ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

16.05.07
Справа №10/145-5/1/182-4/3/793

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського
суду у складі:

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників

прокурора Хорунжий С.М., довіреність №261 від
08.08.2006р.

позивача: Волощук Р.А., довіреність №010-03/1345 від
02.03.2005р., Кузовова Н.М., довіреність №026-03/6939 від 06.12.2006р.

відповідача: Теплова Я.С., довіреність №199 від
15.08.2006р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали
справи № 10/145-5/1/182-4/3/793 та апеляційну скаргу Відкритого акціонерного
товариства «Державний експортно-імпортний банк України», м. Київ

на рішення господарського суду Запорізької області від
14.11.2006р. у справі № 10/145-5/1/182-4/3/793

за позовом прокурора Голосіївського району м. Києва в
інтересах Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний
банк України», м. Київ

до відповідача Закритого акціонерного товариства
«Херсонпостачзбут», м. Херсон

про стягнення суми.

Рішенням господарського суду Запорізької області від
14.11.2006р. у справі №10/145-5/1/182-4/3/793 (судді Туркіна Л.П., Місюра Л.С.,
Попова І.А.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду прийняте з посилання на ст.194 ЦК
Української РСР та мотивоване тим, що зобов'язання відповідача за договором
поруки припинились у квітні 1998р., вимоги пред'явлені на підставі зазначеного
договору у липні 1998р. є необґрунтованими, і задоволенню не підлягають.
Місцевий господарський суд зазначив, що норми викладені у п.1 ч.2 ст.194 ЦК
Української РСР носили імперативний характер та не могли бути змінені за згодою
сторін.

Позивач не погодився з рішенням суду та подав апеляційну
скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій зазначає, що відповідальність ЗАТ
«Херсонпостачзбут» в силу п.7.1 кредитного договору та ч.2 ст.194 ЦК
Української РСР не припинилась, оскільки зобов'язання перед позивачем не виконані.
Вказує, що місцевий господарський суд всупереч вимогам постанови Президії
Вищого арбітражного суду України не дослідив усіх обставин та не зупинив
розгляд даної справи. Представник та прокурор у судовому засіданні підтримали
вимоги, викладені у апеляційній скарзі, просять рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що
усі попередні рішення судів різних інстанцій, предметом розгляду в яких було
питання щодо пропуску строку звернення з позовом скасовані і не можуть бути
взяті до уваги у розгляді справи. Представник у судовому засіданні вказує, що
позивач втратив право на звернення з позовом до відповідача, як до поручителя,
оскільки  обов'язки ЗАТ «Херсонпостачзбут»
за договором поруки припинились в силу ч.2ст.194 ЦК УРСР, просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького
апеляційного господарського суду від 15.05.2007р. №1460 справу призначено до
розгляду у складі колегії суддів головуючого судді Мойсеєнко Т.В. (доповідач),
суддів Радченко О.П., Юхименко О.В., даною колегією прийнято постанову.

Від здійснення стенографічного аудіо запису представники
сторін відмовились, за їх згодою у судовому засіданні 16.05.2007р. оголошено
тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення
сторін, колегія суддів встановила, що між ТОВ "Тофія" та Державним
експортно-імпортним банком України укладено кредитний договір № 184-ВК від
27.01.1997р. (том1 а.с.7-11), відповідно до умов п.п. 1.1, 2.3 якого позивач
зобов'язався надати позичальнику (ТОВ ''Тофія») комерційний кредит строком до
12-ти місяців на суму 999940 доларів США, а позичальник - погасити отриманий
кредит відповідно до графіку, який є невід'ємною частиною даного договору,
шляхом купівлі валюти на Міжбанківській валютній біржі за рахунок виторгу від
реалізації бензину протягом 12-ти місяців з дня утворення заборгованості на
позичковому рахунку ТОВ "Тофія" в Укрексімбанку. Згідно графіку
кредитоотримувач повинен був погасити кредит
у період з 10.10.97р. до 26.01.98р.

Згідно п. 7.2 кредитного договору № 184-ВК від
27.01.1997р. даний договір набирає законної сили з дати нотаріального
посвідчення договору застави за умови, якщо загальна сума забезпечення
зобов'язань за цим договором застави буде складати не менше ніж 1,5 млн. дол.
США.

ЗАТ "Херсонпостачзбут" (Поручитель)
30.01.1997р. було укладено з Укрексімбанком договір поруки №247 (том1 а.с.4-6)
до кредитного договору № 184-ВК від 27.01.1997р., укладеного між позивачем та
ТОВ "Тофія", відповідно до умов п.1 якого Поручитель зобов'язується
перед кредитною установою відповідати за виконання ТОВ "Тофія" зобов'язань
по кредитному договору № 184 ВК від 27.01.1997р. та нести солідарну з ним
відповідальність своїми коштами та майном по зобов'язанням ТОВ 'Тофія" у
розмірі основної суми позики, що становить 999.940 дол. США, відсотків та всіх
інших платежів, що будуть нараховані по цій позиці, а також відшкодування
збитків та виплату неустойки шляхом перерахування Укрексімбанку належних до
сплати сум (відповідно до зобов'язань ТОВ "Тофія" по кредитному
договору).

Відповідно до п.2 договору поруки  поручитель зобов'язався  з метою задоволення вимог Укрексімбанку, що
існують на підставі кредитного договору, погасити  протягом двох банківських днів
непогашену  ТОВ “Тофія” заборгованість  за рахунок власних коштів, якщо останнє не
виконає свої зобов'язання на дату визначену кредитним договором.

З метою забезпечення можливості використання
Укрексімбанком права звернення стягнення на майно, яке буде гарантією виконання
зобов'язань по договору поруки від 30.01.1997р. позивач згідно п. 5 даного
договору зобов'язувався надати Укрексімбанку у заставу необхідну кількість
майна. В свою чергу, у випадку задоволення своїх вимог по кредитному договору у
повному обсязі за рахунок грошових коштів або майна Поручителя, Укрексімбанк
згідно п.7 договору поруки зобов'язувалося
передати останньому всі свої права, які він мав по кредитному договору з
ТОВ "Тофія", а також всю документацію за якою відповідач набув
зазначені права.

Набрання чинності договору поруки від 30.01.1997р.
сторонами по справі було обумовлено (п. 9) датою виникнення зобов'язань у ТОВ
"Тофія" по кредитному договору №184-ВК від 27.01.1997р., тобто з дати
нотаріального посвідчення договору застави, укладеного у відповідності до п.
2.4 кредитного договору.

З урахуванням наведеного, 30.01.1997р. між ЗАТ
"Херсонпостачзбут" (Заставодавець) та Укрексімбанком
(Заставодержатель) також було укладено договір застави, предметом якого згідно
додатку №1 до даного договору, є майно ЗАТ "Херсонпостачзбут"
загальною вартість 2273867грн., що в еквіваленті дорівнює 1204698 дол. США,
розташоване за адресою : м. Херсон, Миколаївське шосе, 5-й км. Відповідно до
переліку майна, яке передавалося  у
заставу (а.с.96,т.1) балансова вартість майна ЗАТ «Херсонпостач», що
передавалося банку  за договором застави
складала 3659941грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору від 30.01.1997р. заставою
за цим договором забезпечується вимога Заставодержателя, яка випливає з
кредитного договору №184-ВК від 27.01.1997р., тобто у випадку невиконання
Заставодавцем відповідних положень кредитного договору, Заставодержатель,
згідно п. 1.3 договору застави набуває переважне право перед іншими кредиторами
отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Вартість  заставленого майна на момент укладання
договору застави  забезпечувала виконання
зобов'язань за договором у повній мірі.

11.04.05р. постановою державного виконавця  відділу Державної виконавчої служби  Комсомольського управління юстиції відкрито
виконавче провадження  виконавчого напису
приватного нотаріуса  № 6590 від
30.12.97р. про стягнення з відповідача на користь позивача 2319494грн. та
складено акт опису і арешту майна належного відповідачу без визначення його
вартості.(а.с.98-100,т.5) Вказане майно передане на зберігання
заставодержателю. Доказів оцінки заставленого майна державною виконавчою
службою та його реалізації сторони та прокурор не надали суду.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, позовна заява,
текст кредитного договору, графік погашення кредиту, листування сторін, строк
повернення ТОВ "Тофія" кредиту у повному обсязі було визначено
25.01.1998р.

На підставі кредитної угоди позивач надав ТОВ
"Тофія" грошові кошти у сумі 999.940 дол. США, про свідчать матеріали
справи . Сума 67386 дол. США була повернута ТОВ "Тофія" 14.04.1997р.
29.12.99р. сума основаного боргу за кредитом
погашена у сумі 134144,86 дол. США шляхом оприбуткування на баланс банку
заставленого майна майнового поручителя ЗАТ « Відродження». Решту зобов'язань
за кредитною угодою ТОВ "Тофія" не виконало. З розрахунку, наданого
прокурором Голосіївського району  м.
Києва, слідує, що заборгованість ТОВ «Тофія» по поверненню кредиту складає
789409,14 дол. США. та по поверненню відсотків 425879,24грн.

30.12.1997р. позивач вчинив дії щодо звернення стягнення
на майно ЗАТ "Херсонпостачзбут" за договором застави від 30.01.1997р.
№246.

29.07.1998р. прокурор Московського району м. Києва
звернувся до суду із позовом в інтересах Державного експортно-імпортного банку
України до ЗАТ "Херсопостачзбут" про виконання зобов'язань за
договором поруки від 30.01.1997р. та стягнення з відповідача з урахуванням уточнених
вимог 1224288,38 доларів США. заборгованості за кредитним договором на підставі
договору поруки№247 від30.01.97р. Рішенням господарського суду Запорізької
області у задоволенні позовних вимог відмовлено, з чим не погодився позивач і
звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Відповідно до статті 99 ГПК України апеляційний
господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується
правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого
суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при
прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки договори кредиту та поруки були укладені з
терміном виконання зобов'язань по ним до набрання чинності ЦК України від
16.01.2003р. № 435-ІУ, місцевий господарський суд правомірно, в силу п.4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003р. №435-ІУ,
застосував до спірних відносин норми ЦК Української РСР (із змінами та
доповненнями).

Правовідносини, пов'язані із договором поруки, на момент
укладення угод кредиту та поруки, а також звернення прокурора з позовом
регулювались нормами ст. ст. 191-194 ЦК Української РСР.

За змістом ст. 194 ЦК УРСР. "порука припиняється,
коли кредитор протягом 3-х місяців з дня настання строку зобов'язань не
пред'явив позов до Поручителя".

Оскільки, у даному випадку, строк виконання зобов'язань
за умовами кредитного договору та графіку погашення кредиту настав 25.01.1998р,
строк звернення кредитора з позовною заявою до поручителя скінчився
25.04.1998р., що потягло за собою припинення зобов'язань відповідача за
договором поруки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої
інстанції, що строк, передбачений ч.2 ст. 194 ЦК УРСР є присічним та не може
бути змінений за угодою сторін або відновлений судом (Роз'яснення Президії ВАС
України від 06.10.1994р. № 02-5/706з послідуючими змінами).

Оскільки зобов'язання відповідача за договором поруки
від 30.01.1997р. припинились у квітні 1998р., вимоги, пред'явлені на підставі
зазначеного договору у липні 1998р. є необґрунтованими, а отже, задоволенню не
підлягають, про що суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні.

Посилання заявника апеляційної скарги на ту обставину ,
що відповідно до ч.2 ст. 194 ЦК УРСР, строк пред'явлення вимог до поручителя у
даному випадку встановлено протягом одного року, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки такий розрахунок строку може мати місце у випадку, коли строк
виконання основного зобов'язання є невизначеним або його визначено моментом
пред'явлення вимоги.

Висновки суду відносно того, що названий вище строк
стосується саме зобов'язань за кредитною угодою підтверджується роз'ясненням
Президії ВАС України від 06.10.1994р. № 02-5/706, де зазначено, що у випадку,
коли в кредитному договорі строк виконання позичальником зобов'язання про
повернення банку кредиту не зазначений, або визначений моментом вимоги банку,
то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя (гаранта)
припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки чи
гарантії. Тобто положення ч.2 статті 194 ЦК ЦРСР щодо іншої угоди також
стосуються угоди про визначення терміну виконання зобов'язання за основним
зобов'язанням, а не за договором поруки, як помилково вважає позивач та
прокурор, посилаючись на термін дії договору поруки визначений у п.9 цього
договору.

Оскільки строк виконання зобов'язання позичальником у
кредитній угоді був чітко визначений, тому посилання позивача на ту обставину,
що договором поруки, передбачено, що «договір залишається чинним до дати
виконання забезпечених ним зобов'язань перед банком», не приймаються до уваги,
оскільки норми, викладені у першому реченні ч.2 ст. 194 ЦК Української РСР
носили імперативний характер та не могли бути змінені за згодою сторін.

Крім того, ЦК УРСР не ототожнював поняття строк дії
договору зі строком виконання зобов'язання та не ставив у залежність строк дії
договору від строку виконання зобов'язань. Стаття 194 ЦК УРСР також не пов'язує
припинення поруки з терміном дії договору поруки, а припинення поруки ставить у
залежність від настання строку виконання основного зобов'язання і пред'явлення
протягом визначеного законом терміну позовної заяви до поручителя.

У зв'язку з тим, що усі попередні рішення судів різних
інстанцій, предметом розгляду в яких було питання щодо пропуску строку
звернення з позовом скасовані, тому посилання заявника апеляційної скарги на
вказані судові рішення не можуть братися до уваги у розгляді даної справи.

Колегія суддів також зазначає, що у ст.194 ЦК УРСР
встановлений термін та підстави
припинення поруки, а не термін для захисту порушеного права (строк
позовної давності).

З урахуванням вищевикладеного, колегія погоджується з
висновком суду щодо припинення поруки за договором № 247 від 30.01.97р. та
відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним
та наступним.

Безпідставними є доводи заявника стосовно ігнорування
місцевим господарським судом вказівок постанови Президії Вищого арбітражного
суду від 10.12.99р. та відхилення судом клопотання про зупинення провадження у
справі, оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення ст.79 АПК України
вже не діяла, а стаття 79 Господарського процесуального кодексу України не
передбачає такої підстави для припинення судом провадження у справі у зв'язку з
відкриттям виконавчого провадження та до завершення процесу реалізації майна.
Судом першої інстанції відповідно до вказівок постанови Президії Вищого
арбітражного суду України від 10.12.99р. з'ясовано права та обов'язки сторін за
договором та вирішено спір відповідно до вимог законодавства.

Стосовно суми реалізації заставленого майна та чи є вона
достатньою, то колегія зазначає, що відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та надати відповідні докази. Ні прокурор, ні позивач
не надали суду доказів, що сума реалізації заставленого майна є недостатньою
для задоволення вимог банку. До того ж, правовідносини за договором застави не
впливають на правовідносини сторін за договором поруки, зокрема, на припинення
його з підстави, встановленої у законі.

Вищенаведені обставини досліджені судом першої інстанції
на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або
неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не
вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського
суду відсутні.

Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної
інстанції, відповідно до статті 49 ГПК України, слід віднести на заявника
апеляційної скарги.

Керуючись ст. 49, ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк України», м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від
14.11.2006р. у справі № 10/145-5/1/182-4/3/793 без змін.