ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2007 р.
№ 20/223

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        В.В.Рибака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши    касаційну скаргу Полтавського обласного комунального підприємства

теплового господарства "Полтаватеплоенерго"

на                            рішення господарського суду Полтавської області від 13.02.2007р. та

постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду

від 27.04.2007р.

у справі            №20/223

за позовом       Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України"

до                         Полтавського обласного комунального підприємства теплового

господарства "Полтаватеплоенерго"

про                       стягнення 4 179 660,84 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Левченко О.Є. (довіреність від 15.05.07 №106/35),

від відповідача: Сотник І.Л. (довіреність №19/54 від 11.01.07),

Данілова Н.Н. (довіреність №19/1056 від 20.04.07),

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавського обласного комунального підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" і просила суд стягнути з останнього 3 568 404,89 грн. основного боргу, 313 427,20 грн. пені, 211 217,25 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 86 612,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором №06/05-933-ТЕ-24 від 01.04.2005р. на постачання природного газу щодо оплати отриманого природного газу.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.02.2007р. (суддя О.А.Киричук), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.04.2007р. (головуючий, суддя Жук Г.А., судді Рудченко С.Г., Агрикова О.В.), позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 156 713,60 грн. пені, 211 217,25 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 86 612,39 грн. В частині стягнення 3 568 404,09 грн. боргу провадження у справі припинено.

Вказані рішення та постанова мотивовані тим, що погашення відповідачем заборгованості у сумі 3 568 404,09 грн. шляхом підписання сторонами протоколу-погодження розрахунків №16/63 від 04.12.2006р., укладеного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №124 від 09.02.2006р., а не шляхом перерахування позивачу грошових коштів, як то передбачено умовами договору №06/05-933-ТЕ-24 від 01.04.2005р., не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді стягнення з останнього пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача пені, нарахованої позивачем за період з 03.05.2006р. по 03.11.2006р.,  суд першої інстанції, керуючись приписами ст.233 ГК України та ч.3 ст.83 ГПК України, дійшов висновку про можливість зменшення заявленої до стягнення суми пені на 50%, а саме з  313 427,20 грн. до 156 713,60 грн.

Припиняючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу у сумі 3 568 404,09 грн., суд виходив з того, що після пред'явлення даного позову зазначена заборгованість погашена відповідачем шляхом підписання сторонами протоколу-погодження розрахунків №16/63 від 04.12.2006р.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції  в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд її скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтована відсутністю вини відповідача у невиконанні грошового зобов'язання внаслідок прострочення позивача, а саме відмовою останнього прийняти виконання зобов'язання шляхом підписання протоколу-погодження розрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №124 від 09.02.2006р.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає  задоволенню з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір №06/05-933-ТЕ-24 від 01.04.2005р. на постачання природного газу, відповідно до умов якого позивач зобов’язався передати, а відповідач –прийняти та оплатити природний газ.

Згідно п.6.1 договору оплата за газ здійснюється грошовими коштами плановими платежами щодекадно до 10, 20 та 30 числа місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється на підставі акта приймання-передачі газу до 10 числа, наступного за звітним.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін прав і обов’язків, визначених ним.

Позивачем здійснено поставку відповідачу природного газу на загальну суму 15 617 988,37 грн., що підтверджується актами приймання-передачі газу, складеними у відповідності до умов п.3.4. договору та підписаними сторонами без будь-яких заперечень та застережень. Відповідач свої зобов'язання щодо оплати прийнятого природного газу здійснив частково у сумі 12 049 584,28 грн.  і його заборгованість перед позивачем на час звернення до суду з даним позовом становила 3 568 404,09 грн., яка, у подальшому була погашена шляхом підписання сторонами протоколу-погодження розрахунків №16/63 від 04.12.2006р., у зв'язку  з чим суд першої інстанції правильно припинив провадження у справі в цій частині позову на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України (відсутній предмет спору).

Враховуючи, що умовами укладеного сторонами договору передбачено, що належним виконанням зобов'язання за цим договором є перерахування відповідачем грошових коштів на рахунок позивача до 10 числа наступного за звітним місяця, колегія суддів погоджується з висновком судів двох інстанцій про те, що проведення розрахунків шляхом підписання протоколу-погодження №16/63 від 04.12.2006р., що не передбаченою умовами договору, не може свідчити про виконання відповідачем своїх зобов'язань у спосіб та строки, визначені договором. Таким чином, суди двох інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розрахунки проведено відповідачем з порушенням строків, визначених договором, що є підставою для стягнення з останнього пені, інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому посилання скаржника на те, що таке прострочення відповідача сталося внаслідок прострочення позивача, який відмовлявся підписувати протокол-погодження, що свідчить про відсутність вини відповідача у невиконанні ним свого грошового зобов'язання, та є підставою для звільнення його від відповідальності, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, ст. 526 ЦК України зобов’язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.7 ст. 193 ГК України, ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов’язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов’язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов’язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Санкції  за прострочку виконання грошових зобов’язань встановлені як статтею 231 ГК України, так і статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так,  згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

При цьому, частина перша  статті 229 ГК України та частина перша ст.625 ЦК України встановлюють виняток із загального правила статей 218 ГК України та 614 ЦК України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов’язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість як стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов’язання, так і стягнення сум, право на яке виникає у кредитора на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов’язання за будь-яких обставин.

Згідно ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Так, зокрема, Цивільним кодексом України встановлені санкції за прострочку виконання грошових зобов’язань, а саме ч.2 ст.625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ч.2 ст.20 ГК України права та законні інтереси суб’єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

До інших способів відносяться, передбачені ст.625 ЦК України річні, як плата за користування чужими  грошовими коштами, правова природа яких,  є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов’язань    (постанова Верховного Суду України у справі №6/132).

Враховуючи приписи названих статей, посилання скаржника на відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за даним позовом з огляду на те, що борг  виник внаслідок прострочення позивача, що полягає у неприйнятті останнім належного виконання,  є безпідставними. Тим більше, що умовами договору не передбачений такий спосіб розрахунків як підписання протоколу-погодження розрахунків.

Колегія суддів вважає, що судами двох інстанцій правильно не застосовані положення  Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію”, оскільки відповідно до ч.1 ст.1 цього Закону, заборгованість з  квартирної  плати  (плати  за утримання житла) та плати за комунальні  послуги  (водо-,  тепло-, газопостачання,  послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі  -  житлово-комунальні послуги)  наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим   Законом   перед   надавачами   житлово-комунальних   послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми  боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Названий Закон набрав чинності 01.07.2003р., а заборгованість відповідача перед позивачем утворилася протягом 2005 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення та постанови.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111  Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Полтавського обласного комунального підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" залишити без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.04.2007р. у справі №20/223  - без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                В.В.Рибак

Суддя                                                                                В.М.Палій