ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

12.06.2007
Справа №2-7/4595-2007

За позовом Морського координаційного аварійно-рятувального центру у м. Керчі (98300, м. Керч, Адміралтейський проїзд, буд. 15, ідентифікаційний код 33868002)

До відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська курортна компанія» (м. Керч, вул. Свердлова, 14/14, ідентифікаційний код 32681926)

Про стягнення 2139,12 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Мойсеєнко М. В., предст., дов. №5 від 09.01.2007 р.

Від відповідача  - не з’явився.

Суть справи: Морський координаційний аварійно-рятувальний центр у м. Керчі звернувся до Господарського суду АР Крим з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська курортна компанія» про стягнення 2139,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх зобов’язань по повній та своєчасній оплаті виконаних позивачем робіт з обов’язкового обслуговування бази відпочинку «Азовець», що належить відповідачу, через що заборгованість ТОВ «Азово-Чорноморська курортна компанія» перед Морським координаційним аварійно-рятувальним центром у м. Керчі складає 1922,00 грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 41,96 грн. та 175,16 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у судове засідання не з’явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявним в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

18.04.2006 р. між Морським координаційним аварійно-рятувальним центром у м. Керчі (МСКЦ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська курортна компанія» (Суб’єкт господарювання) був укладений договір №7, згідно п. 2.1 якого МСКЦ здійснює постійне обслуговування об’єкту, який знаходиться в підпорядкуванні (веденні) суб’єкта господарювання, для чого організовує цілодобове функціонування своїх структурних підрозділів в режимі постійної готовності до виконання необхідного комплексу аварійно-рятувальних та водолазних робіт в умовах надзвичайної ситуації, а також в повсякденній діяльності в період експлуатації об’єкту шляхом організації та здійснення запобіжно-профілактичних заходів відносно підвищення його техногенної безпеки.

Відповідно до п. 5.1 Договору сума договору встановлюється сторонами на підставі розрахунку (калькуляції) та складає 1922,00 грн.

П. 5.3 Договору передбачено, що при виконанні планових та  запобіжно-профілактичних робіт оплата здійснюється за актом виконаних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору позивачем були здійснені відповідні роботи на загальну суму 1922,00 грн. На оплату робіт позивачем був виписаний рахунок №7 від 18.04.2006 р. на суму 1922,00 грн., який до часу подачі позову до суду в добровільному порядку сплачений не був. Гарантійним листом  від 01.06.2006 р. керівник бази відпочинку «Азовець» гарантував оплату виконаних робіт до 01.07.2006 р.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідач  не представив суду доказів оплати заборгованості перед позивачем у розмірі 1922,00 грн., у той час як   відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При таких обставинах матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по повній та своєчасній оплаті виконаних позивачем за договором №7  від  18.04.2006 р. робіт з обов’язкового обслуговування бази відпочинку «Азовець», через що  вимоги позивача щодо стягнення з відповідача вказаної суми боргу підлягають задоволенню.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд визнає таким, що кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти.

Судом встановлено, що суми інфляційних втрат у розмірі 175,16 грн. та 3% річних у розмірі 41,96 грн., згідно з доданим до позовної заяви розрахунку, обчислені позивачем правомірно, а тому підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська курортна компанія» на користь Морського координаційного аварійно-рятувального центру у м. Керчі.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська курортна компанія» (м. Керч, вул. Свердлова, 14/14, ідентифікаційний код 32681926) на користь Морського координаційного аварійно-рятувального центру у м. Керчі (98300, м. Керч, Адміралтейський проїзд, буд. 15, ідентифікаційний код 33868002) суму заборгованості у розмірі 1922,00 грн., 3% річних у розмірі 41,96 грн., 175,16 грн. інфляційних втрат, 102,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.