донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

23.07.2007 р.
справа №2-65/07

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Алєєвої  І.В.

суддів

Величко  Н.Л. , Шевкової  Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача:

ОСОБА_1., ОСОБА_2.- довіреність
№НОМЕР_1,

від відповідача 1:
від відповідача 2:

не з”явився; ліквідатор
відповідача 1:-ОСОБА_3.,  ОСОБА_4
-довіреність від 20.07.07р.

від третіх осіб:

не з"явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Приватного підприємства "
Труш Т. М." м. Маріуполь

на рішення (ухвалу)
господарського суду

Жовтневого районного суду м.Маріуполя

від

28.04.2007 року

по справі

№2-65/07 (суддя  Папаценко П.І.)

за позовом

ОСОБА_1 м. Маріуполь

до  треті особи

Товариства з обмеженою
відповідальністю „Маріфарм” м.Маріуполь Приватного підприємства "Труш Т.
М" м. Маріуполь ОСОБА_5 м.Маріуполь Кооператив „Нептун” м.Маріуполь

про

визнання недійсним договору
купівлі - продажу НОМЕР_1 (в редакції заяв від 10.08.06р., 25.10.06р. (т.1,
л.с.69-72)

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, ОСОБА_1 м.Маріуполь,
звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю „Маріфарм” м.Маріуполь та Приватного підприємства
„Труш Т.М.” м.Маріуполь з позовом про визнання недійсним договору НОМЕР_1.
купівлі-продажу нежилого приміщення Літ.А-5 (цоколь), загальною площею
248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку №АДРЕСА_1 в м.Маріуполі,
укладеного між продавцем ТОВ „Маріфарм” в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. і
покупцем ПП „Труш Т.М.” в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 Труш Т.М. та стягнення солідарно з
відповідачів моральної шкоди у розмірі 10000грн. За письмовою заявою від
11.08.06р. позивач змінив та доповнив позовні вимоги та просив суд зобов'язати
ПП „Труш Т.М.” звільнити вказане приміщення, за письмовою заявою від 25.10.06р.
позивач просив позовні вимоги в цій частині залишити без розгляду.

Фактично змінені позовні вимоги
були зведені до вимог про визнання недійсним договору НОМЕР_1. купівлі-продажу
нежилого приміщення (заява від 25.10.06р., т.1, л.с.133).

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 25.10.06р. залишена без розгляду позовна заява ОСОБА_1. у
частині позовних вимог про зобов'язання ПП „Труш Т.М.” звільнити нежиле
приміщення Літ.А-5 (цоколь), загальною площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000
частини будинку №АДРЕСА_1 в м.Маріуполі.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 28.04.07р. позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Був
визнаний недійсним договор НОМЕР_1. купівлі-продажу нежилого приміщення Літ.А-5
(цоколь), загальною площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку
№АДРЕСА_1 в м.Маріуполі, укладений між продавцем ТОВ „Маріфарм” в особі
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. і покупцем ПП „Труш Т.М.” в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 Труш Т.М.
Зобов'язано  ПП „Труш Т.М.” повернути ТОВ
„Маріфарм” у власність нежиле приміщення Літ.А-5 (цоколь), загальною площею
248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку №АДРЕСА_1 в м.Маріуполі та
стягнено з ТОВ „Маріфарм” на користь ПП „Труш Т.М.” 10000грн. В іншій частині
позовних вимог було відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення, суд
першої інстанції зазначив на наявність порушення зазначених Статутом прав
позивача, який звернувся до суду саме за їх захистом, а не за захистом прав
юридичної особи - ТОВ „Маріфарм”. Дослідивши
обставини справи та наявні в матеріалах справи документи, суд першої
інстанції дійшов висновку, що спіона угода була укладена всупереч встановленим
цілям діяльності товариства, визначеним його Статутом, та є недійсною
відповідно до приписів ст.50 Цивільного кодексу України (в редакції 1963р.).

Відповідач 2, Приватне підприємство
„Труш Т.М.” м.Маріуполь, з рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від
28.04.07р не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення
Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.04.07р. по справі №2-65/07  від 28.04.07р. скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення суду
першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального
права та в підтвердження своїх доводів посилається на наступне.

По-перше, скаржник не погоджується
з висновком суду першої інстанції стосовно того, що спірний договір
купівлі-продажу  НОМЕР_1. укладено з
порушенням ст.62 ЦК УРСР, наполягає на тому, що такий висновок не відповідає
вимогам закону, при цьому зазначає, що відповідач 1 при укладенні спірної угоди
діяв через ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5., тобто свого уповноваженого представника,
повноваження якого ґрунтуються на законі та Статуті, а Відповідач 2 при
укладенні зазначеного договору діяв через свого повноважного представника
-ІНФОРМАЦІЯ_1 Труш Т.М., повноваження якого, в свою чергу, також ґрунтуються на
законі та Статуті підприємства. ОСОБА_5. дійсно є власником відповідача 2, йому
належать корпоративні права відносно відповідача 2, але при цьому
представницькі функції він не здійснює. З урахуванням викладеного, скаржник
вважає, що договір купівлі-продажу від 14.05.03р. не може розглядатися як
такий, що укладений ОСОБА_5. від імені особи, яку він представляє (відповідач
1), оскільки спірна угода ні особисто в інтересах зазначеної особи ні в
інтересах іншої особи, яку він представляє, не укладалась. З огляду на наведене
скаржник наполягає на тому, що суд першої інстанції безпідставно застосував до
спірних відносин положення ст.62 УРСР..

По-друге, порушення норм
матеріального права, на думку скаржника, відбулось судом першої інстанції
внаслідок того, що він дійшов помилкового висновку в рішенні про порушення
положень ст.ст.49,51 Закону України „Про господарські товариства”. Апелянт
посилається на п.1.10, абз.2 п.7.3, п.п.12.1-12.3 Статуту відповідача 1 та з
огляду на наведені положення Статуту зазначає, що відповідач 1 вступає у
договірні відносини з іншими господарюючими суб'єктами в особі виконавчого
органу -ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому Статутом не передбачено будь-яких обмежень для
ІНФОРМАЦІЯ_1 у питаннях укладення угод, у зв'язку з чим рішення загальних
зборів або згоди позивача на укладення оспорюваної угоди для ІНФОРМАЦІЯ_1 не
вимагалося. З урахуванням викладеного заявник апеляційної скарги наполягає на
тому, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідача 1 по укладенню угоди з другим
відповідачем купівлі-продажу від 10.05.03р. не можуть розглядатися як такі, що
вчинені з перевищенням повноважень, наданих йому Статутом та законом, а факт
незатвердження цієї угоди загальними зборами товариства не є за законом
підставою для визнання такої угоди недійсною. На підтвердження цієї позиції
скаржник посилається також на процесуальні документи вищих судових інстанцій з
аналогічних справ.

Заявник апеляційної скарги вважає
також, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач звернувся до
суду за захистом саме своїх прав (на розподіл прибутку, на затвердження
договорів),  зроблений з порушенням норм
матеріального та процесуального права та наполягає на тому, що до зазначеного
висновку суд дійшов, не встановивши обсяг прав, якими володіє учасник
товариства з обмеженою відповідальністю та не врахувавши приписи ст.10 Закону
України „Про господарські товариства”, якою встановлений перелік прав, що
належать позивачу як власнику частки у статутному фонді. Крім зазначеного,
відповідач 2 в апеляційній скарзі посилається на ст.12 вказаного Закону та
зазначає, що саме товариство, а не його учасники, є власником майна, набутого в
результаті здійснення підприємницької діяльності. Тобто власником спірного
приміщення є саме відповідач 1, який згідно чинного законодавства має право
вчиняти по відношенню до свого майна дії, що не порушують закон, в той час як
позивачу право власності на спірне нежиле приміщення взагалі ніколи  не належало.

Скаржник вважає, що оскільки
позивач не був власником спірного нежитлового приміщення, яке було предметом
угоди, та, відповідно, безпосередньо його права не були порушені, зазначене
свідчить про необхідність закриття провадження по справі на підставі п.1 ст.205
ЦПК України.

В апеляційній скарзі Відповідач 2
наполягає також на тому, що суд першої інстанції, приходячи до висновків про
задоволення позову не встановив, про захист саме яких своїх порушених прав
звернувся позивач до суду та чи відповідають викладені в позовній заяві вимоги
встановленому для даного випадку способу захисту цих прав, та прийняв рішення з
порушенням ст.3 ЦПК України та ст.ст. 1, 12 ГПК України.

З огляду на наведене зазначає
також, що суд помилково застосував до спірних правовідносин і положення ст.50
ЦК України.

Позивач, ОСОБА_1, відзивів на
апеляційну скаргу не надав, в засіданні апеляційної інстанції обґрунтованих
заперечень на доводи апеляційної скарги не надав, рішення суду першої інстанції
вважає законним та обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач 1, відзиву на апеляційну
скаргу не надав, в засідання апеляційної інстанції не з'явився. Присутній в
засіданні апеляційної інстанції ліквідатор відповідача 1 -арбітражний керуючий
ОСОБА_3., призначений за ухвалою господарського суду Донецької області від
-9.03.06р. (т.1, л.с. 40) пояснив, що відповідач 1 -Товариство з обмеженою
відповідальністю „Маріфарм” було визнано банкрутом на підставі п.2 ст.52 Закону
України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом”, заперечень проти доводів апеляційної скарги не надав та зазначив,
що  перегляд спірного рішення
Жовтневого  районного суду м.Маріуполя
від 28.04.07р. може відбуватись на розсуд апеляційної інстанції.

Третя особа, ОСОБА_5 м.Маріуполь,
відзив на апеляційну скаргу не надав, в засідання апеляційної інстанції не
з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Третя особа,  Кооператив „Нептун” м.Маріуполь, відзив на
апеляційну скаргу не надав, в засідання апеляційної інстанції не з'явився, за
письмовою заявою № 26 від 26.07.07р. (вх. 01-18/4555 від 18.07.07р.) просив
розглядати апеляційну скаргу без участі його представника.

Фіксація судового процесу
здійснювалась за допомогою технічних засобів відповідно до ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу України.

За розпорядженням першого
заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.07р.
для розгляду апеляційної скарги
відповідача 2 по справі № 2-65/07 призначена колегія суддів у складі:
Алєєвої І.В. (головуючий), судді М”ясищева А.М., судді Шевкової Т.А.

За розпорядженням першого
заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 23.07.07р. у
зв'язку з відпусткою судді М”ясищева А.М. для розгляду апеляційної скарги  відповідача 2 по справі № 2-65/07 змінена та
призначена колегія суддів у складі: Алєєвої І.В. (головуючий), судді Величко
Н.Л., судді Шевкової Т.А.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський
суд  встановив.

Розпорядженням Маріупольського
міського голови від 18.01.01р. № 50р зареєстроване Товариство з обмеженою
відповідальністю „Маріфарм”, його Установчий договір та Статут, затверджені
рішенням зборів засновників від 11.01.01р., згідно яких засновниками товариства
є  ОСОБА_5. і ОСОБА_1., доля кожного із
них у статутному фонді товариства складає 5900 грн. - 50%, створений статутний
фонд товариства у розмірі 11800грн.  ТОВ
„Маріфарм” є юридичною особою з колективною формою власності (т.1, л.с.7-17).

За договором купівлі -продажу №
НОМЕР_3, посвідченим нотаріусом 12.12.01р. ТОВ „Маріфарм” м.Маріуполь придбало
у Маріупольського управління міського майна нежиле приміщення Літ.А-5 (цоколь),
загальною площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку №АДРЕСА_1 в
м.Маріуполі та стало його власником (т.1, л.с.20-24).

За договором купівлі-продажу
НОМЕР_1. (т.1, л.с. 18)  ТОВ „Маріфарм”
(продавець) в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. продав, а  ПП „Труш Т.М.” м.Маріуполь (покупець) в особі
ІНФОРМАЦІЯ_1 Труш Т.М. купив зазначене нежиле приміщення Літ.А-5 (цоколь), загальною
площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку №АДРЕСА_1 в м.Маріуполі
та стало його власником, що підтверджується довідкою Маріупольського бюро
технічної інвентаризації від 28.07.06р. (т.1, л.с.73).

Визнаючи зазначений договір
купівлі-продажу НОМЕР_1. недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_5. є директором відповідача 1 та власником відповідача 2, що свідчить про
укладення спірної угоди купівлі-продажу НОМЕР_1.  з порушенням ст.62 ЦК УРСР (1963р.), ОСОБА_5.
при укладенні спірної угоди безпідставно занизив ціну відчуження та порушив
вимоги ст.ст. 59, 41 Закону України „Про господарські товариства”, оскільки
вирішення питання про затвердження угод, укладених на суму, що перевищує розмір
статутного фонду згідно зазначених норм відноситься до компетенції загальних
зборів товариства, а також з того, що позивач звернувся до суду з позовом про
захист саме своїх прав щодо розподілу прибутку, затвердження договорів, а не з
метою захисту прав відповідача 1. Проте, такий висновок Жовтневого районного
суду м.Маріуполя є результатом неправильного тлумачення чинного законодавства з
огляду на наступне.

За приписами ст.12 Закону України
„Про господарськи товариства” № 1576-ХП від 19.09.91р. (зі змінами та
доповненнями) товариство є власником
майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до п.7 Статуту
відповідача 1, затвердженого рішенням зборів засновників від 11.01.01р. та
зареєстрованого  Розпорядженням
Маріупольського міського голови від 18.01.01р. № 50р, товариство є власником
майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції під час розгляду справи та підтверджується матеріалами справи,
відповідач 1 -ТОВ „Маріфарм” набув права власності на нежиле приміщення Літ.А-5
(цоколь), загальною площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000 частини будинку
№АДРЕСА_1 в м.Маріуполі за договором купівлі-продажу № НОМЕР_3, що був
нотаріально посвідчений та про що було зроблено запис в реєстр за номером 1992
(т.1, л.с. 24). На момент укладення спірної угоди відповідач 2 був єдиним
власником спірного приміщення.

Відповідно до вимог ст.4 Закону
України „Про власність” від 07.02.91р. № 697-ХП, що був чинний на момент
укладення спірної угоди, саме власник був вправі вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, що не суперечать закону. Таким чином, укладаючи спірну угоду
купівлі-продажу НОМЕР_1., відповідач 1 -ТОВ „Маріфарм” м.Маріуполь
розпоряджався належним йому майном на свій власний розсуд та діяв в межах
закону.

Згідно п.7.3 Статуту товариство має
право, якщо інше не передбачено чинним законодавством, продавати і передавати
іншим підприємствам, організаціям та установам, обмінювати, надавати в оренду
та таке інше належні йому будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби та
інше.

Враховуючи, що матеріалами справи
підтверджується належність проданого за спірним договором купівлі-продажу
нежилого приміщення саме відповідачу 1, а також те, що позивач не є власником
нежилого приміщення, яке було предметом спірної угоди купівлі-продажу і,
відповідно, його права при укладенні договору купівлі-продажу порушені не були,
в той час як суд першої інстанції зазначив про порушення саме прав позивача,
судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що  рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя
підлягає скасуванню.

Крім зазначеного, з матеріалів
справи, зокрема Статуту ТОВ „Маріфарм”, не вбачається норми чи положення, які б
встановлювали обмеження повноважень генерального ІНФОРМАЦІЯ_1 по укладенню
господарських угод певною сумою. Віднесення статутом Товариства до компетенції
загальних зборів засновників повноважень по затвердженню угод на суму, що
перевищує розмір статутного фонду (п.10.2 Статуту) не стосується обмежень
повноважень генерального ІНФОРМАЦІЯ_1 на укладення таких угод, а є обмеженням
його повноважень по їх затвердженню. Слід також зазначити, що згідно
Установчого договору та Статуту відповідача 1, затвердженого рішенням зборів
засновників від 11.01.01р. та зареєстрованого
Розпорядженням Маріупольського міського голови від 18.01.01р. № 50р статутний
фонд ТОВ „Маріфарм” складає 11800гривен, в той час, як спірна угода
купівлі-продажу укладена на суму 10000грн., тобто суму меншу, ніж сума
статутного фонду товариства.

Крім цього, при прийнятті
постанови, за якою скасовується рішення суду першої інстанції, судова колегія
також враховує наступне.

За матеріалами справи саме
відповідач 1 був власником не житлового приміщення, розташованого за адресою:
м.Маріуполь, АДРЕСА_1, а позивачу, ОСОБА_1, у статутному фонді відповідача 2
належить частка у розмірі 50%,  право
власності на вищезазначене  нежитлове
приміщення  позивачу ніколи не належало.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що позивач
має право ставити питання про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежилого приміщення НОМЕР_1р., укладеного між ТОВ „Маріфарм”
(продавець) та ПП „Труш Т.М.” м.Маріуполь (покупець), оскільки при укладанні
зазначеного договору були порушені права позивача. Проте, суд першої інстанції
не встановив з вимогою про захист яких саме прав звернувся до суду позивач, та
не встановив відповідність викладених в позовній заяві вимог встановленому для
даного випадку способу захисту цих прав.

За приписами статті 1
Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули
статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до
господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивач звернувся до суду з вимогою
визнати спірну угоду недійсною як таку, що не відповідає вимогам закону. Проте,
як вбачається з матеріалів справи, позивач не належить до кола суб'єктів, між
якими виникли спірні правовідносини щодо укладення договору, позивач не є
стороною спірного договору купівлі-продажу, а укладеним договором не порушено
безпосередніх прав позивача, оскільки на момент укладення договору
купівлі-продажу власником майна була юридична особа, а не позивач. Право на
звернення до суду із вимогою про визнання правочинів недійсними мають сторони,
між якими укладено правочин, та інші особи, безпосередньо права яких порушено.

Крім зазначеного, позивач також не
має повноважень на представництво в суді інтересів ВАТ „Маріфарм”, або ПП „Труш
Т.М.”, що були учасниками спірних правовідносин,  оскільки саме сторонам за договором як  учасникам зазначених спірних відносин,
належить право оскаржувати спірну угоду у встановленому Законом порядку. При
цьому судова колегія враховує, що відповідач 2, друга сторона по спірній угоді,
взагалі заперечує проти таких доводів позивача, наполягає на тому, що зазначена
угода була укладена в рамках діючого законодавства.

Враховуючи, що безпосередні права
позивача не були порушені внаслідок укладання між відповідачами  спірної угоди купівлі-продажу, рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу
підлягає скасуванню з постановлянням рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог за безпідставністю.

При цьому судовою колегією
апеляційної інстанції враховується судова практика Верховного суду України
стосовно зазначеного питання з аналогічних спорів.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст.91-93, ст.99, ст.101, ст.102, ст.103,  ч.1 п.4 ст.104 ГПК України, Донецький
апеляційний господарський суд

П
О С ТА Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства „Труш Т.М.” м.Маріуполь на рішення Жовтневого районного суду
м.Маріуполя від 28.04.07р. по справі № 2-65/07 -задовольнити.

Рішення  Жовтневого районного суду м.Маріуполя від
28.04.07р. по справі № 2-65/07 -скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору НОМЕР_1. купівлі-продажу нежилого
приміщення Літ.А-5 (цоколь), загальною площею 248,7кв.м., яке складає 52/1000
частини будинку №АДРЕСА_1 в м.Маріуполі, укладеного між продавцем ТОВ
„Маріфарм” в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. і покупцем ПП „Труш Т.М.” в особі
ІНФОРМАЦІЯ_1 Труш Т.М.

Головуючий          І.В.
Алєєва

Судді:          Н.Л.
Величко

Т.А.
Шевкова

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС