ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 липня 2007 р.

№ 9/705/06

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Самусенко С.С. -головуючого,

Грека Б.М.,

Плюшка І.А.,

розглянувши  матеріали касаційної скарги

СПД -фізичної особи ОСОБА_1

на постанову

Одеського апеляційного
господарського суду від 17 квітня 2007 року

у справі

№ 9/705/06

господарського суду

Миколаївської області

за позовом

ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль"  в особі Миколаївської
обласної дирекції

до

СПД -фізичної особи ОСОБА_1

за участю третьої особи

СПД -фізичної особи ОСОБА_2

про

стягнення 137 086, 51 євро

за зустрічним позовом

СПД -фізичної особи ОСОБА_1

до

1.          ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції 2.          СПД -фізичної особи ОСОБА_2

про

визнання договору про переведення
боргу недійсним

за участю представників сторін

від позивача -Сташук О.Г., від
відповідача -ОСОБА_3, від третьої особи -не з'явився

В С Т А Н О В
И В:

ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції звернулось до
господарського суду Миколаївської області з позовом до СПД -фізичної особи
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором НОМЕР_1 від
07.03.2003 в загальній сумі 137 086, 51 євро, з яких 41 536, 51 євро є
загальною простроченою заборгованістю на 27.09.2006, а 95550 євро -частиною
кредиту, що підлягає достроковому поверненню.

СПД -фізична особа ОСОБА_1
звернувся до господарського суду Миколаївської області із зустрічним позовом до
ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції
та СПД -фізичної особи ОСОБА_2 про визнання договору про переведення боргу,
укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" в особі
Миколаївської обласної дирекції, СПД -фізичною особою ОСОБА_1 та СПД -фізичною
особою ОСОБА_2 від 03.10.2005, недійсним.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 26.01.2007 у справі № 9/705/06 (суддя Філінюк І.Г.) в
задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено, визнано
недійсним з моменту укладення договір про переведення боргу від 03.10.2005,
укладений між СПД -фізичною особою ОСОБА_2 та СПД -фізичною особою ОСОБА_1

Суд першої інстанції дійшов
висновку, що сторони фактично виконували договір поруки від 05.03.2005 і саме з
цієї підстави банк не позбавлений права вимагати виконання зобов`язання з боку
солідарних боржників.

Приймаючи до уваги вимоги ч.3
ст.559 ЦК України, а також фактичні дії поручителя та банку щодо виконання
договору поруки, суд вважає доведеним посилання позивача за зустрічним позовом
щодо невідповідності договору про переведення боргу від 03.10.2005 вимогам ч.5
ст.203 ЦК України, подальші дії сторін свідчать, що його укладення не було
спрямоване на реальне настання наслідків, обумовлених ним, у тому числі щодо
припинення зобов`язань за договором поруки.

Договір про переведення боргу не
відповідає фактичному волевиявленню сторін, суперечить вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК
України та визнано судом першої інстанції недійсним з підстав ст.234 ЦК України
з моменту укладення.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 17.04.2007 у справі № 9/705/06 (колегія суддів: головуючий
-Мишкіна М.А., судді -Сидоренко М.В., Таценко Н.Б.) рішення господарського суду
Миколаївської області від 26.01.2007 скасовано, первісний позов задоволено
частково, стягнуто з СПД -фізичної особи ОСОБА_1 на користь ВАТ
"Райффайзен Банк Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції
117000 євро кредиту за кредитним договором
НОМЕР_1  від 07.03.2003, в решті
позовних вимог за первісним позовом відмовлено, у задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

В постанові Одеський апеляційний
господарський суд вказує, що висновок суду щодо фактичного виконання банком і
новим боржником договору поруки не відповідає обставинам справи і безпідставно
покладений в обгрунтування рішення про визнання договору про переведення боргу
недійсним у зв`язку з його фіктивністю за ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України.

Договір поруки не виконувався
сторонами, оскільки з укладенням договору про переведення боргу порука ПП
ОСОБА_1 припинилася згідно припису ч.3 ст.559 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції вважає,
що в порушення ст.526 ЦК України, п.1.1, п.6.1 кредитного договору від
07.03.2003 та п.1 договору про переведення боргу ПП ОСОБА_1 прострочив
погашення кредитної заборгованості згідно встановлених додатковим договором
НОМЕР_2 від 03.10.2005 термінів (10.11.2005-10.09.2006).

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець
має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідне положення міститься у
п.7.4 кредитного договору: банк вправі вимагати достроково погашення
заборгованості за кредитом, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції, у
випадку недотримання позичальником п.6.1 договору.

Суд апеляційної інстанції вказує,
що відсутні підстави вважати, що ПП ОСОБА_1, перераховуючи кошти банку
платіжними дорученнями, фактично у певній частині погасив кредитну заборгованість
як новий боржник, оскільки ці документи не є належними доказами сплати
відсотків та чергових платежів по кредиту виходячи з умов кредитного договору.

У касаційній скарзі СПД -фізична
особа ОСОБА_1 просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського
суду від 17.04.2007 у справі № 9/705/06 та залишити рішення господарського суду
Миколаївської області від 26.01.2007 в силі з таких підстав.

Твердження, що станом на 03.10.2005
після підписання додатку НОМЕР_2 ОСОБА_2 був боржником перед банком суперечить
умовам додаткової угоди НОМЕР_2 і нормам діючого законодавства України, які
передбачають підстави виникнення зобов`язань сторін договору, порядок та строки
(термін) їх виконання (п.п.1 п.2 ст.11, п.1,2 ст.14, п.1, 3, 4 ст.13, ст.526,
п.1 ст.530 ЦК України, ст.174, п.1 ст.193, ГК України) та відповідальність за
порушення зобов`язання, в тому числі згідно договору (п.7.4, 10.2 Кредитного
договору ОСОБА_2).

ПП ОСОБА_2 не може вважатися станом
на 03.10.2005 після підписання Додаткової угоди НОМЕР_2 стороною, що неналежно
виконує свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки дата першої дії по
виконанню зобов`язання згідно Додаткового договору НОМЕР_2  - 10.11.2005.

У касаційній скарзі СПД -фізична
особа ОСОБА_1 вказує, що згідно п.2 додаткової угоди НОМЕР_3 від 12.10.2005 до
кредитного договору НОМЕР_4 від 09.03.2005, якою внесено зміни до  п.3.5
Кредитного договору ОСОБА_1, додатковими умовами кредитування є
погашення кредиту та  відсотків  ПП ОСОБА_2
за   кредитним   договором
НОМЕР_1   від   07.03.03
шляхом   підписання договорів (в т.ч.
додаткових) переуступки боргу, забезпечення. Відповідно до п.6 Додаткової угоди
вона вступає в силу з моменту її підписання - 12.10.2005. Жодного договору
стосовно переведення боргу датованого 12.10.2005 чи пізніше цієї дати не існує.
Як додаткова угода так і договір в цілому не створюють прав та обов`язків для
сторін в минулому.

Передостання частина п.1 листа
банку НОМЕР_5 від 08.02.2006 зазначає, що ПП ОСОБА_1 є поручителем по кредитному
договору НОМЕР_1 від 07.03.2003 та несе солідарну відповідальність.

В підтвердження позиції банку по
відношенню до ПП ОСОБА_1 суду була надана довідка банку стосовно заборгованості
ПП ОСОБА_1 перед банком станом на 30.09.2006 за його кредитним договором. Іншої
заборгованості банк не вказує.

Важливим є те, що на договорі
переведення боргу від 03.10.2005 стоїть також підпис ОСОБА_2, який не міг не
знати про факт підписання 03.10.2005 договору переведення боргу, підписуючи
договір 14 жовтня 2005 року.

При пред`явленні позову банком
кошти, вказані у платіжних дорученнях НОМЕР_6 від 28.04.2006, НОМЕР_7 від
31.05.2006, НОМЕР_8 від 04.07.2006) не враховані як виконання договору про
переведення боргу від 03.10.2006 та суми цих платежів із загальної суми боргу за
позовними вимогами не виключені.

З огляду на вимоги ч.3 ст.559 ЦК
України в даному випадку ця норма матеріального права не може бути застосована
як підстава припинення договору поруки від 05.03.2005, оскільки відсутній склад
учасників умов та обставин, які б повністю відповідали ч.3 ст.559 ЦК України.
Згідно ст.236 ЦК України визнаний судом недійсним правочин є недійсним з
моменту його вчинення, що відповідно не припиняє дію договору поруки .

У відзивах на касаційну скаргу СПД
-фізична особа ОСОБА_2 просить касаційну скаргу СПД -фізичної особи ОСОБА_1
залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського
суду від 17.04.2007 у справі № 9/705/06 -без змін, вказуючи, що банк зробив
розрахунок заборгованості згідно якого, за ПП ОСОБА_1 станом на 01.03.06
рахується борг по кредитному договору НОМЕР_1 від 07.03.03 в сумі 125346,22
євро, що свідчить про те, що єдиним боржником за цим кредитним договором є саме
він. СПД -фізична особа ОСОБА_2 вважає, що договір від 14.10.2007 не може сприйматися,
як доказ того, що договір про переведення боргу не був спрямований на настання
юридичних наслідків для його сторін, оскільки всупереч ч.3 ст.180 ГК України
він не містить ціни договору та не конкретизує спосіб виконання сторонами
зобов`язань за цим договором. Окрім того, сторони за договором від 14.10.2005
дійшли згоди про передачу ПП ОСОБА_2 на користь ПП ОСОБА_1 майна, яке згідно
договору застави майна від 17.03.2003, договору застави майна від 21.03.2003 та
договору іпотеки від 11.02.2005 було передане ПП ОСОБА_2 в заставу банку. Таким
чином, укладаючи договір від 14.10.2005, сторонами було порушено Закон України
“Про заставу” та ч.2 ст.586 ЦК України, згідно яких предмет застави може
відчуджуватися лише за згодою заставодержателя. З укладенням договору про
переведення боргу порука ПП ОСОБА_1 припинилася згідно ч.3 ст.559 ЦК України.

Вищим господарським судом України
ухвалою від 20.06.2007 у справі №9/705/06 порушено касаційне провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, правильність
застосування норм процесуального та матеріального права місцевим та апеляційним
господарськими судами, колегія суддів Вищого господарського суду України
прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно статті 1117 ГПК
України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція
на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком
"Аваль" (АППБ), правонаступником якого є ВАТ "Райффайзен Банк
Аваль" в особі Миколаївської обласної дирекції, та СПД -фізичною особою
ОСОБА_2 укладено кредитний договір НОМЕР_1 від 07.03.2003, за умовами якого
АППБ "Аваль" зобов'язався відкрити СПД -фізичній особі ОСОБА_2
кредитну лінію у сумі, еквівалентній 75 000 євро, із сплатою за користування
кредитом 13 % річних, строком до 07.03.2005.

В обгрунтування позову банк
посилається на трьохсторонній договір про переведення боргу від 03.10.2005, за
яким ПП ОСОБА_1 є новим боржником за кредитним договором НОМЕР_1 від
07.03.2003.

Згідно ч.3 ст.559 ЦК України, а
також приймаючи до уваги фактичні дії поручителя ПП ОСОБА_1 та банку щодо
виконання договору поруки, місцевий господарський суд вважає доведеним
зустрічний позов щодо невідповідності договору про переведення боргу від
03.10.2005 вимогам ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки подальші дії сторін
свідчать, що його укладення не було спрямоване на реальне настання обумовлених
ним наслідків, у тому числі щодо припинення зобов`язань за договором поруки.

Суд
апеляційної  інстанції  вказує, що в порушення ст.526 ЦК України,
п.п. 1.1, 6.1 кредитного договору від 07.03.2003 та п.1 договору про
переведення боргу від 03.10.2005 ПП ОСОБА_1 прострочив погашення кредитної
заборгованості згідно встановлених додатковим договором НОМЕР_2 від 03.10.2005
термінів (10.11.2005-10.09.2006).

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає висновки попередніх судових інстанцій
суперечливими, такими, що не відповідають ст.43 ГПК України та вимогам, що
викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року №
11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, оскільки судом касаційної
інстанції за результатами розгляду касаційної скарги встановлено, що прийняті
господарськими судами судові рішення не ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Так, судами попередніх інстанцій не
досліджено належним чином умови додаткового договору НОМЕР_2 від 03.10.2005 з
огляду на його зміст, а саме терміни його виконання, термін дії, не перевірено
належним чином питання наявності боргу за додатковим договором НОМЕР_2 від
03.10.2005 на момент укладення угоди про переведення боргу.

Стаття 509 ЦК України визначає
поняття зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Також, стаття 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності,
розумності та справедливості.

Суди не дослідили дійсні
правовідносини сторін, зокрема, при укладенні спірної угоди про переведення
боргу та договору від 14.10.2005, за яким як вказує  ОСОБА_2, сторони дійшли згоди про передачу ПП
ОСОБА_2 на користь ПП ОСОБА_1 майна, яке згідно договору застави майна від
17.03.2003, договору застави майна від 21.03.2003 та договору іпотеки від
11.02.2005 було передане ПП ОСОБА_2 в заставу банку.

Відповідно до ст. 1117
ГПК України  переглядаючи  у касаційному порядку судові рішення,
касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд
касаційної інстанції скасовує рішення господарського суду Миколаївської області
від 26.01.2007 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від
17.04.2007 у справі № 9/705/06 з передачею справи до першої інстанції для
нового розгляду згідно п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України.

При новому розгляді справи
місцевому господарському суду слід врахувати вищенаведене, дослідити належним
чином згідно законодавства вищевказані питання, всебічно, повно і об'єктивно
розглянути в судовому процесі всі обставини справи та прийняти відповідне
справедливе законне рішення.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119-11111 Господарського процесуального
кодексу України , Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу СПД -фізичної особи
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Миколаївської області від 26.01.2007 та постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 17.04.2007 у справі №9/705/06 скасувати.

Справу № 9/705/06 передати на новий
розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддя
С. Самусенко

Судді:
Б. Грек

І. Плюшко