

За клопотанням сторін строк розгляду справи був продовжений у порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ :

27.12.2004 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль”  (Виконавець) та Відкритим акціонерним товариством „Крименерго” (Енергопостачальна організація) був укладений договір №01/943/238, згідно з п. 1.1 якого Виконавець надає в користування підстанційне обладнання для поставки Енергопостачальній організації електроенергії споживачам, а Енергопостачальна організація щомісячно сплачує вартість послуг з обслуговування підстанційного обладнання Виконавця, що знаходиться на Сімферопольській ТЕЦ, Камиш-Бурунській ТЕЦ, Сакських теплових мережах.

Відповідно до п. 2.1 Договору розрахунок за послуги з обслуговування підстанційного обладнання здійснюється на підставі річної калькуляції витрат, за виключенням витрат на обслуговування автотрансформатору 1АТ(220/110кВ) підстанції Сімферопольської ТЕЦ, узгодженій Сторонами. Виконавець щомісячно до  5 числа місяця, наступного за звітним, надає Енергопостачальній організації Акт виконаних робіт та рахунок-фактуру за надані послуги. Оплата за надані послуги здійснюється Енергопостачальною організацією протягом 10 днів з моменту підписання Акта виконаних робіт шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця.

П. 7.3 передбачено, що Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2004 р. Договір вважається продовженим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії цього Договору не надійшло заяви однієї із сторін про його припинення.

Сторони не представили суду доказів розірвання вказаного договору або зміни його умов, у той час як відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду спору договір продовжує діяти.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного Договору Товариством з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” були надані Відкритому акціонерному товариству „Крименерго” відповідні послуги на загальну суму 337234,95 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками-фактурами та актами виконаних робіт, підписаних обома сторонами та скріпленими печатями підприємств. Проте, вартість наданих послуг була сплачена відповідачем лише частково в розмірі 51378,07 грн., через що заборгованість ВАТ „Крименерго” перед ТОВ „Кримтеплоелектроцентраль” складає 285856,88 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України,  не представив суду доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 285856,88 грн. За таких обставин,  матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по повній та своєчасній оплаті наданих йому послуг за договором №01/943/238 від 27.12.2003 р., через що  вимоги позивача щодо стягнення з ВАТ „Крименерго” заборгованості у розмірі 285856,88 грн. підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що підстанційне обладнання, яке є предметом договору №01/943/238 від 27.12.2003 р., було передано позивачем іншій юридичній особі, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки ТОВ „Кримтеплоелектроцентраль” була заявлена вимога про стягнення заборгованості, яка виникла за період з 01.01.2006 р. по 01.10.2006 р., у той час як підстанційне обладнання було повернуто ДП „Кримські генеруючи системи” 31.10.2006 р., про що свідчать відповідні акти державного виконавця від 31.10.2006 р.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених ст. 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

П. 5.1 Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань за цим Договором згідно з чинним законодавством. У випадку порушення порядку розрахунків, встановлених в п. п. 2.3, Енергопостачальна організація несе відповідальність у порядку, встановленому чинним законодавством (п. 5.2 Договору).

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов’язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, умовою для застосування штрафних санкції, передбачених  ч. 2 ст. 231 ГК України, є віднесення хоча б однієї із сторін зобов’язання до суб’єктів господарювання, що належать до державного сектора економіки, або пов’язаність порушення з виконанням державного контракту, або фінансування виконання зобов’язання за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Згідно з п. 1 Методики визначення питомої ваги державного сектору в економіці, затвердженої Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Державного комітету статистики України, Фонду державного майна України №307/375/1963 від 04.11.2003 р., до суб’єктів господарювання державного сектору економіки належать:

суб’єкти, які діють на основі виключно державної власності;

суб’єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує 50 відсотків;

суб’єкти, діяльність яких з питань, що належать до компетенції загальних зборів, безпосередньо або опосередковано контролюється державою.

П. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №794 від 22.06.2004 р. „Про утворення Національної акціонерної компанії „Енергетична компанія України” передбачено залишити у державній власності пакети акцій у статутних фондах господарських товариств у розмірах, зазначених у додатках 1 і 2.

Відповідно до Додатку №1 до цієї Постанови розмір пакету акцій, який передається до статутного фонду ВАТ „Крименерго”, складає 70%.

Згідно зі статутом ВАТ „Крименерго”, засновником товариства є держава в особі Міністерства енергетики та електрифікації України, правонаступником якого є Міністерство палива та енергетики України.

Більш того, в листі Фонда державного майна України №10-31-3189 від 28.02.2006 р., надісланий на запит ГС АР Крим від 06.02.2007 р., зазначено, що пакет акцій ВАТ „Крименерго” у кількості 121 077 330 штук номінальною вартістю 0,25 га, що становить 70 відсотків акцій статутного фонду товариства, знаходиться у власності держави.

Таким чином, в розумінні норм чинного законодавства України, відповідач відноситься до державного сектору економіки, а тому застосування пені в сумі 23158,88 грн. та штрафу за порушення строків виконання зобов’язання у розмірі 7% вартості робіт у сумі 20009,98 грн. (7% від 285856,88 грн.) є правомірним.

Посилання відповідача на те, що санкції, передбачені ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, застосовуються лише за порушення строків надання послуг, поставки товари тощо, а не за прострочення грошових зобов’язань, не є переконливими, оскільки вказана норма права є спеціальною та встановлює відповідальність за порушення будь-яких господарських зобов’язань, якщо хоча б одна із сторін є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд вважає таким, що кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти. Причому, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 536 ЦК України).

Отже, обов’язок боржника щодо оплати на користь кредитора 3% річних передбачений, у тому числі чинним законодавством, зокрема, ст. 625 ЦК України, а тому твердження відповідача про те, що вказаний обов’язок повинен бути закріплений у відповідному договорі, є хибними.

Судом встановлено, що суми 3% річних у розмірі 5634,73 грн. та інфляційних втрат у сумі 24361,96 грн. розраховані позивачем правомірно, а тому вимоги ТОВ „Кримтеплоелектроцентраль” щодо стягнення вказаних сум з ВАТ „Крименерго” є правомірними, а тому підлягають задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за згодою сторін  суддя  може  оголосити  тільки  вступну  та резолютивну  частини  рішення,  про  що  зазначається  у протоколі судового засідання. Аналогічне положення міститься в п. 3.9.5 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України №01-5/289 від 18.09.1997 р., в якому зазначено, що суддя може оголосити в судовому засіданні тільки вступну та резолютивну частини рішення за наявності згоди на це представників як позивача, так і відповідача, присутніх у засіданні, а в разі присутності представника лише однієї із сторін – за згодою цього представника. На підставі викладеного, у судовому засіданні 19.03.2007 р. була оголошена вступна та резолютивна частини рішення. Повний  текст рішення складений та підписаний 26.03.2007 р.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Відкритого акціонерного товариства „Крименерго” (95034, м. Сімферополь, вул. Київська, 74/6, код ЗКПО 00131400) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Кримтеплоелектроцентраль” (97501, Сімферопольський район, смт. Молодіжне, вул. Кримська, 7, код ЗКПО 32417960)  суму заборгованості у розмірі 285856,88 грн., пеню в сумі 23158,88 грн., 3% річних у розмірі 5634,73 грн., штраф у сумі 20009,98 грн. та 24361,96 грн. інфляційних втрат, 3590,22 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.