ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

26.07.07р.

Справа № А21/24-07

За позовом  прокурора Жовтневого району м.Дніпропетровська, в інтересах держави вособі Дніпропетровського обласного відділеня Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпропетровськ.

до  відповідача закритого акціонерного товариства „Юнікон”, м.Дніпропетровськ

про стягнення 60721 грн. 22 коп.

Суддя  Алмазова І.В.

Представники сторін:

від прокурора - Рижик Т.М.,- пом.прокурора, посвідч.№94 дісно до 05.07.2012р.

від позивача – Петренко Н.В. – провідний спеціаліст, дов.№03-06/0395 від 17.04.07р.

від відповідача – Тарасюк О.Л., представник, дов.№59 від 29.12.2006р.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Жовтневого району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпропетровська звернувся з позовом про стягнення  з відповідача 60 721грн. 22коп.  адміністративно-господарських  санкцій, в обґрунтування позовних вимог посилається на визначення у Законі України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (надалі –Закон), нормативу робочих місць для обов’язкового працевлаштування на підприємстві інвалідів та у випадку, якщо їх кількість менша, ніж встановлений норматив, –обов’язок сплатити адміністративно-господарські  санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування  інваліда і не зайняте ним. Визначає, що на протязі 2006р. на підприємстві відповідача не працювали 2 інваліди, що підтверджено звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10–П1.

Відповідач у запереченнях проти адміністративного позову (вхідний від 25.07.2007р. №16304)  пояснює, що протягом 2006р.   за середньообліковою чисельністю працювало 429 осіб, з яких 15 інвалідів, що на двох осіб кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом. Доводить, що на підприємстві створена атестаційна комісія, яка провела атестацію і визначила робочі місця, де можливе працевлаштування інвалідів і означені робочі місця включені до штатного розкладу відповідача на 2006 рік. На протязі 2006 року ним щомісячно подавалися до Жовтневого районного центру зайнятості звіти про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках; звертався з проханням направити до нього інвалідів для працевлаштування до Дніпропетровського обласного центру зайнятості, відділу соціального захисту населення Жовтневого району м. Дніпропетровська, Жовтневого районного центру зайнятості м.Дніпропетровська. Крім цього, розміщував оголошення про наявність вакантних посад для інвалідів в місцевій пресі та на Інтернет сайті www.rabota.com.ua. Доводить, що відповідачем власними силами були знайдені та працевлаштовані на протязі 2006 року 5 інвалідів,  службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту для працевлаштування до відповідача були направлені лише 2 інваліди, але виявив бажання працевлаштуватися лише один.

Дослідивши матеріали справи,  заслухавши представників сторін, суд, -

в с т а н о в и в:

У відповідності зі звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-П1 (річна) за 2006рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства становила 429 осіб, з середньорічною заробітною платою штатного працівника   30 361грн. 00коп., кількість робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів згідно з ст.19 Закону  складає 17 місць, фактично за даними розділу І звіту на підприємстві відповідача у 2006 році   працювали 15 інвалідів, не зайнято інвалідами два місця.

Відповідно ст. 18 Закону Підприємства, установи,  організації,  фізичні   особи,   які використовують  найману працю,  зобов'язані виділяти та створювати робочі  місця  для  працевлаштування  інвалідів,  у   тому   числі спеціальні   робочі  місця,  створювати  для  них  умови  праці  з урахуванням індивідуальних програм  реабілітації  і  забезпечувати інші    соціально-економічні    гарантії,    передбачені    чинним законодавством,  надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,  і звітувати Фонду   соціального   захисту   інвалідів   про   зайнятість    та працевлаштування  інвалідів  у  порядку,  встановленому  Кабінетом Міністрів України. За ст.19 Закону державна служба зайнятості здійснює пошук  підходящої  роботи  відповідно  до рекомендацій МСЕК,  наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Підприємства, установи,    організації,    у    тому    числі підприємства,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичні  особи,  які  використовують  найману  працю,   самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Керівники підприємств,  установ,  організацій,  у тому  числі підприємств,   організацій   громадських   організацій  інвалідів, фізичні  особи,  які  використовують   найману   працю,   у   разі незабезпечення    виконання    нормативів    робочих   місць   для працевлаштування інвалідів,  неподання Фонду  соціального  захисту інвалідів  звіту  про  зайнятість  та  працевлаштування  інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Таким чином, на підприємство законодавством з питань захищеності інвалідів в Україні покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, обов’язок надання інформації про наявність означених робочих місць.

Як йдеться з матеріалів справи, та зазначено вище, на протязі 2006 р. на підприємстві відповідача відповідно встановленому нормативу не працювали 2 інваліди і відповідачем здійснені заходи щодо їх працевлаштування  згідно вимог законодавства України: щомісячно направлялися звіти до Жовтневого районного центру зайнятості, до Дніпропетровського обласного центру зайнятості, здійснено друкування оголошень у місцевій пресі, що також підтверджено листом Жовтневого районного центру зайнятості від 12.06.2007р. (а.с.17), листом Управління праці та соціального захисту населення від 14.05.2007р. №2720 (а.с.18) та доказами листування відповідача (в справі). Достовірність таких звернень відповідача також не заперечує позивач.

У відповідності зі ст.20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману   працю,   де середньооблікова   чисельність   працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  передбаченим  статтею  19  цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські   санкції,   сума   яких визначається  в  розмірі  середньої  річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  установі,  організації, у тому числі підприємстві, організації громадських  організацій  інвалідів, фізичної  особи,  яка  використовує найману працю, за кожне робоче місце,  призначене  для  працевлаштування  інваліда  і  не зайняте інвалідом.  Для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі підприємств,   організацій   громадських   організацій  інвалідів, фізичних   осіб,   на  яких  працює  від  8  до  15  осіб,  розмір адміністративно-господарських  санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в   розмірі   половини середньої річної заробітної плати на відповідному  підприємстві,  в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських  організацій  інвалідів, у фізичної  особи,  яка  використовує  найману працю.

Сплату штрафних санкцій підприємства проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів).

Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає,  або на яку він вільно погоджується, використання примусової праці забороняється.

Згідно ст.ст.4, 8 Закону України „Про зайнятість населення” зазначено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні добровільність праці, вибір, або зміну професії та виду діяльності. Громадяни мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій, індивідуального селянського (фермерського) господарства і до іншого роботодавця або при безоплатному сприянні державної служби зайнятості.

Беручи до уваги зазначене, та те, що на час розгляду справи докази в підтвердження факту, що інваліди для працевлаштування були направлені на підприємство відповідача, або безпосередньо зверталися на підприємство відповідача для працевлаштування і останній відмовив в їх прийнятті, відсутні підстави для накладення адміністративно-господарських санкцій, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 18,18-1, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”,   ст.ст. 162, 163 КАС України,  суд, -

ПОСТАНОВИВ:

–          в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно зі ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст. 186 КАС України.

Суддя

І.В. Алмазова