ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 32/372
14.08.07 р.

За позовом      Державного комітету України з державного матеріального резерву

До                     Управління житлово-комунального господарства Рівненської обласної

державної адміністрації

Про                      стягнення 174971,12 грн.

Суддя  Хрипун О.О.

Представники:

Від позивача                 Роздольський І.О. –предст.

Від відповідача     Матюша Є.А. –предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся з позовом про зобов'язання відповідача повернути до державного матеріального резерву матеріальні цінності, а саме: труби азбестоцементові 260 м, електростанції дизельні пересувні –1 шт, та про стягнення з відповідача до Державного бюджету України штрафних санкцій на суму 92421,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було самовільно використані вище зазначені матеріальні цінності, про що позивачеві стало відомо з результаті проведеної  перевірки наявності якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду письмові пояснення, відповідач проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на відсутність між сторонами договірних зобов'язань щодо зберігання матеріальних цінностей, оскільки суду не надано доказів, які підтверджують закладення позивачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання відповідачеві, матеріальні цінності мобілізаційного резерву зберігаються у інших юридичних осіб. Крім того, відповідач зазначив, що є установою, що фінансується за рахунок бюджетних коштів, у кошторисі якої не передбачено витрат на зберігання, освіження чи закладку матеріальних цінностей матеріального резерву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв" від 24.01.1997   № 51/97-ВР (із змінами та доповненнями), надалі –Закон, "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 № 1129, надалі –Порядку, відповідач зберігає матеріальні цінності мобілізаційного резерву, управління яким здійснює Державний комітет України з державного матеріального резерву.

Згідно статті 1 Закону державний резерв є особливим державним запасом матеріальних  цінностей,  призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного  резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Як визначено статтею 2 Закону, відповідальним зберіганням матеріальних  цінностей  державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або  одержувача  (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку  рішення  про  відпуск  їх  з державного резерву.

Статтею 4 Закону передбачено, що державний  резерв  створює  Кабінет   Міністрів   України. Організація  формування,  зберігання  і  обслуговування державного резерву,  соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим  на  це центральним  органом  виконавчої  влади,  який здійснює управління державним  резервом,  підприємствами,  установами і організаціями, що  входять  до  єдиної системи державного резерву України.

Управління державним матеріальним резервом здійснює Державний комітет України з державного матеріального резерву, який відповідно до Указу Президента України № 603/2001  від 07.08.01 є правонаступником Державного агентства з управління державним матеріальним резервом.

Відповідно до статті 12 Закону України  "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Як визначено пунктом 3 статті 11 Закону України  "Про державний матеріальний резерв", перелік  підприємств,  установ  і  організацій  усіх  форм власності,  що  виконують відповідальне  зберігання  матеріальних цінностей  державного   резерву,   номенклатура   та обсяги їх накопичення  визначаються  мобілізаційними  та іншими спеціальними планами.

Відповідно до п. 4 та п. 5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997, на підприємствах, установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Указом Президента України № 1039/95 від 14.11.1995 "Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України" визначено, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначене їм мобілізаційне завдання.

Накопичення матеріальних цінностей мобрезерву проведено відповідно до завдання, затвердженого наказом Міністерства житлово-комунального господарства УРСР від 11.07.1979 № МО-11 та від 04.02.1980 № МО-03.

Відповідно до пункту 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997, матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акту про їх прийняття, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обігу. Документом, що підтверджує закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання, є акт форми № 1.

Таким чином, суд не може погодитись з доводами позивача про наявність у відповідача обов’язку щодо зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у кількості та обсягах, зазначених у номенклатурі накопичення, оскільки номенклатура накопичення  є  державним замовленням, тобто тим завданням, яке держава встановлювала підприємству, проте вказаний норматив не може свідчити про фактичну кількість закладених до мобілізаційного резерву цінностей.

Відповідно до приписів статті 33 ГПК України обов'язок доказування

розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні

обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується і позивача,

який повинен був довести факт закладення матеріальним, цінностей на

відповідальне зберігання відповідача.

Посилання позивача як на підставу своїх вимог на номенклатуру накопичення матеріальних цінностей не може бути прийнято судом до уваги, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства документом, що підтверджує факт закладення матеріальних цінностей є акт форми № 1, який суду надано не було.

Твердження позивача про те, що підтвердженням існування правовідносин відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву є "Звіт про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву", визнається судом безпідставним, оскільки в акті № 32/3/м від 07.04.2006 "Про результати позапланової перевірки з питань наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобрезерву Управління житлово-комунального господарства Рівненської обласної державної адміністрації станом на 07.04.2006р" вказано, що Управління житлово-комунального господарства Рівненської обласної державної адміністрації зведену звітність по пунктах зберігання не складало, а подавало в Держкомрезерв України звіти із пунктів зберігання, договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобрезерву між управлінням та Комітетом не укладався, матеріальні цінності мобрезерву та розброньовані матеріальні цінності зберігаються на 2-х підприємствах: Обласному виробничому комунальному підприємстві водопровідно-каналізаційного господарства "Рівневодоканал" і комунальному теплопостачаючому підприємстві "Комуненергія", які є окремими юридичними особами, мають самостійний баланс, та ведуть за балансовий облік матеріальних цінностей мобрезерву.

В акті № 32/3/м від 07.04.2006, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, також зазначено, що самовільно відчужені матеріальні цінності мобрезерву (електростанція АДС-30С та труби азбестоцементові) відпущені зі складу  ОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" в листопаді 2002 року за розпорядженням директора ОВКП ВКГ "Рівнеоблканал".

Судом також береться до уваги, що згідно з Положенням про Управління житлово-комунального господарства Рівненської обласної державної адміністрації, затвердженим розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 01.12.2004 № 620, Управління житлово-комунального господарства Рівненської обласної державної адміністрації є установою, що фінансується з бюджету відповідно до щорічних кошторисів, які затверджуються головою облдержадміністрації після попередньої експертизи в головному фінансовому управлінні. Фінансування освіження чи заміни матеріальних цінностей мобрезерву у кошторисах відповідача не передбачено. Згідно з п.п. 7.1.8 п. 7.1 ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Відповідно до п. 5 ст. 51 цього кодексу розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом.

Оскільки позивачем не доведено належними засобами доказування факт закладення матеріальних цінностей на відповідальне зберігання саме відповідачу, відсутні дані щодо розміру накопичених матеріальних цінностей так і розміру матеріальних цінностей, які повинні накопичуватися у відповідача, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо повернення матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного терміну з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя
О.О. Хрипун

Дата підписання рішення: 03.09.2007