ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20.03.07                                                                                               Справа №9/179/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Акімовій Т.М.

за участю представників:

позивача:          Коваль Ф.Ф., витяг з протоколу № 1 від 27.07.1994р.,

генеральний директор;

відповідача:      Казимирчук Є.В., довіреність № 55 від 19.06.2006р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу      Науково-виробничої і сільськогосподарської фірми

«Інк Магістр Лтд» Товариство з обмеженою відповідальністю,

с. Подвірки,  Дергачівського району, Харківської області

на рішення                   господарського суду Запорізької області від 03.11.2006 року

у справі                         № 9/179/06

за позовом                    Науково-виробничої і сільськогосподарської фірми

«Інк Магістр Лтд» Товариство з обмеженою відповідальністю,

с. Подвірки, Дергачівського району, Харківської області

до відповідача              Відкритого акціонерного товариства

«Нельгівське хлібоприймальне підприємство»,

ст. Нельгівка, Приморського району, Запорізької області

про                                  стягнення збитків та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Науково-виробничою і сільськогосподарською фірмою «Інк Магістр Лтд» Товариство з обмеженою відповідальністю, с. Подвірки, Дергачівського району, Харківської області було подано позов до Відкритого акціонерного товариства «Нельгівське хлібоприймальне підприємство», ст. Нельгівка, Приморського району, Запорізької області про стягнення суми 253.496,00 грн. збитків та 10.000,00 грн. моральної шкоди (відповідно до уточнених позовних вимог).

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 03.11.2006р. у справі № 9/179/06 (суддя Нечипуренко О.М.) позов задовольнив частково: стягнув з відповідача на користь позивача суму 21.900,40 грн. збитків, суму 2000,00 грн. моральної шкоди. В іншій частині позову відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі та в письмових поясненнях НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ, позивач у справі, вказує на те, що рішення суду прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що відповідач не надав позивачу кількість зерна 3-го класу у заліковій вазі, що позбавило позивача належним чином розпоряджатися кількістю зерна у заліковій вазі, і зірвав купівлю-продаж пшениці 3-го класу між позивачем та покупцем – ВАТ «Агро-Сервіс», привласнивши 33820 кг. пшениці 3-го класу, що належить позивачу, заподіявши цим збитки на суму 27.056,00 грн. Відповідачем також зірвано угоду купівлі-продажу 44,604 тон пшениці 4-го класу між позивачем та ПП Гавриленко В.К., унеможлививши її виконання неповерненням позивачу 44,604 тон пшениці 4-го класу, про що складено акт від 07.07.2003р., чим позивачу спричинено збитків на суму 44.604,00 грн. Судом не звернуто увагу на те, що на першій сторінці договору купівлі-продажу від 03.07.2003р. з ПП Гавриленко В.К. міститься технічна помилка (переплутані місцями слова «покупець» і «продавець»), що підтверджується другою сторінкою договору, яка завірена печатками та підписами сторін, та іншими обставинами справи. Відповідач своїми діями унеможливив своєчасне проведення позивачем сільськогосподарських робіт – посіву соняшника на площі 132 га., що в подальшому спричинило загибель у позивача соняшника врожаю 2003р. на вказаній площі, чим позивачу нанесено збитків в сумі 181.896,00 грн. Невиконанням з боку відповідача своїх договірних зобов’язань було спричинено моральну шкоду позивачу, яку оцінено на суму 10.000,00 грн.

Просить рішення господарського суду Запорізької області від 03.11.2006р. у справі № 9/179/06 частково скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ВАТ «Нельгівське хлібоприймальне підприємство», відповідач у справі, у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти викладених в ній доводів, вказавши на недоведеність позивачем факту заподіяння йому збитків з боку відповідача.

Просить рішення господарського суду Запорізької області від 03.11.2006р. у справі № 9/179/06 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

В судових засіданнях представники сторін підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 64 від 17.01.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Кричмаржевського В.А., Хуторного В.М.

В судовому засіданні 18.01.2007р. розгляд апеляційної скарги на підставі ст.77 ГПК України було відкладено до 14.02.2007р. В судовому засіданні 14.02.2007р. розгляд апеляційної скарги відкладено до 27.02.2007р.

Розпорядженням заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 589 від 26.02.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Мойсеєнко Т.В., Хуторного В.М.

В судовому засіданні 27.02.2007р. на підставі ст.77 ГПК України оголошено перерву до 20.03.2007р.

В судовому засіданні 20.03.2007р. за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні, яке проходило 18.01.2007р. запис розгляду справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Діловодство суду». В наступних судових засіданнях, згідно до відповідних клопотань сторін, розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 10.07.2001р. між ВАТ «Нельгівське хлібоприймальне підприємство» (замовник) і НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ (виконавець) був укладений договір № 112 на юридичне, інформаційно-довідкове обслуговування. В п.4.1 договору зазначено, що вартість наданої послуги по захисту інтересів замовника в суді по кожному конкретному позову (справі) становить 20 % від частково або повністю виграної або захищеної в суді на користь замовника грошової суми ціни позову (враховується також вартість майна, яке розглядається у справі).

17.05.2002р. між ВАТ «Нельгівське хлібоприймальне підприємство» і НВСГФ «Інк Магістр Лтд» була укладена угода до договору № 112 від 10.07.2001р., згідно до умов якої позивач надав послуги по юридичному забезпеченню відносин між ВАТ «Нельгівське ХПП» і ТОВ «Вільний» за договором № 1/н02, в результаті замовником отримана компенсація в об’ємі 345,302 тони пшениці 4-го класу по оплаті за надання замовником послуг клієнту – ТОВ «Вільний». У відповідності з розділом 4 «Розмір і порядок оплати» договору № 112 від 10.07.2001р. замовник (відповідач) 17.05.2002р. переписує на карточку виконавцю (позивачу) у власність 69,604 тони пшениці 4-го класу.

10.07.2002р. між ВАТ «Нельгівське хлібоприймальне підприємство» (підприємство) і НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ (клієнт) був укладений договір № 1007/3, згідно з п.1.1 якого клієнт здає, а підприємство приймає на зберігання зерно пшениці по якісним показникам в межах кондицій.

У відповідності з п.2.4 договору, підприємство зобов’язалось здійснювати відвантаження зерна за першою письмовою вимогою клієнта при умові відсутності заборгованості у клієнта перед підприємством.

У випадку порушення умов договору, сторона, що порушила умови договору, відшкодовує потерпілій стороні збитки у повному обсязі, з урахуванням втраченої вигоди (п.4.3 договору).

На виконання умов договору від 10.07.2002р. № 1007/3, позивач здав, а відповідач прийняв на зберігання зерно пшениці 3-го класу у фактичній вазі 98,987 тон, що склало 98,888 тон у заліковій вазі, що підтверджується відповідними накладними.

Крім того, відповідачем переписано на карточку позивача на зберігання 69,604 тон пшениці 4-го класу, згідно до вищевказаної угоди від 17.05.2002р. до договору № 112 від 10.07.2001р. Як вказує позивач, з цієї партії він продав ТОВ «Меркурій» 25 тон пшениці 4-го класу, у зв’язку з чим залишок на карточці позивача становить 44,604 тон пшениці 4-го класу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання за договором зберігання № 1007/3 від 10.07.2002р. і безпідставно відмовив позивачу у видачі 33820 кг. пшениці 3-го класу на суму 27.056,00 грн., а також 44,604 тон пшениці 4-го класу на суму 44.604,00 грн., внаслідок чого було зірвано угоди позивача з контрагентами, чим позивачу заподіяно збитків на суму 71.793,80 грн. Також позивач вказує на те, що відмовою у видачі пшениці відповідач позбавив позивача оборотних коштів, які останній мав направити на проведення необхідних сільськогосподарських робіт на полях, внаслідок чого загинув соняшник на площі 132 га., чим позивачу спричинено збитків на суму 181.896,00 грн. На думку позивача, протиправними діями відповідача спричинено моральну шкоду діловій репутації позивача перед його партнерами (ПП Гавриленко В.К., ТОВ «Агро-Сервіс» та іншими). Розмір моральної шкоди оцінений позивачем в сумі 10.000,00 грн. У зв’язку з цим, в позові (відповідно до уточнених позовних вимог) ставиться вимога про стягнення з відповідача суми 253.496,00 грн. збитків та 10.000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст.ст. 161, 162, 415 ЦК УРСР, ст.ст. 23, 509, 525, 526, 527, 611, 612, 623, 953 ЦК України, ст.ст. 218, 225 ГК України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення містить ст.193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Аналіз змісту договору від 10.07.2002р. № 1007/3, на якому ґрунтуються спірні правовідносини сторін, свідчить про те, що цей договір є договором зберігання.

Відповідно до ст.413 ЦК УРСР, чинної на момент укладення вказаного договору, за договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

Згідно зі ст.415 ЦК УРСР, особа, що здала майно на схов, вправі в будь-який час зажадати його від охоронця, а охоронець зобов'язаний повернути майно на першу вимогу особи, що здала його на зберігання, незалежно від строку схову.

Аналогічні положення містяться в ЦК України, згідно зі ст.936 якого, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 953 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Позовні вимоги ґрунтуються на доводах про неналежне виконання відповідачем у спірних правовідносинах своїх договірних зобов’язань за договором № 1007/3 від 10.07.2002р., укладеного між сторонами, внаслідок чого заявлені вимоги про стягнення збитків. У зв’язку з цим, слід зазначити наступне.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У відповідності зі ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності зі ст.216 ГК України, господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Згідно з ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Щодо позовних вимог в частині невиконання відповідачем своїх договірних зобов’язань відносно невидачі пшениці 3-го класу на суму 27.056,00 грн., то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Агро-Сервіс» і НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ існували договірні відносини з купівлі-продажу пшениці 3-го класу, що підтверджується відповідним листуванням між вказаними особами та документами бухгалтерського обліку. Згідно вказаних відносин, ТОВ «Агро-Сервіс» мало намір придбати у позивача 93188 кг. пшениці 3-го класу.

Так, ТОВ «Агро-Сервіс» звернулось до позивача з листом про виставлення рахунку на продаж зерна 3-го класу в кількості 93 тон за ціною 800,00 грн. за тону. Позивачем був виставлений ТОВ «Агро-Сервіс» рахунок-фактура № 100603 від 10.06.2003р. на суму 74.550,40 грн., що склало вартість 93,188 тон пшениці 3-го класу за ціною 800,00 грн. за 1 тону.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 10.06.2003р. за № 1006 з проханням відписати по формі № 13 належну позивачу пшеницю 3-го класу в кількості 93188 кг. на користь ТОВ «Агро-Сервіс». В цьому ж листі повідомлялось про перевід власності позивача (пшениці 3-го класу в кількості 93188 кг.) на користь ТОВ «Агро-Сервіс» після письмового підтвердження позивачем про надходження грошових коштів по передплаті на зазначену партію пшениці 3-го класу на розрахунковий рахунок позивача. До листа були додані типова форма № 281, вимога про сплату, копія листа № 206-1 від 02.06.2003р. Направлення вказаних документів на адресу відповідача підтверджується поштовим описом вкладення від 11.06.2003р.

Листом від 13.06.2003р. за № 1306 позивач повідомив відповідача про те, що оплата за 93188 кг. пшениці 3-го класу від ТОВ «Агро-Сервіс» на розрахунковий рахунок НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ надійшла 13.06.2003р. Телеграмою від 13.06.2003р. позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою переписати на покупця - ТОВ «Агро-Сервіс» - вказану кількість пшениці 3-го класу.

02.07.2003р. між НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ і ТОВ «Агро-Сервіс» був складений акт № 207 по угоді купівлі-продажу пшениці 3-го класу, з якого випливає, що ВАТ «Нельгівське ХПП» було видано ТОВ «Агро-Сервіс» лише 65000 кг. пшениці 3-го класу, а 28188 кг. пшениці зберігачем видані не були. Згідно до вказаного акту, позивач зобов’язався протягом 3-х банківських днів повернути ТОВ «Агро-Сервіс» суму 21.900,40 грн. за неотриману останнім кількість пшениці.

Видача відповідачем 65000 кг. пшениці 3-го класу підтверджується накладними №№ 352042, 352043, 352044, 352047. Згідно з накладними, дата відпуску товару - з 24.06.2003р. по 26.06.2003р.

Платіжним дорученням № 45 від 07.07.2003р. позивачем було повернуто ТОВ «Агро-Сервіс» суму 21.900,40 грн., згідно з актом № 207, тобто у зв’язку з невидачею відповідачем пшениці у встановленій кількості.

З викладених вище обставин справи вбачається, що відповідачем були порушені умови п.2.4 договору № 1007/3 від 10.07.2002р., згідно якого відповідач зобов’язався здійснювати відвантаження зерна за першою письмовою вимогою позивача. При цьому судом враховується, що відповідно до вказаної умови договору відвантаження зерна здійснюється відповідачем за умови відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за послуги по зберіганню зерна. З цього приводу слід зазначити наступне.

Як вказує відповідач, у нього на зберіганні відсутній залишок зерна у зв’язку з відрахуванням 8820 кг. пшениці в рахунок оплати за надані елеватором послуги по зберіганню. Проте, всупереч вимогам ст.ст. 33, 34 ГПК України, відповідачем не наданий до суду обґрунтований розрахунок кількості відрахованого зерна, не обґрунтовано розмір вартості послуг елеватору та за який саме період нараховано відповідну суму для оплати послуг по зберіганню. До того ж, за умовами договору № 1007/3 від 10.07.2002р. відповідач не наділений правом на вибір форми розрахунку за послуги зі зберігання зерна, оскільки згідно до умов п.3.5 цього договору, саме позивач обирає відповідну форму розрахунку – в грошовій або в натуральній.

Не знайшли свого документального підтвердження також доводи відповідача щодо укладення з позивачем угоди позики № 7 від 31.05.2002р. і передачі йому у позику 25 тон пшениці. Суду не надано ані самого договору позики № 7 від 31.05.2002р., ані доказів виконання його сторонами, у т.ч. докази передачі зерна позивачу. Надана відповідачем довіреність серії ЯДЗ № 236885 від 25.05.2002р., видана гр. Ковалю Ф.Ф. на отримання пшениці 4-го класу у кількості 25 тон, не є належним доказом виконання угоди позики, оскільки вказаною довіреністю не підтверджується фактичне отримання товарно-матеріальних цінностей. Як вказує позивач, зазначена довіреність стосується продажу позивачем 25 тон пшениці 4-го класу ТОВ «Меркурій» з партії 69,604 тон, яку отримав позивач від відповідача на підставі угоди від 17.05.2002р. Вказаних тверджень відповідачем не спростовано.

З питання з’ясування обставини наявності чи відсутності у позивача перед відповідачем заборгованості за послуги по зберіганню зерна слід зазначити, що позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив здійснити розрахунки зазначених послуг (листи від 26.08.2002р. за № 2608, 26.11.2002р. за № 261102, 02.06.2003р. за № 206-1). Згідно пунктів 2.2 і 2.3 договору № 1007/3 відповідач зобов’язався складати довідки розрахунки в розрізі культур, а строк зберігання вираховувати щомісячно, незалежно від кількості днів зберігання.

Умови договору № 1007/3 від 10.07.2002р. не містять строків проведення розрахунків за послуги по зберіганню зерна. Відповідно до ст.165 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання. Аналогічне положення закріплено в ст.530 ЦК України.

В матеріалах справи міститься лист ВАТ «Нельгівське ХПП» від 13.06.2003р. за № 87, адресований позивачу, з пропозицією погасити заборгованість за послуги по зберіганню зерна. До вказаного листа доданий розрахунок вартості послуг по зберіганню зерна, у т.ч. по пшениці 3-го класу врожаю 2002р. по фізичній вазі 98,987 тон, згідно до якого заборгованість за вказаний період зі зберігання зазначеної кількості пшениці складає суму 3731,50 грн. Як вказує позивач, він отримав вказаний лист лише 17.06.2003р. (згідно поштових штампів на конверті). Розрахунки вартості послуг по зберіганню зерна, зроблені відповідачем, позивач вважає завищеними, посилаючись при цьому на типову форму № 281 та складений одноосібно відповідачем акт звірки № 1 від 31.07.2006р. Відповідачем не надано до суду доказів вручення позивачу листа № 87 від 13.06.2003р. (з відповідним розрахунком послуг по зберіганню зерна) раніше дати - 17.06.2003р. Отже, слід вважати встановленою ту обставину, що угода купівлі-продажу пшениці 3-го класу між НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ і ТОВ «Агро-Сервіс» була частково (в частині невидачі 28188 кг пшениці 3-го класу) зірвана відповідачем ще до моменту пред’явлення відповідачем позивачу вимоги про сплату заборгованості за послуги по зберіганню зерна. У зв’язку з цим, відповідачем не доведено, що позивач мав заборгованість за договором № 1007/3 від 10.07.2002р. (в частині надання послуг по зберіганню пшениці 3-го класу в кількості 98,888 тон у заліковій вазі) за станом на час, коли відповідач мав відписати на користь ТОВ «Агро-Сервіс» пшеницю 3-го класу в кількості 93188 кг. і що строк оплати за послуги по зберіганню зерна настав на вказаний період часу. Позивач також заперечив ту обставину, що має заборгованість перед відповідачем за послуги по зберіганню пшениці.

З огляду на те, що відповідач не підтвердив наявності заборгованості позивача за договором № 1007/3 від 10.07.2002р. по оплаті послуг по зберіганню зерна (пшениці 3-го класу в кількості 98,888 тон у заліковій вазі), відмова відповідача від видачі позивачу зерна на вимогу останнього у заявленій кількості є необґрунтованою і свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов’язань.

Фактично, відповідач відмовився від видачі пшениці 3-го класу в кількості 28188 кг. на суму 21.900,40 грн. При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги доводи позивача про невидачу відповідачем пшениці 3-го класу в кількості 33820 кг. вартістю 27.056,00 грн. Так, як вказувалось вище, позивач за договором № 1007/3 вимагав від відповідача відписати 93188 кг. пшениці 3-го класу, а не всю наявну у відповідача кількість пшениці 3-го класу – 98888 кг. в заліковій вазі. Відповідачем було видано 65000 кг. пшениці 3-го класу. Отже, кількість невиданої пшениці 3-го класу становить 28188 кг. вартістю 21.900,40 грн. Позивач не надав до суду доказів того, що він звертався до відповідача з вимогою відписати всю наявну кількість пшениці 3-го класу (98888 кг. в заліковій вазі).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у справі слід дійти до висновку про те, що невиконанням відповідачем своїх договірних зобов’язань позивачу було спричинено збитків в розмірі 21.900,40 грн., що складає суму повернутої позивачем своєму контрагенту за договором купівлі-продажу - ТОВ «Агро-Сервіс» - передплати за пшеницю 3-го класу в кількості 28188 кг. Отже, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми 21.900,40 грн. збитків в цій частині позову.

Щодо позовних вимог в частині невиконання відповідачем своїх договірних зобов’язань відносно невидачі пшениці 4-го класу на суму 44.604,00 грн., то слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 03.07.2003р. між Приватним підприємцем Гавриленко В.К. (покупець) і НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ (продавець) був укладений договір купівлі-продажу, згідно з п.1 якого продавець зобов’язується поставити та передати у власність покупця товар (майно), а саме пшеницю 4-го класу у кількості 44,604 тон, а покупець зобов’язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Товар повинен бути поставлений покупцю до 01.08.2003р. за рахунок покупця (п.3.1 договору).

Вартість однієї тони пшениці 4-го класу (залікова вага) становить 1000,00 грн. Ціна договору становить 44.604,00 грн., з урахуванням ПДВ (п.4.1 і п.4.2 договору).

Відмовляючи в позові в частині стягнення збитків в сумі 44.604,00 грн., місцевий господарський суд послався на те, що продавцем за договором купівлі-продажу від 03.07.2003р. є ПП Гавриленко В.К., а покупцем - НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ, у зв’язку з чим позивач не мав необхідності звертатися до відповідача з вимогою про відписання 44604 кг.  пшениці 4-го класу, оскільки позивач мав намір придбати пшеницю за таким договором, а не продавати, а відтак, і не міг зазнати збитків внаслідок невидачі пшениці відповідачем.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може внаслідок наступного.

Дійсно, преамбула договору купівлі-продажу від 03.07.2003р. містить вказівку про те, що продавцем за вказаним договором виступає ПП Гавриленко В.К., а покупцем – позивач. В той же час, друга сторінка договору вказує на те, що покупцем товару виступає ПП Гавриленко В.К., а продавцем – позивач. Ця обставина, що продавцем за договором є позивач, а покупцем - ПП Гавриленко В.К. підтверджується також іншими матеріалами справи.

Так, листом від 03.07.2003р. № 307 позивач звернувся до відповідача з проханням відписати по формі № 13 пшеницю 4-го класу в кількості 44,604 тон, згідно договору купівлі-продажу від 03.07.2003р. покупцю - ПП Гавриленко В.К. Підтвердження про оплату товару продавцю позивач просив не вимагати.

07.07.2003р. ПП Гавриленко В.К. в присутності водія та свідків був складений акт (по договору купівлі-продажу пшениці 4-го класу від 03.07.2003р.) про те, що він прибув 07.07.2003р. для отримання від ВАТ «Нельгівське ХПП» 44604 кг. пшениці 4-го класу за названим договором; адміністрація ВАТ «Нельгівське ХПП» після ознайомлення з наданими документами, не пояснюючи причину відмовилась їх прийняти та видати покупцю ПП Гавриленко В.К. 44604 кг. пшениці 4-го класу, згідно до договору купівлі-продажу від 03.07.2003р.

З викладеного вбачається, що відповідачем були порушені умови п.2.4 договору № 1007/3 від 10.07.2002р., згідно якого відповідач зобов’язався здійснювати відвантаження зерна за першою письмовою вимогою позивача. При цьому, відповідачем не було доведено наявності заборгованості позивача за договором № 1007/3 в частині оплати послуг по зберіганню пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон, що могло б бути перешкодою для видачі зерна за вимогою позивача. Відповідачем не наданий до суду обґрунтований розрахунок розміру вартості послуг елеватору (по зберіганню пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон) із зазначенням періоду нарахування таких послуг. Не містить таких розрахунків і лист відповідача за № 87 від 13.06.2003р. з додатком до нього. Як вказувалось вище, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких просив здійснити розрахунки послуг по зберіганню пшениці, обов’язок по складанню яких покладений на відповідача, згідно пунктів 2.2 і 2.3 договору № 1007/3. До того ж, умови договору № 1007/3 не містять строків проведення розрахунків за послуги по зберіганню зерна, і до суду не надано належних доказів того, що відповідач в порядку ст.165 ЦК УРСР (ст.530 ЦК України) звертався до позивача з вимогою про оплату відповідних послуг, у зв’язку з чим відповідачем не доведено, що позивач має заборгованість за договором № 1007/3 від 10.07.2002р. (в частині надання послуг по зберіганню пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон) і що строк оплати за послуги по зберіганню зерна настав.

З огляду на те, що відповідач не підтвердив наявності заборгованості позивача за договором № 1007/3 від 10.07.2002р. по оплаті послуг по зберіганню зерна (пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон), відмова відповідача від видачі позивачу зерна на вимогу останнього у заявленій кількості є необґрунтованою і свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов’язань.

Слід також зазначити, що позивачем надана до суду апеляційної інстанції копія першої сторінки договору купівлі-продажу від 03.07.2003р., укладеного між позивачем і ПП Гавриленко В.К., на якій містяться відповідні виправлення на те, хто саме є покупцем пшениці (ПП Гавриленко В.К.) і хто виступає продавцем пшениці (позивач). Вказані виправлення в тексті договору завірені його сторонами шляхом проставлення їх підписів та печаток із зазначенням «виправлення узгоджене сторонами договору 05.07.2003р.».

Як вказувалось вище, договір від 03.07.2003р. щодо купівлі-продажу пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон між ПП Гавриленко В.К. і позивачем був укладений на суму 44.604,00 грн. (за ціною 1000,00 грн. за 1 тону пшениці). Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов’язань за договором № 1007/3 від 10.07.2002р. щодо невидачі за вимогою позивача пшениці на користь ПП Гавриленко В.К., позивачу були спричинені збитки у вигляді неодержаного прибутку в сумі 44.604,00 грн. Вказану суму позивач міг би одержати за звичайних обставин, якщо б відповідач належним чином виконав свої договірні зобов’язання. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму 44.604,00 грн. збитків, спричинених позивачу невиконанням відповідачем своїх договірних зобов’язань щодо видачі пшениці 4-го класу в кількості 44,604 тон.

Таким чином, місцевий господарський суд внаслідок неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального права, дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 44.604,00 грн. збитків в зазначеній частині позову.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми 181.896,00 грн. збитків внаслідок загибелі соняшнику позивача на площі 132 га. то слід зазначити наступне.

Як вказує позивач, за відсутністю оборотних коштів (внаслідок зриву відповідачем вищевказаних угод купівлі-продажу пшениці з ТОВ «Агро-Сервіс» і ПП Гавриленко В.К.) він своєчасно не зміг провести необхідні сільськогосподарські роботи на площі 132 га. в с. Олександрівка Чернігівського району, що в подальшому призвело до загибелі врожаю соняшника на вказаній площі угідь, чим спричинені збитки в сумі 181.896,00 грн.

Згідно до акту від 03.12.2006р. (складеного за участю позивача, головного агронома, обчислювача-нормувальника та начальника Чернігівської районної станції захисту рослин) списання 132 га. площі посівів соняшника позивача, комісією встановлено, що внаслідок пізнього посіву (липень 2003р.) за станом на 30.11.2003р. не сформувалось насіння соняшника, а підвищена вологість в листопаді 2003р. сприяли появі білої та сірої гнилі.

Розрахунок збитків в сумі 181.896,00 грн. позивачем зроблений з урахуванням середньої врожайності соняшника по Чернігівському району в 2003р. та ринкової вартості соняшника (за формулою 132 га. х 1,04 т/га. х 1325,00 грн./т = 181.896,00 грн.), на підтвердження чого суду надана довідка Управління агропромислового розвитку від 21.06.2006р. № 130, повідомлення Запорізької товарної біржі «Гілея» від 07.07.2003р. за № 362а і від 22.10.2006р. за № 364.

Позивачем також надана суду довідка ТОВ «Агропол» від 11.10.2006р. за вих. № 121, згідно якої оптимальними технологічними строками посіву соняшника в Чернігівському районі Запорізької області є травень – червень. В довідці зазначено, що посів в липні слід відносити до пізнього посіву, оскільки насіння соняшника може не сформуватися.

З викладених вище обставин справи вбачається, що причинами загибелі посіву соняшника на площі 132 га. стало зокрема пізній посів (липень 2003р.) та підвищена вологість в листопаді 2003р. Тобто, однією з причин загибелі врожаю соняшника були несприятливі погодні умови, які не можуть знаходитись в причинному зв’язку з діями відповідача.

Пізній посів соняшника позивач пояснює відсутністю у нього оборотних коштів як наслідок зриву відповідачем угод купівлі-продажу пшениці з ТОВ «Агро-Сервіс» і ПП Гавриленко В.К. На підтвердження відсутності у позивача оборотних коштів в необхідний період для посіву соняшнику в 2003р., позивачем надана суду довідка товариства від 05.02.2007р., в якій зазначено про те, що на кінець червня 2003р. після реалізації сільськогосподарської продукції залишок коштів на рахунку НВСГФ «Інк Магістр Лтд» ТОВ внаслідок господарської діяльності становив 21.900,40 грн., які у зв’язку з невиконанням договірних обов’язків ВАТ «Нельгівське ХПП» були повернуті покупцю ТОВ «Агро-Сервіс», згідно доручення № 45 та акту № 207 від 02.07.2003р. В зазначеній довідці також вказується на те, що загальна заборгованість ВАТ «Нельгівське ХПП» перед позивачем в травні – липні 2003р. становила суму 122.074,47 грн., згідно рішень господарського суду Запорізької області від 29.01.2007р. у справі № 15/286/06-14/341/06 та від 08.11.2006р. у справі № 9/178/06. Позивачем також надана суду приходна-видаткова таблиця за травень-липень 2003р., виписка з банківського рахунку за період з 19.05.2003р. по 19.05.2003р. і фінансові документи (платіжні доручення, рахунки, накладні).

Надаючи оцінку зазначеним вище доказом у їх сукупності можна дійти до висновку про те, що позивачем не доведено належними доказами факту відсутності у нього достатніх грошових оборотних коштів, необхідних для посіву соняшнику у найсприятливий період часу на полях площею 132 га. в 2003р.

Так, предметом позовних вимог у справі № 15/286/06-14/341/06 було стягнення позивачем з ВАТ «Нельгівське ХПП» заборгованості (і моральної шкоди) за договором № 112 від 10.07.2001р. на юридичне та інформаційно-довідкове обслуговування, укладеного між сторонами. Тобто, предметом позову у справі № 15/286/06-14/341/06 було стягнення заборгованості за договором, щодо якого позивачем не висуваються вимоги стосовно його невиконання по справі № 9/179/06, оскільки в межах розгляду справи № 9/179/06 позивач посилається саме на невиконання відповідачем договору № 1007/3 від 10.07.2002р. і спір в межах розгляду справи № 9/179/06 має  місце  саме відносно з’ясування питання про належне чи неналежне виконання сторонами умов договору № 1007/3 від 10.07.2002р., але не умов договору № 112 від 10.07.2001р. Таким чином, рішення господарського суду Запорізької області від 29.01.2007р. у справі № 15/286/06-14/341/06 не є належним доказом підтвердження обставини позбавлення відповідачем позивача оборотних коштів на посів соняшника на полях площею 132 га. в 2003р.

З аналогічних підстав судом не приймається до уваги рішення господарського суду Запорізької області від 08.11.2006р. у справі № 9/178/06. Так, предметом позовних вимог у вказаній справі було стягнення позивачем з ВАТ «Нельгівське ХПП» заборгованості (і моральної шкоди) за договором № 2709 від 27.09.2002р., укладеного між сторонами. Предметом позову у справі № 9/178/06 було стягнення заборгованості за договором, щодо якого позивачем не висуваються вимоги стосовно його невиконання по справі № 9/179/06, оскільки в межах розгляду справи № 9/179/06 позивач посилається саме на невиконання відповідачем договору № 1007/3 від 10.07.2002р. і спір в межах розгляду справи № 9/179/06 точиться саме відносно з’ясування питання про належне чи неналежне виконання сторонами умов договору № 1007/3 від 10.07.2002р., але не умов договору № 2709 від 27.09.2002р. Отже, рішення господарського суду Запорізької області від 08.11.2006р. у справі № 9/178/06 також не є належним доказом підтвердження обставини позбавлення відповідачем позивача оборотних коштів на посів соняшника на полях площею 132 га. в 2003р.

З приходно-видаткової таблиці за травень-липень 2003р., виписки з банківського рахунку за період з 19.05.2003р. по 19.05.2003р. і фінансових документів (платіжні доручення, рахунки, накладні), наданих позивачем, також не вбачається про відсутність у позивача достатніх оборотних коштів, які останній міг би направити на своєчасний посів соняшнику, з метою уникнення в майбутньому можливої загибелі посівів. До того ж, з деяких платіжних доручень вбачається про перерахування позивачем на рахунки своїх контрагентів або до бюджету значних грошових коштів (наприклад, платіжне доручення № 26 від 10.06.2003р. на суму 6375,15 грн., платіжне доручення № 30 від 12.06.2003р. на суму 4050,80 грн., платіжне доручення № 31 від 13.06.2003р. на суму 10.288,72 грн., платіжне доручення № 44 від 29.06.2003р. на суму 2041,75 грн., платіжне доручення № 47 від 04.07.2003р. на суму 5265,00 грн., платіжне доручення № 69 від 31.07.2003р. на суму 5824,10 грн., і т.д.), у зв’язку з чим доводи позивача про відсутність грошових коштів на посів соняшника є необґрунтованими. Як вказує позивач, вартість проведення посівних робіт на 132 га. в 2003р., з урахуванням вартості посівного матеріалу, паливно-мастильних матеріалів, запчастин і т.д., становила 20.000,00 грн., на підтвердження чого позивачем суду наданий акт взаємозаліку від 27.07.2004р., складеного між позивачем і ПП «АФ Григорівська». Отже, до суду не надано належних доказів відсутності у позивача в 2003р. необхідних грошових коштів для посіву соняшника.

Здійснення позивачем посіву соняшника на полях площею 132 га. саме в липні 2003р. (з урахуванням тієї обставини, що посів соняшника в зазначений період часу вважається пізнім посівом, оскільки насіння соняшника можуть не сформуватися), а не в інший найбільш сприятливий час, слід віднести до власної господарської діяльності позивача, яка проводиться зокрема на власний ризик. Тобто, позивач сам несе ризик від власної господарської діяльності, яка може бути і збитковою при певних обставинах (наприклад, несприятливі погодні умови, про що вказувалось вище).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 181.896,00 грн. збитків внаслідок загибелі соняшнику позивача на площі 132 га., є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми 10.000,00 грн. моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, … ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п.4 Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), яких зазнав позивач, та з урахуванням інших обставин.  Зокрема,  враховуються … ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (п.9 Постанови).

Як на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, останній посилається на те, що відповідач порушив умови договору № 1007/3 від 10.07.2002р., а саме: пункти 2.2 – 2.4, 3.1, 4.2, а також вимоги ст.953 ЦК України, чим позивачу спричинена значна шкода діловій репутації перед діловими партнерами (ТОВ «Агро-Сервіс» і ПП Гавриленко В.К.). В письмових поясненнях до апеляційної скарги позивач також посилається на припинення постійних ділових партнерських відносин з ТОВ «Агро-Сервіс», ПП Гавриленко В.К., КСП ім. Щорса та іншими, внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних обов’язків. Припинення партнерських ділових відносин із зазначеними особами позивач вбачає в залишенні без уваги його звернень до цих партнерів з листами про допомогу в період червень – липень 2003р. Наявність моральної шкоди позивач також вбачає в перешкоджанні відповідачем доступу представника позивача разом з ПП Гавриленко В.К. на територію ВАТ «Нельгівське ХПП» (адмінбудівлю) для проведення звірки взаємних розрахунків між сторонами, згідно вимог господарського суду Запорізької області, що зафіксовано в актах від 11.07.2003р. і 19.07.2006р., на підставі чого господарським судом Запорізької області по справі № 9/178/06 накладено на відповідача штраф у розмірі 1000,00 грн. в якості ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону.

Оцінюючи вказані пояснення позивача в сукупності з наданими доказами, суд не вбачає приниження честі, гідності та ділової репутації позивача у спірних правовідносинах. Позивачем не доведено належними доказами наявності у нього втрат немайнового характеру, що могли б настати у зв’язку з приниженням його ділової репутації, а також вчиненням відповідачем дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача. Позивачем не доведений розмір моральної шкоди в сумі 10.000,00 грн. Сам лише факт невиконання контрагентом за договором своїх зобов’язань не може бути доказом спричинення моральної шкоди.

Позивачем не надано суду доказів того, що у нього припинились ділові партнерські відносини з ТОВ «Агро-Сервіс», ПП Гавриленко В.К., КСП ім. Щорса або іншими особами, як наслідок невиконання відповідачем своїх договірних обов’язків. Суду не надано доказів, що залишення без уваги звернень позивача до його партнерів з листами про допомогу у вирощуванні соняшника в період червень – липень 2003р. сталося внаслідок дій або бездіяльності саме відповідача за договором зберігання № 1007/3 від 10.07.2002р.

Щодо перешкоджання відповідачем доступу представника позивача разом з ПП Гавриленко В.К. на територію (адмінбудівлю) ВАТ «Нельгівське ХПП» для проведення звірки взаємних розрахунків між сторонами, згідно вимог господарського суду Запорізької області, на підставі чого господарським судом по справі № 9/178/06 накладено на відповідача штраф у розмірі 1000,00 грн. в якості ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону, то слід зазначити, що зазначені дії відповідача не перебувають в причинному зв’язку з нанесенням позивачу моральної шкоди у вигляді приниження честі, гідності та ділової репутації останнього. Накладення штрафу на відповідача в сумі 1000,00 грн. здійснено господарським судом в порядку п.5 ст.83 ГПК України, якою встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону. Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди внаслідок не пропуску відповідачем представника позивача разом з ПП Гавриленко В.К. на територію ВАТ «Нельгівське ХПП» (адмінбудівлю) для проведення звірки взаємних розрахунків, як і не надано у зв’язку з цим доказів приниження ділової репутації позивача.

З викладених вище обставин справи вбачається, що позивачем не доведено факту наявності моральної шкоди та спричинення такої шкоди відповідачем. Таким чином, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 10.000,00 грн. моральної шкоди позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

З огляду на викладені вище обставини справи, колегія суддів приходить до висновків про часткову обґрунтованість позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 66.504,40 грн. збитків (у т.ч. 21.900,40 грн. збитків за невидачу відповідачем позивачу пшениці 3-го класу в кількості 28,188 тон та 44.604,00 грн. за невидачу відповідачем позивачу пшениці 4-го класу на суму 44.604,00 грн.). В частині стягнення з відповідача суми 5155,60 грн. збитків за невидачу пшениці 3-го класу, суми 181.896,00 грн. збитків внаслідок загибелі соняшнику позивача на площі 132 га та суми 10.000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. У зв’язку з цим, оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід змінити, як прийняте внаслідок неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального права.

Судові витрати по розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, згідно зі ст.49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Науково-виробничої і сільськогосподарської фірми «Інк Магістр Лтд» Товариство з обмеженою відповідальністю, с. Подвірки, Дергачівського району, Харківської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.11.2006р. у справі № 9/179/06 змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Нельгівське хлібоприймальне підприємство», ст. Нельгівка, Приморського району, Запорізької області на користь Науково-виробничої і сільськогосподарської фірми «Інк Магістр Лтд» Товариство з обмеженою відповідальністю, с. Подвірки, Дергачівського району, Харківської області суму 66.504,40 грн. збитків, суму 997,59 грн. державного мита та суму 29,78 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Видачу відповідного наказу із вказівкою необхідних реквізитів доручити господарському суду Запорізької області.