ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.08.07 р.                                                                               Справа № 10/146пд

Господарський суд Донецької області у складі        головуючого судді  Приходько І.В.;

при секретарі судового засідання –   Черняк Л.А.;

за участю представники сторін:

від позивача –  Кільчик І.К- керівник,  Кольчик Д.І. – довіреність;

від відповідача   -1  Євстіфєєва Н.Ф. –  довіреність;

від  відповідача 2 – Попович І.С. – довіреність;

від 3-ї особи -  не  з’явилась;

розглянув у відкритому судовому засіданні суду справу

за позовом    Орендного  підприємства  «КВАНТ»  м.Донецька,

до  відповідачів:  Регіонального  відділення  Фонду  державного  майна  України  по  Донецькій  області  м.Донецьк,

Товариства  з  обмеженою  відповідальністю  «Інтербізнесконсалтінг» м.Донецьк,

про   визнання  недійсними  договорів купівлі-продажу, -

в  судовому  засіданні  оголошувалась  перерва:

з  09.08.2007 р.  до  10.08.2007 р.

В С Т А Н О В И В :

До  господарського  суду  звернувся позивач, Орендне  підприємство  «КВАНТ»  м.Донецька,  з  позовом  до  відповідачів: Регіонального  відділення  Фонду  державного  майна  України  по  Донецькій  області  м.Донецьк  (далі Фонд-  відповідач 1),  та  Товариства  з  обмеженою  відповідальністю  «Інтербізнесконсалтінг» м.Донецьк (далі  відповідач 2),  про  визнання   недійсними  договору  купівлі-продажу № 4252,   укладеного  між  відповідачами  на  приміщення,  що  становить 11/100   ідеальної  частини,  яке  розташоване  у  нежитловому   вбудованому  приміщення  площею 627,5  кв. м  за  адресою: м.Донецьк,  про Гурова, 2.

В  обґрунтування  позовних  вимог,  позивач  посилались   на  своє  право власності  відповідно  по  договору  № 1324  від  12.12.1995 р.,   спірну  угоду  № 4252 ,  порушення положень  ст.362 Цивільного  кодексу  України(у  редакції 2003 р.) статей  114 Цивільного  кодексу  України (у редакції 1963 р.),  статті 11  Закону  України  «Про приватизацію державного  майна»,  статті  8  Закону  України  «Про  приватизацію  невеликих  державних  підприємств».

26.06.2007 р.   від позивача  надійшло доповнення  до  позовної  заяви  № 01-130  від  26.06.2007 р.,   в  якому  позивач  недійсність  правочину  просить  встановити  на  підставі положень  ст.ст.201, 215  Цивільного кодексу  України.

Позивач  вважає,  що  незаконне  укладання  спірного  договору  могло  статися  або  під  впливом  помилки  або  під  впливом  обману,   або ж  у  результаті  зловмисної  домовленості  представника  однієї  сторони  з  другою.

Таким  чином,  позивач  вважає,  що  відповідачі  порушили  положення  ст.ст.230, 232, 236  Цивільного  кодексу  України.

Уточнення  позовних  вимог  прийнято  судом  у  порядку  встановленому  положеннями  статті 22  Господарського  процесуального кодексу  України.

10.08.2007 р.  від  позивача   надійшло  уточнення  позовних  вимог,  в  якому  він  підтримує позовні  вимоги  щодо  визнання  недійсним  спірного  договору  з  підстав  викладених    у  поясненнях  раніше та  вважає,  що  спірна  угода   укладена  під  впливом  обману.

Уточнення  позовних  вимог  прийнято  судом  у  порядку  встановленому  положеннями  статті 22  Господарського  процесуального кодексу  України.

Представник  відповідача 1  позовні  вимоги  не  визнав  з  підстав,   викладених  у  відзиві  № 14-6404  від  30.05.2007 р., поясненнях  від  26.06.2007 р., від  11.07.2007 р.  вважає,  що  спірна  угода  укладалась  у  відповідності  з  нормами  діючого  законодавства.

Представник  відповідача  2 позовні  вимоги  не  визнав з  підстав  викладених  у  відзиві  від  30.05.2007 р.,  запереченнях  на  доповнення  до  позовної  заяви, які надійшли  до  суду  за  № 0241/27281  від  06.07.2007 р.

31.05.2007 р.  ухвалою  суду  до  участі  у розгляді справи  на  підставі  положень  ст.30  Господарського  процесуального кодексу  України  суд  залучив  КП  «БТІ» м.Донецька.

Посадова  особа  БТІ  у  письмових  поясненнях  до  суду  від  12.07.2007 р.  пояснила,  що  за  адресою  пр.Гурова 2 у м.Донецьку  знаходиться  будівля науково-технологічного  центру  під літ.А-6 загальною  площею 5 866,6 кв.м, літ.В-2  будівля  майстерні,  приміщення  складу  металу  під літ.Г-1, двоповерхова  будівля  під ліь.Б-2,  приміщення механічної  дільниці  під  літ.В-2.

Приміщення.  за  яким був  укладений  спірний  договір,  знаходиться  у  будівлі  під літ.А-6.;  право  власності    на  частки  приміщень  вказаної  будівлі  зареєстроване   за  АП  «Квант», ПП «Армада-Плюс», ТОВ «Донбасенергобуд»  та  перебуває  у  повному  господарському  веденні   ДП  «Науково-технологічний  центр проблем енергозбереження».

Спірний  об’єкт  знаходиться  на  п’ятому  поверсі  та  складає  627, 5  кв.м, право  власності    зареєстроване  за  ПП «Армада-Плюс»  на  підставі  свідоцтва   про  право  власності,  виданого Управлінням  комунального  господарства  Донецької  міської  ради  від  06.07.2004 р.

13.07.2007 р.  до  участі  у  розгляді  справи   на  підставі  положень  ст.27  Господарського  процесуального кодексу  України  суд  залучив  третю  особу  без  самостійних  вимог  на  предмет  спору Приватне  підприємство «Армада-Плюс»,  оскільки  прийняте  судом  рішення може  вплинути  на  її  права  та  інтереси.

Представник третьої   особи  ПП  «Армада-Плюс»  у  письмових  поясненнях  до  суду,  вважає,  що  вимоги  позивача щодо  недійсності  договору  купівлі-продажу  є  безпідставними,  приватизація  нежитлового  приміщення  відбувалось  у  відповідності  до  вимог  діючого  законодавства.

Повідомив,  що  на  підставі  рішення   Ворошиловської  ради  у місті Донецьку  № 211  від  09.06.2004 р.   за  ним  оформлене  право  власності  на  нежитлове  приміщення  площею 627,5 кв.м.  що  складає 11/100 ідеальної  частки  від  загальної  площі  вбудованих  приміщень  в  літ.А-6,  яке  розташоване  за  адресою м.Донецьк, вул.Гурова, 2.

Також  надав  до  суду  клопотання  про  розгляд  справи  за  його  відсутності.

Заявлене  клопотання  суд  задовольнив,  на  підставі  положень  ст.75  Господарського  процесуального  кодексу  України,  справу  розглянуто  за  наявними  в  ній  матеріалами,  рішення  прийнято  за  відсутності   третьої  особи.

Позивачем  до  суду  26.05.2007 р.  було  надано  клопотання  про  витребування  додаткових  документів.

Заявлене  клопотання  суд  частково задовольнив  на  підставі  положень  ст.22 Господарського  процесуального  кодексу  України,  витребував  у  відповідача 1   ухвалою  суду  від  31.05.2006 р.   документи,  які  стосуються  порядку  приватизації  спірного  приміщення.

Позивачем  до  суду  09.08.2007 р.  надано  клопотання  про  витребування  у  Міністерства    палива  та  енергетики  України  оригіналу  листа  від  18.06.2002 р.  № 03/10-1590,  Міністерства  вугільної  промисловості  України  оригіналу  листа  №  3-10200/24 від  19.10.1999 р.,  а  також  журналів  вхідної  кореспонденції   у  Міністерства  вугільної промисловості  за  жовтень  1999 р.,  у  Міністерства  палива  та  енергетики  України  за  серпень  2003 р.

Заявлене  клопотання  відповідача розглянуто  в  судовому  засіданні 09.08.2007 р.  та  задоволене  частково,  зобов’язано   відповідача 1,  який  надав  до  суду  копії  вказаних  листів,  надати  до  суду  оригінали  цих  документів  (звукозапис процесу диск № 5154129 RА 20172).

В  судовому  засіданні 10.08.2007 р. оглянуто  оригінал  листа  Міністерства  вугільної промисловості  України  від  19.10.1999 р. № 3-10200/24 Міністерства    палива  та  енергетики  України.

В  судовому  засіданні  10.08.2007 р.  представник  позивача  наполягав  на  витребуванні  оригіналу  листа  від  18.06.2002 р.  № 03/10-1590  та  книги  вихідної  кореспонденції міністерств  про  відправлення  листів  від  19.10.1999 р. № 3-10200/24  та   від  18.06.2002 р.  № 03/10-1590.

Заявлене  клопотання  суд  відхилив,  оскільки  вважає,  що  наданих  до  суду  документів  достатньо  для  прийняття  рішення  по  суті.

Відповідно  до  положень   ст.69  Господарського  процесуального  кодексу  України  термін  розгляду  справи  продовжувався.

Розглянув  матеріали  справи,  додатково  представлені  сторонами  документи, заслухав  пояснення  сторін, оцінив  докази  за  своїм  внутрішнім  переконанням,  господарський  суд  приходить  до  висновку,  що  позовні  вимоги  не підлягають  задоволенню  з  наступних  підстав.

08.07.2003 р.  між   Фондом (продавець)  та  ТОВ «Інтербізнесконсалтінг»  (покупець) був  укладений  договір  купівлі-продажу    нежитлового  вбудованого  приміщення 627,5  кв.м  під літ.А-6  частки  приміщення,  яке  розташоване  за  адресою м.Донецьк, вул.Гурова, 2.

Вказана  угода  посвідчена  нотаріально  та  має  реєстраційний  № 4245.

Відповідно  до пункту 1.2. право  власності  на об’єкт  приватизації  переходить  до  покупця  з  моменту   нотаріального посвідчення  договору  купівлі-продажу.

Крім  того,  суд  встановив,  що  позивач  по  справі   на  підставі  договору  купівлі-продажу  № 1324  від  12.12.1995 р.  є  власником  частки  нежитлових  приміщень,  які  розташовані  за  адресою м.Донецьк, пр.Гурова, 2.

Приймаючи  рішення,  суд  враховує  наступне

Відповідно  до пунктів 4,9  Прикінцеві   та  перехідних  положень  Цивільного  кодексу України,  що  набув  чинності  з 01.01.04 р.,  законність  договорів,  які оспорюються,   має  вирішуватись  відповідно  до  вимог  Цивільного  кодексу  у  редакції  2003 р.

Відповідно  до ст.215  Цивільного  кодексу  України,  підставою недійсності  правочину є  недодержання  в  момент  вчинення правочину  стороною (сторонами) вимог,  які  встановлені  частинами  першою-третьою, п’ятою та  шостою статті 203  цього ж  кодексу.

Відповідно  до  частини першої, другою, третьою, п’ятою  статті 203  Цивільного кодексу  України  визначено,  що  зміст  правочину  не може  суперечити  Цивільному  кодексу  України,  іншим  актам  цивільного  законодавства,  а  також  моральним  засадам  суспільства.

Обгрунтовуючи  позовні  вимоги,  позивач  посилався  на  те,  що   вказана  угода була  укладена    без  врахування  його  інтересу,  оскільки  він  є  співвласником  частки  будівлі,  яка  розташована  по  пр.Гурова  2 і  має переважне право  перед  іншими   особами  на  її  купівлю  на  підставі  положень ст.362  Цивільного  кодексу  України.

Але  з  вказаними  доводами  позивача  не  можливо  погодитись,  оскільки  вони  суперечать  матеріалам  справи  та  нормам  діючого  законодавства.

Як  убачається  з  матеріалів  справи 01.06.2002 р.  між  балансоутримувачем  приміщення,  ДП “Науково-технічний  центр проблем  енергозбереження”,  та  ТОВ  «Інтербізнесконсалтінг»  (відповідач 2 по  справі)  був  укладений  договір  оренди    на  приміщення  п’ятого  поверху,  площею 658, 90  кв.м.

При  виконанні  умов  договору  оренди,  орендар  за  погодженням  орендодавця  здійснив    поліпшення  орендованого  приміщення.

На  підставі  листа  орендодавця  від  17.03.2003 р.,  Фонд (відповідач 1  по  справі)  прийняв  наказ  № 748  від  05.05.2003 р.  про  включення  спірного  об’єкту   до  Переліку  об’єктів  державної  власності групи А,  що  підлягають  приватизації  шляхом  викупу.

У відповідності  до  норм  діючого законодавства, була  проведена  оцінка  спірного    майна  та  затверджена   його  вартість.

На  підставі  проведеної  оцінки   між   Фондом (відповідач 1 по справі)  та  ТОВ  «Інтербізнесконсалтінг»  (відповідач 2 по  справі)  був  укладений  спірний  договір  купівлі-продажу.

Положеннями статті 1  Закону України "Про приватизацію державного майна"  визначено,  що  приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності  на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Як  убачається  з  положень статті 5  цього ж  Закону  до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать  у  тому  числі акції (частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств та інших об'єднань

Суд   також  враховує  положення  ст.7  Закону України  «Про  приватизацію  державного  майна»,  якими  встановлено,  що державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України",  Закону України  «Про  приватизацію  державного  майна»,  інших законів України з питань приватизації.

Частина 3 статті 7 Закону України  «Про  приватизацію  державного  майна» визначає  повноваження державних органів приватизації,   у  тому  числі  здійснювати  повноваження власника державного майна у процесі приватизації; продавати  майно, що перебуває у державній власності, в процесі його приватизації.

Відповідно  до  частини  4  ст.12   Закону України  «Про  приватизацію  державного  майна», з  моменту прийняття рішення про приватизацію майна державного підприємства: орган, що здійснює управління майном цього підприємства, передає у встановленому порядку функції з управління цим майном державним органам приватизації;

Враховуючи  викладене,  суд приходить  до  висновку,  що  посилання  позивача  на  положення  статті 362  Цивільного кодексу  України законодавства  є  нормами  загального  законодавства  і  не  можуть  бути  застосовані  при вирішенні  даного  спору,  оскільки  реалізація  державного  майна  та  укладання   спірного  договору  здійснювалось    на  підставі  спеціальних  норм,  а  саме  Закону  України  “Про  державну  Програму  приватизації 2000-2002 р.”,  Закону  України  “Про  приватизацію  невеликих  державних  підприємств”.

Крім  того,  до  суду  не  надано  будь - яких  документів,  щодо оскарження  наказу  Фонду  №  748  від   05.05.203 р., невідповідності  нормам  діючого  законодавства  договору  оренди   б/н  від 01.06.2002 р.,  доказів  того,  що  оцінка  спірного  приміщення  не  відповідає  вимогам діючого  законодавства.

Що стосується посиланнь  позивача  на  вчинення  спірного  правочину  під  впливом  обману,  суд  також  вважає  юридично  неспроможними.

Положення  статті  230  Цивільного  кодексу  України,  визначено,  якщо  одна  із  сторін  правочину  навмисно  ввела  другу  сторону  в  оману  щодо  обставин,  які   мають  істотне  значення,  такий  правочин  визнається  судом  недійсним.

Обман  має  місце,  якщо  сторона  заперечує  наявність  обставин,  які    можуть  перешкоджати  вчиненню  право чину,  або  якщо  вона  замовчує  їх  існування.

При  застосуванні  цієї  статті  потрібно  враховувати  те,  що    правочин  може  бути   визнаний  недійсним  тільки у  випадку,  коли  обман  вчинила  сторона  правочину, а  не  будь-яка  інша  особа.

Виходячи  з  того,  що обман  вчиняється  однією  стороною  щодо  іншої,  то  положення  статті  230  Цивільного  кодексу  України, поширюються  на  дво- та багатосторонні  правочини,  тобто  договори.

З  пояснення     Фонду  убачається,  що   він   не  вважає,  що  відповідач 2  при  вчиненні  спірного  договору-купівлі  продажу    ввів  в  оману    та  приховав  будь-які  відомості ,  які  б  мали   істотне  значення  при  вчиненні  спірної  угоди.

Враховуючи  викладене,  суд  приходить  до  висновку,  що позовні  вимоги  щодо  визнання  недійсним  договору  купівлі-продажу, укладеного  між Регіональним  відділенням  Фонду  державного  майна  України  по  Донецькій  області   та  ТОВ  «Інтербізнесконсалтінг»,  не  обґрунтовані  та  не  підлягають  задоволенню.

Господарські  витрати  підлягають  віднесенню  у  порядку  передбаченому  ст. 49 Господарського  процесуального  кодексу  України.

Керуючись  статтями  203, 215,  230  Цивільного  кодексу  України  (у  редакції 2003 р.),  Прикінцеві та  перехідних  положень  Цивільного  кодексу України,   ст.ст. 1,5, 7,12 Закону  України Закону  України  «Про  приватизацію  державного  майна»,  на  підставі статей  12, 33, 43, 69, 75, 82, 84, 85  Господарського  процесуального  кодексу  України, господарський  суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити  в  задоволені  позовних  вимог  Орендного  підприємства  «КВАНТ»  м.Донецька,   заявлених   до  Регіонального  відділення  Фонду  державного  майна  України  по  Донецькій  області  м.Донецьк,   та  Товариства  з  обмеженою  відповідальністю  «Інтербізнесконсалтінг» м.Донецьк,  про  визнання   недійсними  договору  купівлі-продажу № 4252 , укладеного  між  відповідачами  на  приміщення,  що  становить 11/100   ідеальної  частини,  яке  розташоване  у  нежитловому  вбудованному  приміщення  площею 627,5  кв. м   за  адресою: м.Донецьк.  про Гурова, 2.

Суддя