СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

31.07.2007

Справа №2-19/7667-2007А

За позовом - Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 м.Сімферополь АР Крим

До відповідача - Державна податкова
інспекція в м.Сімферополі, м.Сімферополь АР Крим

Про скасування податкового
повідомлення-рішення

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача - ОСОБА_2, представник,
довіреність НОМЕР_1 від 21.05.2007 р.

Від відповідача - Шаравіна А.І.,
держ. інспектор, довіреність № 46/100 від 25.05.2007 р.

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського
суду Автономної Республіки Крим із адміністративним позовом про скасування
податкового повідомлення Державної податкової інспекції в м.Сімферополі №
НОМЕР_2 від 01.02.2007 р. Позовні вимоги мотивовані тим, що прийняте рішення та
податкові вимоги не відповідають вимогам чинного законодавства.

Позивач заявою від 31.07.2007 р. доповнив
позовні вимоги та просить визнати нечинними першу податкову вимогу від
19.03.2007 р. № НОМЕР_3 та другу податкову вимогу від 16.05.2007 р. № НОМЕР_4
Державної податкової інспекції в м.Сімферополі.

Відповідач надав заперечення на
позовну заяву № 11802/9/10 від 05.07.2007 р., просив у задоволенні позову
відмовити.

Справа слухалася у відповідності до
положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року №
2747 із змінами та доповненнями).

Представники сторін відмовились від
послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції
України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом
України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей
України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій»
(від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989
року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України
від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України
та клопотанням представників сторін вони давали пояснення по справі на
російській мові.

Відповідно до ст.41 Кодексу
адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та
доповненнями), п.2-1 Прикінцевих положень
Кодексу адміністративного судочинства України фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу
адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та
доповненнями) перед початком слухання справи представникам сторін була вручена
пам'ятка про права та обов'язки сторін.

Розглянув матеріали справи,  суд -

В С Т А Н О В И В :

Згідно із ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та
доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються
її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних
причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які
вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та
доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує
проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається
на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали,
які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до п.2 ст.8 Кодексу
адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та
доповненнями) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової
практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікована Законом України
від 17.07.1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше
як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не
обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні
для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних
інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції
України (від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР) органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі,
в  межах повноважень та у спосіб,
що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.4 Закону України «Про
державну податкову службу в Україні» (від 04.12.1990 року № 509 із змінами та
доповненнями) органи податкової служби є органами виконавчої влади.

Таким чином, органи податкової служби
та їх посадові особи повинні діяти лише на підставі,  в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України.

Позивач надав до податкового органу
декларацію за 2006 рік, у який вказав, що у 2007 році він планує отримати дохід
у сумі 10000,00 грн., податкові авансові платежі від якого складають 375 грн. у
квартал.

ДПІ в м.Сімферополі прийнято
рішення № НОМЕР_2 від 01.02.2007 року про нарахування податку з доходів
фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності у розмірі 1500,00 грн. з
наступними гранічними термінами сплати: до 14.03.2007 року, 14.05.2007 року,
14.08.2007 року, 14.11.2007 року по 375 грн. (а.с.9).

Відповідачу були направлені перша
податкова вимога № НОМЕР_3 від 19.03.2007 р. про сплату заборгованості на суму
375,00 грн. та друга податкова вимога № НОМЕР_4 від 16.05.2007 р. на суму
750,00 грн. (а.с.8, 13).

Позивач просить скасувати податкове
повідомлення рішення Державної податкової інспекції в м.Сімферополі № НОМЕР_2
від 01.02.2007 р. та визнати нечинними першу податкову вимогу від 19.03.2007 р.
№ НОМЕР_3 та другу податкову вимогу від 16.05.2007 р. № НОМЕР_4 Державної
податкової інспекції в м.Сімферополі, а також виключити активи платника
податків з податкової застави.

Відповідач надав заперечення на
позовну заяву № 11802/9/10 від 05.07.2007 р., просив у задоволенні позову
відмовити.

Згідно із п.п.4.2.2.г) п.4.2. ст.4
Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами» (від 21.12.2000 року № 2181 із
змінами та доповненнями) контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити
суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо згідно з законами з
питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або
збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

Відповідно до п.п.9.12.1 п.9.12
ст.9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (від 22.05.2003 року
№ 889 із змінами та доповненнями) оподаткування доходів, отриманих фізичною
особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її
підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною
особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими
спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Відповідно до п.2 ст.14 Декрету
Кабінету міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (від 26.12.1992
року № 13-92 із змінами та доповненнями) оподаткування доходів громадян
податковими органами здійснюється на підставі декларацій громадян про
очікуваний (оціночний) у поточному році або про фактично одержані ними протягом
року доходи.

Відповідно до п.3 ст.14 Декрету
Кабінету міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (від 26.12.1992
року № 13-92 із змінами та доповненнями) податок, обчислений податковими
органами, сплачується в такому порядку: протягом року платники щоквартально
сплачують до бюджету по 25 процентів річної суми податку, обчисленої за
доходами за попередній рiк, а платники, які вперше залучаються до сплати
податку, - 25 процентів суми, обчисленої їм податковими органами за оціночним
доходом на поточний рiк. Для сплати авансових платежів податку встановлюються
такі строки протягом року: до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня i до 15
листопада. У разі значного збільшення або зменшення протягом року доходу
платника податковими органами може бути проведено перерахунок сум податку за
строками сплати податку, що не настали. Додатково нараховані за остаточними
розрахунками суми податку підлягають сплаті не пізніше одного місяця з дня
одержання повідомлення податкового органу, а зайво сплачені суми податку
підлягають поверненню платнику не пізніше одного місяця після проведення
остаточного розрахунку або за заявою платника зараховуються в рахунок майбутніх
платежів.

Таким чином, у разі зменшення
доходу податковий орган здійснює перерахунок суми податку, тобто фактично
відкликає раніше прийняте рішення про нарахування суми податкового
зобов'язання.

Відповідно до п.б) п.п.6.4.1 п.6.4
ст.6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами» (від 21.12.2000 року № 2181 із
змінами та доповненнями) податкове повідомлення або податкові вимоги вважаються
відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує або змінює раніше прийняте
рішення про нарахування суми податкового зобов'язання (пені і штрафних санкцій)
або податкового боргу внаслідок їх адміністративного оскарження.

З урахуванням викладеного суд
дійшов висновку про те, що податковий орган правомірно визначив податкове
зобов'язання на суму 1500 грн. та виніс податкове повідомлення-рішення від
01.02.2007 року № НОМЕР_2, а також виніс податкові вимоги № НОМЕР_3 від
19.03.2007 р. на суму 375,00 грн. та № НОМЕР_4 від 16.05.2007 р. на суму 750,00
грн.

У частині позовних вимог про
виключення активів платника податку з податкової застави суд відмовляє,
оскільки податкове повідомлення - рішення від 01.02.2007 року № НОМЕР_2
відповідає діючому законодавству, а платник податків сам визначив суму
податкового зобов'язання.

У частині позовних вимог про
стягнення з відповідача витрат на надання юридичної допомоги суд відмовляє,
оскільки, по-перше, суд відмовляє у задоволенні позову, по-друге,  такі витрати не мають обов'язкового характеру
і факт їх наявності та розмір не знаходиться у необхідному зв'язку з розглядом
справи у господарському суді.

З урахуванням викладеного суд
відмовляє у задоволенні позову.

На підставі викладеного та
керуючись ст.17,  18, 70, 76, 86, 162
Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із
змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В :

·          У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена у
апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Постанова проголошена у судовому
засіданні 31.07.2007 року у 11 год. 40 хв.

У судовому засіданні проголошена
вступна та резолютивна частина рішення.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.