ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.01.07                                                                                       Справа №9/30д/06-7/66д/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників:

позивача – нез’явився

відповідача –  Житника В.П., ліквідатора, та Осауленка В.М., дов. від 20.12.2006р.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Інтертехсервіс”, м.Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 09.03.2006 року

у справі № 9/30д(06)-7/66д(06)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Інтертехсервіс”, м.Запоріжжя

до    Товариства з обмеженою відповідальністю „Запоріжкабельсервіс”, м.Запоріжжя

про визнання договору недійсним

Установив:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 09.03.2006р. у справі №9/30д(06)-7/66д(06) (суддя Кутіщева Н.С.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що підставою виникнення права вимоги за договором від 29.03.2002р. №1 став пункт 1 цього договору, а саме, договір купівлі-продажу від 30.07.2001р. згідно з накладною на відпуск товарно-матеріальних цінностей №КС-65 від 30.07.2001р. Договір про уступку права вимоги від 29.03.2002р., укладений між сторонами, законодавству не суперечить.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим актом, позивач оскаржив його до суду апеляційної інстанції, звернувшись з відповідною апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що господарський суд виніс спірне рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права: не застосував приписи статті 48 Цивільного кодексу України 1963р., відповідно до якої недійсною є угода, яка суперечить вимогам закону. На його думку договір уступки є договором факторингу, а тому при його укладанні сторонами не був врахований Закон України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, згідно з яким станом на 29.03.2002р. існували певні обмеження, які не дозволяли використовувати таку господарську операцію всім без виключення суб’єктам підприємництва. Сторона, яка фактично виступає у договорі як фактор, тобто, особа, яка надає фінансові ресурси за передане право кредитора у грошовому зобов’язанні, має володіти статусом фінансової установи, за відсутності якого надання факторингових  послуг  не відповідає закону, а оскільки, позивач не був і не є фінансовою установою, він у розумінні закону не може виступати як сторона у договорі факторингу. А тому на його думку цей договір факторингу повинен бути визнаний недійсним на підставі статті 48 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що погоджується з висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

У зв’язку з касаційними оскарженнями ухвал Запорізького апеляційного господарського суду від 10.04.2006р. про прийняття апеляційної скарги, та Вищого господарського суду України від 29.06.2006р., провадження з розгляду апеляційної скарги ТОВ „НВП„Інтертехсервіс” у цій справі було зупинено до повернення матеріалів справи до апеляційної інстанції.

08.12.2006р. апеляційне провадження поновлено, призначено судове засідання з розгляду апеляційної скарги ТОВ „НВП„Інтертехсервіс”, м.Запоріжжя, на 19.01.2007р. на 10-30год.

За розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду №83 від 18 січня 2007р. справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кричмаржевського В.А.(головуючого), Мірошниченка М.В. і Хуторного В.М.

Суть спору.

29.03.2003р. між сторонами у справі укладений договір №1 про уступку права вимоги, за яким  відповідач – ТОВ „Запоріжкабельсервіс” уступає позивачеві – ТОВ  „НВП „Інтертехсервіс” права кредитора за угодою купівлі-продажу у відповідності до накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей №КС-65 від 30.07.2001р., згідно з якою відповідачем-постачальником була здійснена поставка товару Приватному підприємству „Стробер”, яким товар: анкерні болти, металоконструкції кіосків, ларків, павільонів тощо по його ж довіреності ЯГХ №035081 був отриманий.

Позивач у справі – заявник апеляційної скарги вважає укладений 29.03.2003р. договір про уступку права вимоги, за яким до нього перейшло право вимагати від боржника – Приватного підприємства „Стробер” заборгованість за відпущений товар у розмірі 126.049грн.97коп., недійсним, оскільки на момент укладення він не відповідав вимогам законодавства, що і стало предметом спору.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963р.), що діяв на момент виникнення господарських відносин сторін, угодами визнаються дії організацій, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків.

А тому твердження позивача про те, що передача товару за накладною, без укладення договору купівлі-продажу, не є підтвердженням укладення договору купівлі-продажу, а також те, що йому за договором уступки права вимоги передавалось  зобов’язання, яке є не реальним і виникло не на підставі договору купівлі-продажу, внаслідок чого у договорі уступки взагалі не визначено його предмет, оскільки невірно визначено підставу виникнення права вимоги, є помилковим та таким, що не відповідає дійсності.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов’язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов’язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Форма договору купівлі-продажу може бути усна, письмова проста та нотаріальна. Суттєвими умовами даного виду договору є його предмет та ціна.

Згідно зі статтею 153 того ж Кодексу угода вважається укладеною, якщо сторонами досягнута згода по всіх суттєвих умовах. Суттєвими умовами вважаються такі умови, які визнані такими по закону або необхідні для договорів даного виду, а також такі умови, відносно яких по заяві однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 4 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963р.), що діяв на час здійснення поставки товару, передбачалося, що цивільні права і обов’язки  виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоча і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов’язки. Відповідно до цього цивільні права і обов’язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Із матеріалів справи вбачається, що усі суттєві умови за договором купівлі-продажу від 30.07.2001р. у формі накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей від 30.07.2001р. №КС-65  були виконані. У накладній були зазначені найменування продукції, її ціна, одиниця виміру, сума. Факт одержання товару Приватним підприємством „Стробер” підтверджується його довіреністю на представника – Бера О.Р.

Таким чином, підстава виникнення права вимоги за договором уступки права вимоги від 29.03.2002р. чітко вказана у пункті 1 цього договору, а саме (дослівно): „Сторона 1 (ТОВ.„Запоріжкабельсервіс”) уступає свої права кредитора за договором купівлі-продажу від 30.07.2001р. (згідно з накладною на відпуск ТМЦ №КС-65 від 30.07.2001р.), укладеному з Приватним  підприємством „Стробер”, далі „Боржник”.

Щодо посилання заявника апеляційної скарги на Закон України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, то воно є безпідставним, оскільки  взагалі не стосується вищезазначених правовідносин.

Цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових  послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг (п.1 ст.2 Закону), встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Згідно зі статтею 1 Закону „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” фінансовою установою є юридична  особа,  яка  відповідно  до закону  надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного  реєстру  у  порядку, встановленому законом. До фінансових  установ  належать  банки,  кредитні спілки, ломбарди, лізингові  компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи  накопичувального  пенсійного забезпечення,  інвестиційні фонди  і  компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

А згідно зі Статутом позивача – особи, що подала апеляційну скаргу, останній є товариством з обмеженою відповідальністю і не займається наданням фінансових послуг у розумінні вищевказаного Закону.

Відповідно до пункту 5.1 статті 1 Закону фінансова послуга - операції з  фінансовими  активами,  що здійснюються  в  інтересах  третіх  осіб  за власний рахунок чи за рахунок цих осіб,  а у випадках,  передбачених законодавством, - і за  рахунок  залучених від інших осіб фінансових активів,  з метою отримання прибутку або  збереження  реальної  вартості  фінансових активів.

Із вищезгаданого випливає, що заявник апеляційної скарги – позивач у справі не є фінансовою установою і у його правовідносинах з відповідачем стосовно договору уступки права вимоги від 29.03.2002р. не слід застосовувати норми Закону „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”.

Договір уступки права вимоги від 29.03.2002р. відповідає вимогам статті 197 Цивільного кодексу УРСР – в редакції 1963р., що діяв на час його укладення.

Вказані обставини досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушень або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Інтертехсервіс”, м.Запоріжжя, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 09.03.2006р. у справі №9/30д(06)-7/66д(06) - без змін.