ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2007 р.
№ 9/141

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
Відкритого акціонерного товариства ”Енергопостачальна компанія “Дніпрообленерго”

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.04.2007 року

у справі господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
ВАТ “Енергопостачальна компанія “Дніпрообленерго”

до
Колективного підприємства Дніпровське будівельно-монтажне управління “Укренергобуд”

про
стягнення 230 093,77 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Тищенко Т.А.,

- відповідача:
Рязанцев С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2006 року ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” звернулось до господарського суду з позовом до КП Дніпровське будівельно-монтажне управління “Укренергобуд” про стягнення 215918,03 грн. вартості безпідставно набутого майна (спожитої активної електроенергії) та 14175,74 грн. вартості безпідставно набутого майна (компенсація за перетоки реактивної електроенергії).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір № 101 від 28.08.1997 року, відповідно до умов якого здійснювалось позивачем постачання відповідачу електричної енергії, був визнаний в судовому порядку неукладеним, у зв’язку з чим відповідач в силу ст. 469 ЦК УРСР повинен відшкодувати вартість безпідставно набутого майна.

Доповідач: Черкащенко М.М.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2006 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивач в порушення ст. 36 ГПК України не підтвердив належними доказами обсяги бездоговірного споживання відповідачем електричної енергії загальною вартістю на суму 215918,03 грн. –за активну електроенергію та 14175,74 грн. –за реактивну електроенергію.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.04.2007 року замінено первісного відповідача КП Дніпровське будівельно-монтажне управління “Укренергобуд” на належного відповідача –ТОВ “Дніпропетровське будівельно-монтажне управління “Укренергобуд”. Рішення місцевого господарського суду від 29.09.2006 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Постанова мотивована тим, що позивачем втрачено право на відшкодування вартості майна, яке вибуло у нього в період 1999-2002 роки, через пропуск строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішеннями ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.04.2007 року та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2006 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.76 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Судові рішення цим вимогам не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.04.2003 року у справі № 33/65 за позовом ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” в особі Дніпропетровських електричних мереж до КП “Дніпропетровське монтажно-будівельне управління “Укренергобуд” про стягнення заборгованості за спожиту активну та реактивну електроенергію в сумах 226758,18 грн. та 22334,7 грн. за договором на постачання електричної енергії від 28.08.1997 року № 101, позов задоволено частково. Стягнуто на користь ВАТ “ЕК “Дніпрообленерго” 180964,77 грн. заборгованості за активну електроенергію та 2247,35 грн. заборгованості за реактивну електроенергію, в решті суми позову відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.07.2003 року у справі № 33/65 рішення місцевого господарського суду від 24.04.2003 року скасовано частково. В позові про стягнення з відповідача 180964,77 грн. заборгованості за активну електроенергію та 2247,35 грн. заборгованості за реактивну електроенергію відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що договір на постачання електричної енергії від 28.08.1997 року № 101 є неукладеним, а тому позовні вимоги, які ґрунтуються на цьому договорі не можуть бути задоволені.

Відповідно до ст. 469 ЦК УРСР, особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі. Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала. В разі неможливості повернути безпідставно придбане майно в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання. Аналогічна норма міститься в ст. 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування вартості майна на підставі ст. 469 ЦК УРСР, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для відшкодування вартості майна, яке вибуло з його володіння протягом 1999-2002 року з огляду на те, що позивачу було відомо про неврегулювання між сторонами протоколу розбіжностей до договору постачання електроенергії від 28.08.1997 року № 101, а відповідно позивач був обізнаний про те, що постачає електроенергію відповідачу без достатніх правових підстав.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції судова колегія не може погодитись, враховуючи наступне.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції не надав належної юридичної оцінки тому, що сторони до винесення постанови від 18.07.2003 року у справі № 33/65, якою визнано договір неукладеним, вчиняли дії спрямовані на виконання договору на постачання електричної енергії № 101 від 28.08.1997, зокрема: позивач поставляв відповідачу активну та реактивну електроенергію, відповідач частково сплачував вартість спожитої електроенергії з посиланням у платіжних дорученнях на договір № 101, а також те, що сторони листами кожного року продовжували дію договору від 28.08.1997 року.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не врахував, що позивач в даному випадку не знав і не міг знати про порушення свого права, а відповідно дійшов помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності з моменту підписання договору № 101.

Судова колегія також не може погодитись з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову з підстав того, що відповідач в порушення ст. 36 ГПК України не надав належні докази, які б підтверджували обсяги бездоговірного споживання відповідачем електричної енергії загальною вартістю на суму 215918,03 грн. –за активну електроенергію та 14175,74 грн. –за реактивну електроенергію, оскільки такий висновок суперечить матеріалам справи. Зокрема, в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують позовні вимоги –акти про відпуск електроенергії, щомісячні звіти споживання, акти звіряння. Крім того, судова колегія зазначає, що об’єми електричної енергії, які постачались  відповідачу були встановлені під час розгляду справи № 33/65.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги ст. 43 ГПК України і прийняли незаконні рішення.

Згідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Правова оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива першої та апеляційної інстанції.

За таких обставин, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді суду необхідно врахувати вищевикладене, витребувати докази у відповідності з вимогами ст.36 ГПК України, повно, всебічно та об’єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи позивача та відповідача, дати їм належну юридичну оцінку і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.04.2007 року та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2006 року у справі № 9/141 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий                                                                     Н. Кочерова

Судді:                                                                                 В. Рибак

М. Черкащенко