ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2007 р.
№ 29/156-07 (35/214-06)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.

розглянувши  матеріали
касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми “Найс”

на рішення
від 25.04.2007 року

у справі
№ 29/156-07(35/214-06)

господарського суду
Харківської області

за позовом
ТОВ ВКФ “Найс”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю
“Енергосервіс”

про
стягнення 20 118,85 грн.

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
Бублейник В.А. (довіреність від 15.07.2007р. № 15)

від відповідача:
Столяров М.М. (довіреність від 30.03.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Харківської області (суддя Тихий П.В.) від 25.04.2007 року по справі № 29/156-07(35/214-06) в позові відмовлено повністю.

В касаційній скарзі ТОВ ВКФ “Найс” просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2007 року та прийняти нове рішення, яким заявлений позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.213, 631, 637, ч.1 ст.1212 ЦК України, ст.11112 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу відповідач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника позивача, який підтримав викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2003 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір поставки № 02/06м, відповідно до умов якого відповідач повинен був відвантажувати позивачу товар (молоко) за місцем його юридичної адреси. Позивачем були перераховані грошові кошти на поточний рахунок відповідача на загальну суму 14 500,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 515 від 02.06.2003 року та № 569 від 01.07.2003 року.

В позовній заяві зазначено, що оскільки відповідач своїх обов’язків по поставці молока не виконав, а відповідно до положень пункту 3.2 Договору у випадку неможливості постачальником виконати свої обов’язки він повинен повернути грошові кошти, отримані в якості передоплати, протягом 15 календарних днів з моменту отримання таких коштів, у останнього виникло грошове зобов’язання. Позивач просив стягнути борг в сумі 14 500 грн. та на підставі ст. 625 ЦК України втрати від інфляції і 3% річних з простроченої суми, що відповідно до розрахунку, складає 4 408,0  грн. та 1 210,85 грн. відповідно.

Відмовляючи в позові суд виходив із того, що договором № 02/06м від 02.06.2003 року не передбачено строк поставки відповідачем товару, а також не встановлено сторонами строків дії договору. Звідси висновок, що вищенаведений договір діє, обов’язки по цьому договору у сторін існують, тому у позивача  відсутнє право на повернення відповідачем грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

Касаційна інстанція не погоджується з підставами відмови позивачу в заявленому позові.

По-перше, судом не досліджено пункту 4.1 договору сторін в якому йдеться про строк його дії, зокрема про те, що договір діє до виконання сторонами своїх зобов’язань або протягом одного року, якщо зобов’язання сторонами виконані своєчасно і точно в строк. Тому, висновок стосовно того, що сторонами не встановлено строку дії договору не відповідає змісту останнього.

По-друге, суд не дав оцінки змісту п.3.2 договору сторін, відповідно до якого за умови попередньої оплати за товар, і неможливості виконати взяті на себе зобов’язання, “Постачальник” зобов’язаний повернути отримані фінансові кошти протягом 15-ти календарних днів на розрахунковий рахунок “Замовника”, якщо інше не передбачено додатковою угодою до цього Договору. Судом не зроблено висновку з якого моменту у відповідача виникає зобов’язання повернути фінансові кошти отримані від замовника в якості передоплати за поставку йому молока.

Колегія суддів також звертає увагу суду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що правило ч.2 ст.530 ЦК України може застосовуватись лише у двох випадках: 1) до зобов’язань, що ґрунтуються на односторонніх договорах, строк виконання яких не визначено; 2) до зобов’язань, що ґрунтуються на двосторонніх договорах, в яких строк виконання не визначено, - лише щодо боржника, до якого раніше пред’явлена вимога про виконання. В інших випадках ч.2 ст.530 ЦК України застосовуватись не повинна, оскільки строк виконання взаємних зустрічних зобов’язань визначено ч.2 ст.538 ЦК України. Водночас слід враховувати, що сторони договору вправі відійти від правила ч.2 ст.538 ЦК України і встановити строки виконання взаємних зобов’язань відповідно до досягнутої домовленості. Суду слід врахувати, що в даній справі обов’язок по поставці молока виник безпосередньо із факту стовідсоткової передоплати позивачем вартості поставки. Разом з тим суду слід встановити, що стало підставою не поставки більше трьох років після здійснення передоплати товару за договором, та оцінити обставини щодо пред’явлення позивачем відповідачу претензії (а.с.15).

По-третє, в уточненні (а.с. 110) позивач не змінив правових підстав позову, а лише доповнив їх, посилаючись додатково на ст.ст.1212, 1214 ЦК України. Законодавство, яке передбачає правові наслідки порушення зобов’язання та відповідальність за порушення зобов’язання (ст.ст.610, 611, 612, 625 ЦК України), залишилось в якості нормативного обґрунтування позову (а.с.109-110).

Відповідно до ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо встановлення обставин справи, а останні встановлені неповно, справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об’єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ТОВ ВКФ “Найс” від 24.05.2007 року № 37 на рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2007 року у справі

№ 29/156-07(35/214-06) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2007 року у справі № 29/156-07(35/214-06) –скасувати.

Справу № 29/156-07(35/214-06) направити до Господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос