СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20.08.07                                                                                 Справа № 4/683(4/65).

Суддя господарського суду Луганської області Батюк Г.М., при секретарі судового засідання Чех Т.М., розглянувши матеріали справи за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ

до Державного підприємства «Антрацит», м.Антрацит  Луганської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Антрацитівська міська рада, м.Антрацит Луганської області

про стягнення  495842 грн. 84 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –Шатських Т.І., дов. № 03-01/2254 від 19.07.07;

від відповідача –Архітова Н.В., дов.№18 від 02.01.07;

від третьої особи –не прибув ( явка обов’язкова).

Суть спору: позивачем заявлена вимога про стягнення несплачених штрафних санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2001- 2003 роках  в розмірі  495842 грн. 84 коп.

Представник відповідача у  запереченні на позовну заяву № 10/473 від 09.08.07, у заяві ,зданої до суду 20.08.07, відповідач проти позову заперечує, посилаючись на наступне:

-          обов'язок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком здійснювати працевлаштування інвалідів, працевлаштування інвалідів зобов’язані здійснювати органи соціального захисту і громадські організації інвалідів;

-          інваліди до підприємства відповідача за працевлаштуванням не звертались, відповідними органами на підприємство відповідача інваліди не направлялись, без наявності інваліда неможливо провести атестацію робочого місця;

-          відповідачем направлялись звіти про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів;

-          заявлена у позові штрафна санкція є адміністративно-господарською санкцією і її застосування обмежується строками, встановленими ст.250 ГК України; позивач пропустив строки звернення з позовом до суду,;

-          у колективному договорі  підприємством відповідача  враховано ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та з інших підстав, викладених, у запереченні на позовну заяву

Провадження у справі порушено ухвалою Господарського суду Луганської області від 31.01.05 згідно Господарського процесуального кодексу України.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), який набрав законної сили  з 1 вересня 2005 року, до початку  діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України,  вирішуються відповідним господарським  судом  за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, підсудність таких справ визначається Господарським процесуальним кодексом України.

Враховуючи суб'єктний склад сторін у справі, де в якості позивача виступає суб'єкт владних повноважень, та з урахуванням рекомендацій Верховного суду України, провадження у даній справі продовжено за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Сторони не досягли примирення.

Рішенням господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65  у задоволені позову відмовлено.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 30.08.05 по справі 4/65  апеляційну скаргу  Луганського обласного відділення   Фонду соціального захисту інвалідів на рішення господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65 залишено без задоволення , рішення господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду Луганської області від 29.11.05 по справі № 4/65  касаційну скаргу  Луганського обласного відділення   Фонду соціального захисту інвалідів задоволено частково, рішення господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65 та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 30.08.05 по справі 4/65 скасувати, справу № 4/65 передати на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 19.12.05 по справі № 4/683 (4/65) справу призначено до розгляду на 24.01.06.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 10.01.06 по справі № 4/683 (4/65) провадження у справі зупинено до повернення справи № 4/683 (4/65) з Вищого господарського суду України.

Постановою Верховного Суду  України від 21.02.06  касаційну скаргу ДП «Антрацит»задоволено, постанову Вищого господарського суду Луганської області від 29.11.05 по справі № 4/65 скасовано, а справу  направлено до Вищого господарського суду для виконання вимог Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Вищого господарського суду Луганської області від 15.03.06 по справі № 4/65 касаційну скаргу  Луганського обласного відділення   Фонду соціального захисту інвалідів на рішення господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65   та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 30.08.05 по справі 4/65 разом з матеріалами цієї справи передано до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 134.12.06  касаційну скаргу Луганського обласного відділення   Фонду соціального захисту інвалідів задоволено частково, рішення господарського суду Луганської області від 21.06.05 по справі № 4/65   та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 30.08.05 по справі 4/65 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Луганської області  в іншому складі суддів.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,

в с т а н о в и в:

Позивачем заявлено до стягнення 495842 грн. 84 коп. штрафних санкцій, які нараховані за період непрацевлаштування інвалідів на протязі 2001-2003 років. У зазначений спірний період норматив для працевлаштування інвалідів згідно чинного на той час законодавства / станом до 01.08.01/ визначався наступним чином.

Так, згідно зі ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції до 05.07.01)(далі- Закон) місцеві ради народних депутатів спільно з підприємствами (об’єднаннями), установами та організаціями, громадськими організаціями інвалідів, за участю відділень Фонду України соціального захисту інвалідів, на підставі пропозицій органів Міністерства соціального захисту населення України, щорічно визначають нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону передбачено, що підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Вказаний Закон (в редакції до 05.07.01) встановлював порядок визначення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, і в якості обов’язкової умови передбачав, що такий норматив має бути встановлений спільно, зокрема, з підприємством.

Відповідно до глави 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) та делеговані повноваження. Пунктом 12 статті 34 цього Закону встановлено, що до делегованих повноважень належить бронювання в порядку, встановленому законом, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності робочих місць, призначених для працевлаштування осіб, які відповідно до законодавства потребують соціального захисту і не спроможні конкурувати на ринку праці, визначення нормативів таких робочих місць.

За змістом ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції до 05.07.01) нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, мали визначатись на сесіях місцевих рад.

Як свідчать матеріали справи, на 2001 рік  відособленому підрозділу  «Шахта ‘’Комсомольська’’ДП «Антрацит»(ДП «Антрацит»-є юридична особа) /надалі –відповідачу/ визначено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів за рішенням виконавчого комітету Антрацитівської міської ради народних депутатів від 22.03.01 № 127 у кількості 60 чоловік.

З наявного в матеріалах справи звіту Відособленого підрозділу  «Шахта ‘’Комсомольська’’ДП «Антрацит»(ДП «Антрацит»-є юридична особа) відповідача у справі про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ (Поштова-річна), затвердженою наказом Держкомстату України від 26.10.98 № 3360,  за 2001 рік (а.с.15,том 1) вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу –1401 осіб, фонд оплати праці штатних працівників –5994,0 тис. грн., фактично на підприємстві відповідача   працевлаштовані у 2001 році 37 інвалідів. За розрахунком позивача відповідач повинен був працевлаштувати у 2001 році  56 інваліда та підприємство відповідача  мало перерахувати  штраф за невиконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2001 році в розмірі  85528 грн. 88 коп. (з урахуванням зави про збільшення позовних вимог).

Щодо визначення нормативу робочих місць з 01.08.01, то відповідно до ст.19 Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, в редакції від 05.07.01 № 2606 –ІІІ ( далі Закон) для  підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності і господарювання, встановлюється норматив робочих місць  для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків від  загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 20 чоловік у кількості одного робочого  місця.

Тому на 2002  рік  відповідачу визначено 4 % норматив у кількості 61 чоловік; за відповідним звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів по формі 10-ПІ середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила  - 1536 чоловік, фактично працювало 27інвалідів, оскільки аналіз норм Закону свідчить, що визначена ним відповідальність у випадку незайняття інвалідом робочого місця  не пов’язується з тривалістю його роботи на підприємстві; за 36 незайнятих робочих місця нарахований штраф у сумі 197604 грн. 00 коп. /з врахуванням середньорічної заробітної плати  у сумі 5489 грн. 00 коп./ (а.с.12,том1).

Так, на 2003 рік  відповідачу визначено 4 % норматив у кількості 62 чоловіка; за відповідним звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів по формі 10-ПІ середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила  - 1545 чоловік, фактично працювало 26 інвалідів; за 36 незайнятих робочих місця нарахований штраф у сумі 212709 грн. 96 коп. /з врахуванням середньорічної заробітної плати  у сумі 5908 грн. 61 коп./ (а.с.17,том.1)

З матеріалів справи вбачається, що в порушення вказаних вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції до 05.07.01) рішення про встановлення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, були прийняті виконавчим комітетом  Антрацитівської міської ради без делегування повноважень місцевої ради народних депутатів відповідному виконавчому комітету  щодо встановлення зазначеного нормативу; відповідач не одержував пропозиції і не залучався відповідними місцевими органами до визначення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином за період з 01.01.01 по 01.08.01 року відсутні  докази встановлення нормативу працевлаштування інвалідів  згідно вимог чинного на той час законодавства, а тому й необґрунтованими є вимоги про застосування відповідальності за недотримання нормативу.

Щодо решти санкцій у сумі 410313 грн. 96 коп.,  то вимоги позивача також є необґрунтованими з огляду на наступне.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування.

Згідно зі ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції після 05.07.01) працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місяця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявності у нього професійних навиків та знань, а також рекомендацій медико - санітарної експертизи.  Підприємства (об’єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно з п.п. 5, 10-14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Як вбачається з матеріалів справи, визначеними вище органами, у 2002-2003 роки не направлено на підприємство відповідача для працевлаштування жодного інваліда. З довідки Антрацитівського міськрайцентру зайнятості від 16.09.04 № 15-01/107 вбачається, що підприємство відповідача надавало звіти за формою №3-ПН з інформацією про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також про

вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів(а.с.10,том2). З довідки Антрацитівського міськрайцентру зайнятості  від 21.01.05 №3/03-20 вбачається, що підприємство відповідача не надавало звіти за формою №3-ПН з інформацією про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів та  на протязі 2001-2003 роках інваліди на обліку в центрі зайнятості не відбувались для працевлаштування на ці підприємства не направлялись. (а.с.46,том 1)   З витягу-листа Управління праці та соціального захисту населення Антрацитівської міської ради (а.с.44,том1) вбачається, що у 2003 році підприємство відповідача не надавало інформацією про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Як свідчать матеріали справи, у колективному договорі  підприємством відповідача  враховано ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Крім того, п.п.1, 3 Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314 (із змінами та доповненнями),  зазначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі  та організації незалежно від форм  власності  та господарювання, де створені необхідні умови праці інваліда.  Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестовано відповідною комісією за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів та введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

У відповідності із ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», з метою реалізації творчих та виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах (об'єднаннях), в установах і організаціях із звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інвалідів, а також займатися індивідуальною та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 4.Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, зокрема: пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Статтею 5 цього Закону передбачено також, що умови трудового договору не можуть містити положень, що суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Працівнику не може пропонуватись робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Згідно зі ст.12  Закону України "Про охорону праці"  підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Пунктом 4 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 №314, передбачено, що місцеві органи соціального захисту спільно з громадськими організаціями інвалідів з урахуванням рекомендацій МСЕК, побажань інвалідів, їх професійних навиків і знань готовлять пропозиції по створенню нових робочих місць для інвалідів. Пунктом 14 цього Положення встановлено, що підприємства створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Крім того, відповідно до п.32 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.92 № 83, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки МСЕК та індивідуальні реабілітаційні програми і в триденний строк надсилають копії цих документів управлінню праці та соціального захисту населення районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації та відповідному відділу, управлінню міської, районної у місті ради, на території якої проживає інвалід. Копія програми надсилається також підприємству, установі, організації, яка зобов’язана надавати соціальну допомогу і здійснювати реабілітацію інваліда.

За змістом цього "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", інших норм чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні,  створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов’язані займатися органи працевлаштування, визначені у ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ; на підприємства покладено обов’язок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Матеріали справи свідчать про не виконання відповідачем обов’язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідачем не вжито передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів: відповідач не довів суду, що  у 2003 році підприємством розроблялись заходи по створенню робочих місць для інвалідів, підприємство не інформувало місцевий орган соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, позивачем  доведено суду виникнення зобов’язання відповідача по сплаті заявлених у позові  штрафних санкцій у сумі 197604 грн. 00 коп.  за 2003 рік, але у задоволенні позову  слід відмовити з огляду на наступне.

До спірних правовідносин сторін необхідно застосувати приписи статті 250 Господарського Кодексу України. Згідно з пунктом 1 розділу IX "Прикінцеві положення"  Господарського Кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до припису пункту 4 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01 № 1767, суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку за балансовим рахунком № 3510 або в установах комерційних банків за балансовим рахунком № 2510. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

З викладених приписів чинного законодавства та встановлених обставин справи випливає наступне: оскільки звітним періодом сплати штрафних санкцій у цій справі є 2003 рік, то штрафні санкції повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15 квітня 2004 року. А отже, припис статті 250 Господарського Кодексу України має бути застосовано до спірних правовідносин сторін зі справи. Відповідно до змісту цієї норми адміністративно-господарські санкції, до кола яких відносяться і штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів Україні", можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. (На час виникнення спірних правовідносин сторін таких випадків законодавство не передбачало.) Позов подано до суду 31.01.05 (згідно відмітки господарського суду). З матеріалів справи вбачається, що звіт відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-П1 (поштова-річна) за 2003 рік отриманий позивачем 09.02.04 (відмітка позивача на звіті –а.с.17,том 1) та  позов про стягнення штрафних санкцій подано відділенням Фонду пізніш як через шість місяців з дня виявлення порушення - 16.04.04. (Шість місяців з дня виявлення порушення сплинули 16.10.04.) Відповідно до чинного законодавства штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним; підприємство відповідача за даним позовом повинно було сплатити штрафні санкції не пізніше 15.04.04, але самостійно не сплатило; датою виявлення порушення слід вважати 16.04.04.

За таких обставин, суд вважає, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2003 рік та у задоволені позову слід відмовити.

Вказані положення Господарського кодексу України не застосовуються судом до правовідносин сторін з нарахування та сплати штрафних санкцій за 2002 рік, оскільки обов'язок їх сплати виник у відповідача до набрання чинності вказаним Кодексом.

Щодо застосування ст. 17 Закону України „Про основи соціального захисту інвалідів в Україні", де чітко зазначено, що інвалідами забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях із звичайними умовами праці, у випадку, коли специфіка підприємства визначає, що більшість посад на підприємстві пов’язані з важкими умовами праці, де заборонена праця інвалідів, то праця інвалідів має використовуватися на цьому підприємстві з урахуванням такої специфіки, тобто при визначенні нормативу для працевлаштування інвалідів слід враховувати лише ту кількість робочих місць, які не пов’язані з шкідливими та небезпечними умовами праці. Такої думки дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 28.09.04 по справі № 19/291-03-9912. Також, відповідно до вимог статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" право визначати норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, надано місцевій раді народних депутатів, яка визначає цей норматив спільно з підприємством за участю відділень Фонду України соціального захисту інвалідів в областях на підставі пропозицій органів Міністерства соціального захисту населення України.

Так, згідно зі ст.18 Закону “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” працевлаштування  інвалідів  на підприємствах здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Пунктами 5,10,11,12,13,14 Положення про  робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою КМУ від 03.05.1995 р. № 314 передбачено, що підприємства інформують  центри зайнятості, місцеві  органи соціального захисту населення та відділення Фонду про  створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими  радами народних  депутатів, громадськими  організаціями інвалідів з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навиків відповідно  до висновків МСЕК.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314, підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів. За змістом цього Положення робоче місце інвалідів - це окреме робоче місце на підприємстві, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування. З матеріалів справи не вбачається, що на підприємство відповідача направлялись інваліди /лист Антрацитівського міськрайцентру зайнятості від 21.01.05 № 3/03-203/ (а.с.46,том1).

До того ж специфіка підприємства відповідача –відособленого підрозділу ‘’Шахта ‘’Комсомольська»ДП «Антрацит»–визначає, що переважна кількість посад пов’язана з важкими та шкідливими умовами праці, де використання праці інваліда неможливе. За інформацією відповідача за листом від 24.03.05 № 295 працювали з важкими та шкідливими умовами праці у 2001 році –864 чоловіка, у 2002 –815, у 2003 –1182. Тому якщо  за матеріалами даної справи визначати норматив для працевлаштування інвалідів у спірний період без врахування чисельності місць зі шкідливими та важкими умовами праці, то норматив є виконаним.

За таких обставин, суд вважає, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2002 рік та у задоволені позову  слід відмовити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, протягом 2001-2003 роки випадків відмови відповідача  від працевлаштування інвалідів не встановлено.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов’язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування.

З матеріалів справи не вбачається, що на підприємство відповідача направлялись інваліди (лист Антрацитівського міськрайцентру зайнятості від 21.01.05 №3/03-203)(а.с.46,том 1) .

Тому на відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів які бажають працевлаштуватись та у задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до норми ст.19 Основного закону держави –Конституції України (далі- Конституція) правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В  Конституції України закріплено одне з основних прав людини і громадянина –це право на труд - ст. 43 Конституції, яка визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці в Україні забороняється.

Правилом ст.2 Кодексу Законів про працю України також визначено принцип свобідного вибору роботи та виду професійної діяльності громадянином. Громадяни реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві. Стаття 21 КЗпП України встановлює право громадянина реалізувати свої здібності к праці шляхом укладення трудового договору на підприємстві. Право на працю і реалізація цього права гарантовано та захищено законом і відмову будь-якого роботодавця від укладення трудового договору може бути оскаржено в суді.

З огляду на викладене і з урахуванням норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", можна дійти висновку, що працевлаштування громадян в Україні відбувається виключно за їх вільним і самостійним побажанням, індивідуальних здібностей, професійного та освітнього рівній.

Невідповідність або протиріччя норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ Основному Законі держави –Конституції України та Кодексу Законів про працю України не визначено повноважним органом влади в жодній нормі права.

Правилом ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування і оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місяця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявності у нього професійних навиків та знань, а також рекомендацій медико - санітарної експертизи.  Підприємства (об’єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно зі ст.18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ пошук роботи для інвалідів, які не досягли пенсійного віку, але бажають працювати, здійснює  державна служба зайнятості.

Відповідно до ст. 4.Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, зокрема: пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Статтею 5 цього Закону передбачено також, що умови трудового договору не можуть містити положень, що суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Працівнику не може пропонуватись робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Згідно зі ст.12  Закону України "Про охорону праці"  підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Крім того, відповідно до п.32 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.92 № 83, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки МСЕК та індивідуальні реабілітаційні програми і в триденний строк надсилають копії цих документів управлінню праці та соціального захисту населення районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації та відповідному відділу, управлінню міської, районної у місті ради, на території якої проживає інвалід. Копія програми надсилається також підприємству, установі, організації, яка зобов’язана надавати соціальну допомогу і здійснювати реабілітацію інваліда.

Аналізуючи норми Основного Закону держави –Конституції України та іншого вищевказаного чинного законодавства щодо права на працю і реалізації права на працю, а також соціальної захищеності інвалідів в Україні,  має закономірність такий висновок:

-          предметом позову про стягнення адміністративно-господарської санкції за вимогами Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" може бути застосування такої санкції у разі звернення інваліда до підприємства з проханням працевлаштування і по причині не створення такого робочого місця юридичною особою (відсутності робочого місця) інваліду відмовлено в прийнятті на роботу. Дана санкція не може бути застосована за не працевлаштування без відповідних доказів про відмову у прийнятті інваліда на роботу по причині відсутності для нього робочого місця. Підставою такого позову повинно бути не створення робочих місць у разі звернення інваліда з проханням про працевлаштування. Необхідно враховувати норму ст.218 Господарського кодексу України, яка встановлює, що підставою для настання господарсько-правової відповідальності є вчинене правопорушення у сфері господарювання;

-          не працевлаштування громадянина –це відмова в прийнятті на роботу;

-          в трудових правовідносинах і в правовідносинах по працевлаштуванню інвалідів первинно приймання на роботу особи, а потім створення для неї робочого місця;

-          створення підприємством для інвалідів робочих місць, спеціальних робочих місць та умов праці повинно здійснюватись з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і, взагалі, неможливе без наявності інваліда, який бажає працевлаштуватися на підприємство і звернувся до керівника цього підприємства з пропозицією укласти трудовий договір згідно з вимогами Кодексу про працю України та інших законів.

Таким чином, відповідальність для підприємства по Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" настає у разі відмови інваліду в працевлаштуванні по причині не створення робочих місць зі спеціальним використанням на підставі ст.218 ГК України.

При цьому необхідно вказати, що правовий порядок в державі ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і пошуком інваліда, як і людини без обмеження здібностей, яка сама бажає працевлаштуватися і займатися працею на одному чи іншому підприємстві і укласти для цього трудовий договір, роботодавець (потенційний роботодавець) не зобов’язаний займатися і Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" такого обов’язку не встановлює.

При цьому ж, позивач звертається з позовом до суду про стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 495842 грн. 84 коп. за не виконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2001-2003 роках і трактує норму ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" як обов’язок відповідача самостійно працевлаштовувати громадян, не звертаючи уваги на посилання законодавця в цій статті на норму ст.18 даного Закону щодо забезпечення прав інвалідів на працевлаштування і оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств.

Саме за таких підстав позивач, всупереч вимогам ст.71 КАС України, не надав доказів того, що адміністративно-господарська санкція в сумі 495842 грн. 84 коп. ним застосована до відповідача на підставі правил ст.218 ГК України і саме за не створення відповідачем робочих місць для інвалідів, адже такі докази у позивача відсутні. В матеріалах справи відсутні докази вчиненого відповідачем правопорушення, а також того, що на підприємство відповідача звертались інваліди з приводу працевлаштування, а відповідач відмовив у працевлаштуванні з причин не створення робочого місця або з причин відмови створити робоче місце для інваліда.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, матеріалами справи та такими, що суперечать Конституції України і не підлягають задоволенню, оскільки на відповідача не може бути покладена відповідальність за не створення робочих місць або за не працевлаштування інвалідів за 2001-2003 роки,  та у задоволені позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом п'ятиденного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а но в и в  :

У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 27.08.07 у відповідності до вимог ст. 167 КАС України.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 27.08.07.

Суддя                                                                                                             Г.М.Батюк