ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 вересня 2007 р.

№ 42/45

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. -(доповідача у
справі),

суддів:

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ВАТ “Електроприладпостач”

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2007

у справі

№42/45 господарського суду міста
Києва

за позовом

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

до

ВАТ “Електроприладпостач”

про

стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:
не з'явились

відповідача: Габрієль Я.В. -за довіреністю від
19.02.2007р.

Згідно розпорядження Заступника
голови Вищого господарського суду України від 18.09.2007р. Осетинського А.Й.
розгляд касаційної скарги здійснюється у складі колегії суддів: Кривда Д.С.
(головуючий), Мачульський Г.М., Шаргало В.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.02.2007р. (суддя Паламар П.І.), залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2007р. (судді Капацин
Н.В. -головуючий, Смірнова Л.Г., Малетич М.М.), позов задоволено частково;
стягнуто з ВАТ “Електроприладпостач” на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 3065,81грн. боргу, 90,54грн. пені, 102грн. витрат по оплаті державного
мита, 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В касаційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення та постанову і прийняти нове рішення, посилаючись на
порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався наданим
процесуальним правом на участь свого представника у засіданні суду касаційної
інстанції.

Колегія суддів, перевіривши наявні
матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування
судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення
представника відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7
Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з
встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено,
що 03.01.2006р. було укладено договір щодо надання юридичних послуг, за умовами
якого позивач зобов'язувався надавати відповідачеві юридичну допомогу в обсязі
та на умовах, передбачених договором, а відповідач зобов'язувався оплатити
отримані послуги.

Обсяг юридичних послуг визначений
п.2 договору, а порядок оплати отриманих відповідачем послуг передбачений п.4
договору.

На підставі юридичної оцінки умов
договору, суди встановили, що комплекс послуг позивача полягав у здійсненні
однієї або кількох дій з виконання правової допомоги, яка могла бути
ініційована дорученням відповідача, або незалежно від наявності замовлення,
повинна виконуватися позивачем за власною ініціативою. Так, зокрема, пунктом
„є” пп.2.1 п.2 договору передбачено обов'язок позивача інформувати відповідача
про нове законодавство, організовувати спільно з іншими підрозділами вивчення
керівними працівниками та спеціалістами відповідача нормативних актів, що
стосуються їхньої діяльності.

Відповідно до пп.4.1 п.4 договору
відповідач зобов'язувався за роботу, виконану позивачем, щомісячно
перераховувати суму у розмірі 1080грн., яка включає в себе виконання правової
роботи, передбаченої пп.2.1 п.2 договору, в обсязі 10 годин. Сума, передбачена
пп.4.1 п.4 договору повинна бути сплачена відповідачем наперед, не пізніше
десятого числа поточного місяця (пп.4.2 п.4 договору).

Також договором (пп.4.4 п.4
договору) передбачено, що відсутність об'ємів правових робіт, яка виконується
за заявками відповідача, не позбавляє останнього обов'язку сплати щомісячної
суми правового обслуговування, передбаченої пп.4.1 п.4 договору.

Строк дії договору було встановлено
з моменту його підписання до 31.12.2006р., а також передбачено, що договір може
бути розірвано кожною із сторін достроково з попередженням другої сторони за
один місяць.

При цьому між сторонами досягнуто
згоди щодо дострокового розірвання договору з 26.08.2006р., що не заперечується
сторонами.

Як встановлено місцевим
господарським судом та підтверджено
судом апеляційної інстанції, акти про надання юридичних послуг від
30.06.2006р., 31.07.2006р. та 31.08.2006р. було направлено відповідачеві
цінними листами, проте не підписані останнім та не повернуті позивачеві. За
змістом вказаних актів позивачем у період з 01.06.2006р. до 31.08.2006р. було виконано
певні роботи, зокрема: здійснено перевірку відповідності вимогам законодавства
внутрішніх документів відповідача, надано допомогу відповідачеві з підготовки
та правильного оформлення документів; підготовлено та розроблено різного роду
договори, що укладалися між відповідачем та іншими підприємствами та
громадянами, надавалася допомога щодо організації контролю за виконанням цих
договорів; здійснювалося слідкування за застосуванням передбаченим законом та
договором санкцій по відношенню до контрагентів, що не  виконують договірних зобов'язань, надавалася
допомога з організації та здійснення контролю за дотриманням відповідачем
встановленого чинним законодавством порядку продажу та приймання продукції і
товарів за кількістю та якістю; надавалися консультації, висновки, довідки з
правових питань, що виникли у діяльності відповідача; здійснювалося
інформування відповідача про нове законодавство, було організовано спільно з
іншими підрозділами вивчення керівними працівниками та спеціалістами
відповідача нормативних актів, що стосуються їхньої діяльності; було надано
роз'яснення та консультації з митного законодавства.

Відповідно до умов укладеного
договору (пп.4.1 п.4) на відповідача покладено обов'язок щодо оплати 1080грн.,
які сплачуються позивачеві за надані ним послуги передбачені пп.2.1 п.2
договору, які включають в себе також послуги, що не потребують доручення
відповідача.

Майнові зобов'язання, які виникають
між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК
України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до
закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються
відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК
України.

Так, в силу ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого
визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Таким чином, суди попередніх
інстанцій, дослідивши обставини неналежного виконання відповідачем зобов'язань
по оплаті вказаного договору,  та з
урахуванням вказаних норм законодавства дійшли законного і обґрунтованого
висновку, що сума боргу в розмірі 3065,81грн. (з урахуванням факту розірвання
договору з 36.08.2006р.) доведена позивачем на підставі вказаних актів
виконаних робіт. Факту невиконання позивачем зобов'язання щодо надання послуг з
поточного правового обслуговування та порушення ним умов договору відповідач не
довів.

Згідно приписів частини  2
статті  111-7 Господарського  процесуального  кодексу
України  до  юрисдикції
касаційної  інстанції  не
відноситься  повторна  оцінка доказів та  встановлення
обставин  відхилених  господарським
судом  при  розгляді
спору.

Оскільки факт заборгованості ВАТ
“Електроприладпостач” перед позивачем підтверджений, місцевий господарський
суд, відповідно до ст.526 ЦК України, дійшов правильного висновку про обов'язок
ВАТ “Електроприладпостач” сплатити основний борг в зазначеній сумі, збільшений
на пеню.

Доводи скаржника, викладені у
касаційній скарзі є безпідставними, оскільки їм була надана вичерпна оцінка
судом апеляційної інстанції. Окрім того, вони фактично зводяться до оцінки
доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної
інстанції з огляду на вимоги ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.

За таких обставин, переглянута у
справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного
законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються
непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7,
111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2007р. у справі №42/45 залишити без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий суддя
Д.Кривда

Судді
Г.Мачульський

В.Шаргало