ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2007 р.
№ 22/331-34/76-26/108

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді:
Грека Б.М.,

суддів:
Михайлюка М.В.,
Рибака В.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури -
від позивача –
не з'явилися;
Дзусенко Т.М.;

від відповідача –

Коваль О.Б.;

розглянувши  матеріали
касаційного подання
заступника військового прокурора Центрального регіону України

на  постанову
Київського апеляційного господарського суду
від 02.04.2007р.

у справі
№22/331-34/76/26/108 господарського суду м. Києва

за позовом
ЗАТ "Альянс"

до
Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України

про
стягнення 198 816, 56 грн.

та за зустрічним позовом
Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України

до
ЗАТ "Альянс"

про
визнання векселя таким, що втратив силу та стягнення 115 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

ЗАТ "Альянс" звернулось з позовом до Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України про стягнення 198816,56 грн.

Центральне спеціалізоване будівельне управління МО України звернулось з зустрічним позовом до ЗАТ "Альянс" про визнання векселя таким, що втратив силу та стягнення 115000 грн. боргу.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.09.06 у справі № 22/331-34/76-26/108 первісний  позов ЗАТ "Альянс" задоволено.

Стягнуто з Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України на користь позивача 86554,72 грн. боргу та господарські витрати (ст. 49 ГПК).

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення господарського суду  по первісному позову мотивовано обгрунтованістю позовних вимог, по зустрічному –відсутністю правових підстав для задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.04.07 у справі № 27/331-34/76-26/108 зазначене судове рішення залишено без змін.

У касаційному поданні заступник військового прокурора Центрального регіону України А. Подосінов просить скасувати рішення та постанову зазначених судових інстанцій як таких, що прийняті при неповному з’ясуванні обставин справи, зокрема тих, що стосуються підтвердження наявності у Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) повноважень самостійного суб’єкта господарювання, факту отримання  ним продукції за договором № 2903  від 29.03.99 р.;  справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Судова колегія розглянувши   наявні   матеріали справи, дослідивши юридичну оцінку судами обставин справи та повноту  їх встановлення, перевіривши правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційного подання.

Матеріали справи, що було також предметом дослідження попередніх судових інстанцій, підтверджується наступне.

29.03.99 між позивачем (постачальником) та відповідачем (споживачем) було укладено договір № 2903 "На поставку продукції".

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов’язався здійснити поставку продкуції відповідачеві, яку останній зобов’язувався сплатити (п.1.1 договору).

Сторони погодили порядок розрахунків за договором згідно з яким партія отриманого товару оплачується споживачем протягом 30-ти днів з моменту поставки на підставі накладних та рахунків-фактур.

08.12.2000 р. В/ч А2352 (умовне найменування Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункового), див. а.с. 152 т.1) МО України, в рахунок оплати товару було емітовано простий вексель № зі строком платежу "за пред’явленням",  номінальною вартістю 201554,72 грн. В якості особи, на користь якої повинен бути здійснено платіж за цим векселем зазначено ЗАТ "Альянс".

Передача векселя була оформлена актом приймання-передачі (а.с. 9-10, т.1).

Згідно  частини першої ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запропонованою Женевською конвенцією 1930 р., до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів.

Частиною 1 ст. 34 Уніфікованого закону про переказні векселі та  прості векселі визначено, що переказний вексель строком за пред’явленням підлягає оплаті при його пред’явленні. Він повинен бути пред’явлений для платежу протягом одного року від дати його складення.

Згідно з частиною 1 ст. 78 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, векселедавець простого векселя зобов’язаний так само, як   акцентант за переказним векселем.

Частиною першою ст. 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі встановлено, що позовні вимоги до  акцентанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Попередніми судовими  інстанціями було встановлено, що простий вексель № був емітований 08.12.2000 зі строком платежу "за пред’явленням". Отже строк пред’явлення його до платежу закінчився 08.12.01.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів пред’явлення векселю до платежу, кінцевим строком платежу слід вважати 08.12.01 р., в зв’язку з чим  позовні вимоги до акцентанта (відповідача) погашаються 09.12.04р.

Доказів, які свідчили б про те, що зазначений вексель не відповідає вимогам ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі позивачем за зустрічним позовом не надано.

З урахуванням зазначеного судова колегія вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій щодо відсутності правових підстав визнання спірного векселя таким, який втратив силу вексельного права, що зумовляє відмову в задоволенні зустрічного позову.

Вимога відповідача по зустрічному позову про стягнення з позивача 115 000 грн., як помилково перерахованих грошових коштів,  задоволенню не підлягають, оскільки платежі вчинялися за дійсним векселем.

Судами також була встановлена відсутність помилки при перерахуванні цих коштів, оскільки в призначенні платежу вказана оплата по векселю.

Враховуючи те, що відповідач здійснив оплату за простим векселем № лише частково (115 000 грн.), тому вимоги по первісному позову в сумі 86 554,72 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Підпунктом 5 ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні" від 05.04.01 встановлено, що відсотки, про які йдеться в п.2 ст.48 і п. 2 ст. 49 Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБ України на день подання позову і від дня настання строку платежу до дня подання позову відповідно.

За цих обставин попередні судові інстанції правомірно прийшли до висновку, що первісний позов в частині стягнення з відповідача відсотків у сумі 42 366, 98 грн. є  обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Судова колегія вважає вірним висновок судів і  в частині покладення судових витрат за первісним позовом на відповідача.

Щодо посилань скаржника на відсутність належних доказів, які підтверджували б факт поставки відповідачу по первісному позову продукції та вони спростовуються тим, як встановлено судами, що відповідач емітував спірний вексель в рахунок заборгованості за договором № 2903 від 29.03.99 за поставлену продукцію. Тим самим підтверджується факт отримання ним продукції на суму 309335 грн. (в т.ч. ПДВ).

Наведене також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків між сторонами від 20.09.99 (а.с. 107, т.1).

Не знайшло свого підтвердження і посилання скаржника на той факт, що відповідач за первісним позовом на момент емітування спірного векселя не мав статусу господарюючого суб’єкта, оскільки відповідно з його довідкою № 156 воно було включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 25.04.98 з ознакою особи-юридична, форма  фінансування –госпрозрахунок. Тобто відповідач був зареєстрований як юридична особа-суб’єкт підприємницької діяльності до виникнення спірних правовідносин.

Наведена обставина вказана також в постанові Вищого господарського суду України від 01.03.05 по даній справі, зокрема в ній зазначено, що на момент виникнення відносин зобов’язального характеру між сторонами, відповідач був зареєстрований як суб’єкт господарської діяльності за ознакою юридична особа згідно з законом, що діяв на той момент, зокрема, ч.1 ст. 14 Закону України "Про збройні сили".

Таким чином належність Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України як емітента спірного векселя встановлено судом.

Відповідно до абз. 2 ст. 35 ГПК України факти встановлені рішенням суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Зазначене свідчить про повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та вірне застосування до них норм матеріального  та процесуального права, спростовує доводи скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання прокурора залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.04.07 у справі № 22/331-34/76-26/108 –без зміни.

Головуючий, суддя                                                                   Б.Грек

Судді                                                                                                   М.Михайлюк

В.Рибак