СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

30 липня 2007 року
Справа № 20-11/213-2/125

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Прокопанич Г.К.,

Сотула В.В.,

за участю представників сторін:

позивача: Золотарьова Сергія Володимировича, довіреність №б/н від 07.02.2007, комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти";

відповідача: Злобіна Андрія Анатолійовича, довіреність №3567/0/2-07 від 12.03.2007, відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго";

3-ої особи: не з'явився, контрольно-ревізійного управління в місті Севастополі;

розглянувши апеляційну скаргу комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя Шевчук Н.Г.) від 5 червня 2007 року у справі № 20-11/213-2/125,

за позовом           комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" (вул. Щербака, 12, Севастополь, 99011)

до           відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго" (вул. Хрустальова, 44,Севастополь,99040)

3-тя особа  контрольно-ревізійне управління в місті Севастополі  (вул. Леніна, 2, Севастополь, 99011)

про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 23382,05 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 5 червня 2007 року у справі №20-11/213-2/125 (суддя Шевчук Н.Г.) відмовлено  у задоволенні позову комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія №6 закладів освіти" до відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго", 3-тя особа контрольно - ревізійне управління в місті Севастополі про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 23382,05грн.

Позивач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення місцевого господарського суду, позов задовольнити.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають  фактичним обставинам справи.

Розпорядженням голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 30.07.2007 року у складі судової колегії було здійснено заміну суддів Ґонтаря В.І., у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, та судді Гоголя Ю.М., у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, на суддів Прокопанич Г.К. та Сотула В.В.

За клопотанням представника позивача та представника відповідача, судочинство здійснювалось на російській мові у відсутності представника 3-ої особи, якого було належним чином повідомлено про час та місце розгляду апеляційної скарги, який не надав суду доказів  поважних підстав своєї відсутності у судовому процесі, та який не скористався своїм процесуальним правом участі в судовому процесі.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу по суті у відсутності представника 3-ої особи з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила наступне.

Комунальна установа "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти"  звернулась до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго" про  стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 23382,05грн. (а. с. 2-3 т.1).

Позовні вимоги позивача з посиланням на статтю 387, частину 1 статті 1212 Цивільного кодексу України були мотивовані тим, що перевіркою Контрольно-ревізійним управлінням в місті Севастополі фінансово-господарської діяльності комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" було встановлено переплату за електроенергію за період з 26.05.2003 по 22.09.2003 у сумі 23382,05грн.

При цьому у позовній заяві не вказані конкретні обставини, які свідчили б про таку переплату, а наведені кілька прикладів завищення відповідачем кількості спожитої позивачем електроенергії, а саме: по лічильнику № 900524 за період з 13.08.2003 по 22.09.2003 і по лічильнику № 0855355 за період з 23.06.2003 по 15.07.2003, по ДОЦ "Горний" з лічильником у неробочому стані за 2003 рік та по школі-інтернату № 3 за період з 16.05.2003 по 25.06.2003.

Отже, позивач вказує, що  про ці обставини йому стало відомо з акту перевірки від 19.12.2003, що і є початком перебігу строку позовної давності. (а. с. 7-11 т. 1).

Під час розгляду спору після надання позивачем розрахунку позовних вимог, відкритим акціонерним товариством "Енергетична компанія "Севастопольенерго" було перевірено правильність розрахунку обсягу спожитої електроенергії та нарахування оплати за неї і зроблено перерахунок спожитої електроенергії та оплати за неї в межах строку позовної давності по вказаних у позові об’єктах із застосуванням розрахункових трансформаторів струму на суму 13260,73грн., які зараховані як попередня оплата за наступні періоди  (а. с. 22-24 т. 2).

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшла наступного висновку.

Відносини електроенергетики в Україні регулюються Законом України "Про електроенергетику", Порядком постачання електричної енергії споживачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.1999 № 441 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2002  №475 та Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 N 28  у редакції постанови НКРЕ від 17.10.2005 N 910.

На підставі того, що спірні відносини виникли у 2003 році, до них застосовуються Правила, затверджені постановою НКРЕ від 31.07.1996 N 28  у діючій на той період редакції.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживання енергії   можливе  лише  на  підставі  договору  з енергопостачальником.

Як вбачається з матеріалів справи, між відкритим акціонерним товариством "Енергетична компанія "Севастопольенерго" та комунальною установою "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" 19.12.2001  було укладено договір №272 про користування електричною енергією, який відповідно до умов пункту 6.1 Договору є продовженим на теперішній час (а. с. 12-19 т. 1).

В преамбулі цього договору було встановлено, що у всьому, що не передбачене цим договором, сторони керуються діючими Правилами користування електричною енергією і діючим законодавством.

В пункті 1.2.3 Договору сторонами було встановлено, що позивач зобов’язаний знімати показання  розрахункових приладів обліку і надавати в енергопередавальну організацію звіти про витрати електричної енергії по встановленій у додатку до договору формі і строки.

Відповідно до пункту 1.2.1 договору, сторони визначили розрахунковий період, який починається  з 15 числа попереднього календарного місяця і закінчується 15 числа поточного календарного місяця.

В пункті 2.2.3 договору сторонами було передбачено право абонента вимагати підтвердження розрахунків з розшифруванням виставленого рахунку на оплату у випадку незгоди з нарахованою сумою за використану електроенергію.

Як вбачається з  наданих відповідачем копій облікових листків споживача та рахунків-актів на оплату,  комунальна установа "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" надавала відкритому акціонерному товариству "Енергетична компанія  "Севастопольенерго" звіти про використану електроенергію, а відкрите акціонерне товариство "Енергетична компанія "Севастопольенерго" виставляло споживачу рахунки на її оплату, з якими комунальна установа "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти"  погоджувалась  (а. с. 57-123 т. 1).

Отже, позивач знав про кількість вказаної у акті-рахунку електроенергії за відповідний розрахунковий період та її вартість у день отримання відповідного акту-рахунку, а тому від дня отримання акту-рахунку в силу положень статті 261 Цивільного кодексу України і починається перебіг строку позовної давності, а не з дня отримання акту ревізії, як це помилково вказує позивач.

Відповідно до частини 3 статті 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відкрите акціонерне товариство "Енергетична компанія "Севастопольенерго" у відзиві на позов заявило про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

В статті 54 Господарського процесуального кодексу України визначено, що однією з вимог щодо змісту позовної заяви є те, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Зазначена процесуальна норма передбачає сукупність вимог до змісту позовної заяви і не надає позивачу права на свій розсуд нехтувати будь-якою з вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" всупереч вимог статті 54 названого Кодексу не містить викладення всіх обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а наводяться в якості прикладу неправильного визначення відповідачем обсягу спожитої позивачем електроенергії лише три випадки (три номери лічильників і три конкретні періоди), при цьому не вказуються докази в підтвердження цих обставин та не вказуються суми надміру сплачених, на думку позивача, коштів.

Натомість, позивач в якості як обставин, так і в якості доказу вказує у позовній заяві акт перевірки  Контрольно-ревізійним управлінням в місті Севастополі фінансово-господарської діяльності комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" без зазначення дати складання та номеру цього акту.

При цьому, до позовної заяви комунальною установою "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" додані копії двох аркушів документу, складеного Контрольно-ревізійним управлінням в місті Севастополі 19.12.2003 за № 03-12/350,  під назвою "Акт ревізії фінансово-господарської діяльності центральної бухгалтерії № 6 Управління освіти і науки Севміськдержадміністрації за період з 01.11.2000 по 01.11.2003", який не містить підписів осіб, які його склали, та печатки установи, якою проводилась перевірка; а також документ  під назвою "Додаток № 2 Інформація по розбіжності показників лічильника структурних підрозділів при застосуванні відкритим акціонерним товариством "Енергетична компанія "Севастопольенерго" коефіцієнта споживання електроенергії і фактичної оплати”.

Обставина, що Контрольно-ревізійним управлінням в місті Севастополі проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності центральної бухгалтерії № 6 Управління освіти і науки Севміськдержадміністрації за період з 01.11.2000 по 01.11.2003 і при цьому перевіркою була виявлена переплата за електроенергію  за період з 26.05.2003 по 22.09.2003, підтверджується наданими до матеріалів справи поясненнями Контрольно-ревізійного управління в місті Севастополі, стверджується позивачем і не заперечується відповідачем.

На підставі вищевикладених фактів, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені документи з урахуванням положень статті 34 Господарського процесуального кодексу України щодо належності і допустимості доказів не є належними доказами, які підтверджували б те, що відкритим акціонерним товариством "Енергетична компанія "Севастопольенерго" були неправильно визначені обсяги спожитої  комунальною установою "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" електроенергії в сторону завищення та безпідставно нараховані суми для оплати за електроенергію, оскільки ані діючими нормативно-правовими актами по регулюванню відносин електроенергетики, ані договором не передбачено складання таких документів вчинення сторонами дій чи бездіяльності при виконанні договору.

Такими доказами можуть бути звіти споживача про витрати електроенергії за конкретні розрахункові періоди, рахунки-акти енергопостачальної організації по кількості і вартості спожитої абонентом електроенергії за конкретний період, акти про безоблікове споживання електроенергії, протоколи комісії по результатах розгляду таких актів і інші передбачені нормативно-правовими актами  для таких правовідносин документи.

Господарський процесуальний кодекс України не наділяє господарський суд ні обов’язком, ні правом на свій розсуд визначати обставини ті підбирати докази в залежності від заявлених сторонами вимог та заперечень, оскільки це суперечить конституційним засадам судочинства щодо змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 129 Конституції України сторони вільні у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Обов’язок доказування статтею 33 Господарського процесуального кодексу України покладений на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що протокольні вимоги суду про необхідність зазначення всіх обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та підтвердження їх належними доказами і надання таких доказів позивачем не виконані (а. с.  8, 20 т. 2), а посилання на те, що такі обставини викладені у акті ревізії та розрахунок суми позову (а. с. 15-17 т. 2) не є виконанням відповідних вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України щодо викладення обставин та зазначення  і надання доказів.

На думку апеляційної інстанції, суд першої інстанції вірно визначив, що  та обставина, що відповідачем 24.05.2007 здійснений перерахунок нарахованої за період з 15 липня по 26 серпня 2003 року, що є частиною спірного періоду в межах строку позовної давності, плати за відпущену електроенергію, не може бути доказом обґрунтованості позовних вимог, оскільки такі дії є правом відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго" (а. с. 22-24 т.2).

Крім того, постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.12.2006 апеляційну скаргу комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" було задоволено, ухвалу господарського суду міста Севастополя від 13.11.2006 року у справі №20-11/213 було скасовано, а справу було передано до господарського суду міста Севастополя для розгляду по суті.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2007, касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Енергетична компанія "Севастопольенерго" було залишено без задоволення, а постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.12.2006 у справі №20-11/213 було залишено без змін. (а. с.  173-176 т.1).

Таким чином, висновки, що містяться у постанові касаційної інстанції, відповідно до норми статті 11112 Господарського процесуального кодексу України є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду спору.

Такою вимогою є необхідність розгляду спору по суті і незазначення позивачем всіх обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та ненадання ним доказів в їх підтвердження цьому не перешкоджає.

На підставі викладених фактів, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду  про те, що позовні вимоги комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" є необґрунтованими  та підстав для їх задоволення не вбачається.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання позивача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та  спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення було прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду міста Севастополя  від 5 червня 2007 року у справі № 20-11/213-2/125 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу комунальної установи "Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О.А. Щепанська

Судді                                                                                Г.К. Прокопанич

В.В.Сотула