ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2007 р.
№ 17/451

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- Мандригель Р.С.,

відповідачів
- Скришевський Е.О., Лисий В.М., Чирах В.В., Молотков О.М.,

розглянувши у відкритому  судовому засіданні
касаційну скаргу

ВАТ "КБ "Славутич"

на  постанову
від 28.11.2006 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№17/451

за   позовом
ВАТ  "КБ "Славутич"

до
1.ДП "Союз контракт Інвестмент";
2.ТОВ "Агора –Т"

про
визнання недійсним договору дарування від 28.09.2005
та переведення на позивача прав покупця

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.10.2006 (суддя Кролевець О.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 (судді: Андрієнко В.В., Коваленко В.М., Малетич М.М.), в позові відмовлено у зв’язку з  недоведеністю удаваності оспорюваного договору дарування, укладеного між відповідачами, та недоведеністю порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

ВАТ "КБ "Славутич" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на прийняття цих рішень з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та при неповному з’ясуванні обставин справи. Зокрема, скаржник вказує на те, що в порушення вимог ст.ст.38, 43 Господарського процесуального кодексу України судами були  залишені поза увагою та без належної правової оцінки  клопотання позивача  про витребування судом від відповідачів та Київського РУ АКІБ "Укрсиббанк" і КБ "Південний"  даних про рух коштів по рахункам відповідачів у вигляді  банківської виписки.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх  юридичної оцінки  судами попередніх інстанцій та  заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін,  дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення та постанова –залишенню  без  змін  з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що :

28.09.2005 року між ДП з 100% іноземною інвестицією «Союз контракт Інвестмент»і ТОВ «Агора-Т»був укладений договір дарування, за яким відповідач-1 подарував відповідачеві-2 нерухоме майно - трансформаторну підстанцію (літ.Е), що знаходиться в будинку № 47 по вул. Фрунзе в м. Києві, загальною площею 34,70 кв.м., що становить 6/100 частин від майнового комплексу.

Вказана трансформаторна підстанція входить до складу майнового комплексу. Сторони по справі (позивач та перший відповідач) є власниками нерухомого майна - майнового комплексу та володіють ним на праві спільної власності в наступних частках: АКБ "Славутич" (позивач по справі) - 28/100 частки, ВАТ "Український науково-дослідний інститут швейної промисловості" - 18/100 частки, ТОВ "Катамаран" - 7/100 частки та ДП з 100% іноземною інвестицією "СоюзКонтракт Інвестмент" (відповідач-1 по справі) - 47/100 частки, що підтверджується довідкою-характеристикою №1080086 від 13.09.2005, виданою КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна".

Згідно з п.2 договору дарування нерухоме майно належить відповідачу-1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2003 та Акту прийому-передачі від 22.08.2003, зареєстрованих в  КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна". Спірний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. 28.09.2005.

Право власності на подароване майно було зареєстроване за відповідачем-2 на праві приватної власності, про що зроблено запис БТІ у реєстрову книгу за №696-з від 05.10.2005.

Згідно з п.6 спірного договору відповідач-1 стверджував, що відчужуване ним нерухоме майно на момент укладення цього договору нікому іншому не продане, не подароване, не відчужене іншим способом, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб у межах, так і за межами України немає, як внесок  до статутного фонду інших юридичних осіб не внесене.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину,   який вони насправді вчинили.

Посилання позивача на неповідомлення першим відповідачем про відчуження приміщення, як на підставу визнання договору дарування недійсним, спростовуються матеріалами справи. Зокрема,  листом від 02.08.2005 за №52-08/10 відповідач-1 повідомив позивача, як співвласника спільної часткової власності, про намір продати належні відповідачу-1 на праві власності нежилі приміщення загальною площею 1802,7 кв. м., в тому числі трансформаторну підстанцію (літ. Е) площею 34,7 кв. м., а також про те, що у разі неодержання відповіді від позивача у визначений законом термін, нежилі приміщення будуть продані іншій особі.

Оскільки в строк дії необхідних для відчуження об'єкту нерухомого майна документів (довідка-характеристика від 10.05.2005 №1054832 КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна"), позивач не повідомив про своє бажання придбати зазначені нежилі приміщення, відповідач-1 надіслав позивачу лист від 11.08.2005 №55-08/10, яким повідомив про припинення процедури відчуження нерухомого майна, в тому числі трансформаторної підстанції (літ. Е) площею 34,7 кв. м., а також відкликав свій лист від 02.08.2005 №52-08/10.

Посилання позивача на лист № 1176/09 від 06.08.2005, яким він повідомив  відповідача-1 про свою згоду на придбання відчужуваного майна, не прийнято  судом до уваги, оскільки доказів надсилання чи вручення такого листа відповідачеві-1 позивачем не надано.

Стаття 362 ЦК України містить положення про переважне право співвласника на купівлю частки у праві спільної часткової власності та містить вимогу про повідомлення інших співвласників нерухомого майна лише в разі його продажу. Будь-яких обмежень права власника на відчуження частки майна у спільній частковій власності іншим способом законом не встановлено.

Таким чином, суд  дійшов до висновку, що посилання позивача на порушення його прав як співвласника майна у спільній частковій власності, є такими, що не заслуговують до уваги.

Враховуючи, що позивачем оспорюється укладений між відповідачами договір дарування від 28.09.2005, тому посилання позивача на статтю 362 ЦК України визнано судом безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору дарування ДП з 100% іноземною інвестицією "Союз Контракт Інвестмент", як власник, мало належні та достатні правові підстави для розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до приписів ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ст.720 ЦК України встановлено, що підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Згідно з п. 3.11.20 Статуту Дочірнього підприємства з 100% іноземною інвестицією "СоюзКонтракт Інвестмент" підприємство має право здійснювати дарування майна.

Доказів  того,  що  укладений  між  відповідачами  договір  дарування   насправді  був укладений для приховання договору купівлі-продажу, позивачем не надано, а згідно з п.9 оспорюваного договору відповідачі підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх вимог про удаваність оспорюваного між відповідачами договору дарування та не надано доказів порушення прав та охоронюваних законом інтересів ВАТ КБ "Славутич".

Посилання позивача на порушення його прав через те, що дарування трансформаторної підстанції призвело до зменшення рівня електропостачання позивача чи погіршення умов такого електропостачання, а також твердження про те, що відповідач-2 збирається здійснювати реконструкцію (а фактично - знесення) подарованих нежилих приміщень, не прийнято судом до уваги, оскільки відповідних доказів такого порушення суду не надано.

Колегія погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу  України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого  майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи  припинена або власника може бути зобов’язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної частковій власності, співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної частковій власності зобов’язаний  письмово повідомити інших співвласників про намір продати  свою частку, вказавши ціну і інші  умови, на яких він її продає. Якщо інші  співвласники відмовилися від здійснення  переважного  прав купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця від дня отримання  ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової  оцінки умов укладеного між відповідачами договору  дарування від 28.09.2005, наявного у справі листування сторін та інших  доказів в їх сукупності з достовірністю встановлено, а позивачем не спростовано відповідність оспорюваного договору чинному цивільному законодавству та недоведеність його укладення, як удаваного правочину для приховання іншого правочину (купівля-продаж), а також недоведеність порушення прав позивача, якого у встановленому  порядку було повідомлено про намір першого відповідача реалізувати об’єкт спільної часткової власності.

Адже, скаржник не вчинив передбачених ст.362 Цивільного кодексу України дій, спрямованих на реалізацію свого переважного права купівлі об’єкта спільної часткової власності, оскільки протягом  встановленого законом місячного терміну не повідомив відповідача про намір  придбати  подароване в подальшому майно. Наведені  обставини скаржником не спростовуються.

Окрім того, судом апеляційної інстанції враховано те, що норми глави 55 Цивільного кодексу України (Дарування) не містять обмежень права власника на відчуження частки майна у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування, а тому передбачене ст.362 цього Кодексу переважне право співвласника на придбання частки іншого співвласника стосується  лише випадків продажу  або міни частки у спільному майні.

Наявні ж заперечення скаржника зводяться передусім до посилань  на  невитребування судом  недостатніх, на думку позивача,  доказів по справі, однак, статтею 38 Господарського  процесуального кодексу України обов’язок суду витребувати докази від юридичних осіб, які  не є сторонами по справі, виникає лише в разі  недостатності поданих сторонами  доказів. Причому, вирішення питання достатності  чи недостатності доказів для розгляду  справи є правом суду,  реалізація якого залежить від обставин конкретної справи.

В даному випадку суди першої та  апеляційної  інстанцій  таких підстав не знайшли та правомірно розглянули справу за наявними в ній матеріалами, а касаційна інстанція з врахуванням меж касаційного перегляду, передбачених ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, не вправі  піддавати сумніву як оцінку судами попередніх інстанцій  наявного у справі обсягу доказових  матеріалів, так  і достатність оцінених судами доказів.

Що стосується тверджень скаржника про укладення оспорюваного договору від імені першого відповідача особою з перевищенням повноважень, то порушені з цього приводу питання  можуть бути лише предметом іншого позовного провадження з інших  підстав (ст. 241 Цивільного кодексу України), оскільки в даній справі підставою позову банком визначено ст.235 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на вищенаведене колегія не вбачає підстав для скасування  оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного  господарського  суду від 28.11.2006 у справі  №17/451 залишити без змін, а касаційну  скаргу ВАТ "КБ "Славутич" –без задоволення.

Головуючий, суддя                    В.Овечкін

Судді:                    Є. Чернов

В. Цвігун