ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.05.07                                                                                       Справа №13/12-пд-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Акімова Т.М.

за участю представників

позивача: Гордєєв А.А., довіреність №Д-10/01 від 12.10.2006р.

відповідача-1: Власенко С.Я., паспорт серія АР №255854 від 20.10.2000р. – директор

відповідача-2: Херсонський С.А., паспорт серія АР № 217058 від 21.12.1999р. – директор

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи №13/12-ПД-07 та апеляційні скарги Приватного підприємства «Самсон», м. Київ та Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфасевтранс», м. Севастополь на рішення господар-ського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі №13/12-ПД-07

за позовом Приватного підприємства «Самсон», м. Київ (далі за текстом ПП «Самсон»)

до відповідача-1 Приватного підприємства «Таврія-Скло», м. Херсон (далі за текстом ПП «Таврія-Скло»)

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфасевтранс», м. Севастополь (далі за текстом ТОВ «Альфасевтранс»)

про визнання недійсним договору про спільну діяльність

Рішенням господарського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі №13/12-ПД-07 (суддя Закурін М.К.) у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що договір про спільну діяльність, який є предметом оскарження у даній справі є неукладеним, в силу того, що не містить усіх істотних умов визначених законом для даного договору, а саме: строку дії договору та порядку  визначення грошової оцінки вкаладів. Оскільки неукладений договір, вважається таким, який не відбувся, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням ПП «Самсон» подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного господарського суду, в якій останній просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі № 13/12-пд-07 та винести постанову про задоволення позовних вимог. Заявник апеляційної скарги зазначає, що спірний договір від імені позивача підписано не уповноваженою особою, тобто особою, у якої відсутній необхідний обсяг повноважень на укладення спірного договору. Вказує, що договір про спільну діяльність повинен реєструватись в податкових органах після його укладення та до моменту фактичного внесення вкладників учасниками. Спірний договір не відповідає реальним правовим наслідкам, які починалися, тривали і закінчувалися на протязі дії договору і є удаваним, та який укладений для приховування угоди купівлі-продажу нерухомого майна. Представник у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Також не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням ТОВ «Альфасев-транс» подало апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного господарського суду, в якій останній просить змінити рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі № 13/12-пд-07, а саме: мотивувальну частину щодо  підстав відмови позову, скасувавши висновки суду щодо визнання договору про спільну діяльність неукладеним. Заявник апеляційної скарги зазначає, що судом при винесені рішення неправильно визначені істотні умови, які передбачені діючим законодавством для договорів про спільну діяльність. Вказує, що спірний договір містить усі істотні умови визначені законом для такого виду договорів. Заявник зазначає, що в силу статті 1133 ЦК України грошова оцінка вкладів не може бути істотною умовою договору. Порядок визначення грошової оцінка вкладів учасників за вказаним договором визначений і це є балансова вартість тієї частки об’єкту, що кожна із сторін повинна внести у якості внеску у спільну діяльність. Представник у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляційні скарги ПП «Таврія-Скло» вказує, що строк дії договору визначено моментом його розірвання за погодженням сторін або за рішенням суду, просить апеляційну скаргу ПП «Самсон» залишити без задоволення. Представник у судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у відзиві на апеляційні скарги.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.03.2006р. апеляційні скарги прийняті та призначені до розгляду на 17.05.2007р., в якому оголошувалась перерва до 22.05.2007р. у зв’язку з необхідністю витребування додаткових документів.

Склад колегії суддів змінювався. Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду від 22.05.2007р. № 1564 справу призначено до розгляду у складі колегії суддів головуючого судді Мойсеєнко Т.В., суддів Кричмаржевський В.А., Мірошниченко М.В., даною колегією прийнято постанову.

За згодою представників сторін судовий процес вівся без застосування засобів технічного забезпечення, у судовому засіданні оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи і апеляційних скарг, взявши до уваги доводи представників сторін, колегія суддів встановила, що 14.12.2004р. між ТОВ «Альфасевтранс», ПП «Самсон» та ПП «Таврія-Скло» укладено договір про спільну діяльність (про сумісне інвестування у будівництво автомобільної газонаповнювальної компресорної станції у м. Житомирі с подальшою експлуатацією та отриманням прибутку). Відповідно до умов даного договору сторони об’єднують свої вклади та зобов’язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення мети, а саме: участі в будівництві автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, розташованої по вул. Малинській, 10-А в м. Житомирі, з подальшою здачею в експлуатацію, реєстрацією на праві власності  у дольовому  співвідношенні та подальшою сумісною експлуатацією з метою отримання прибутку та розподілу його згідно договору.

Позивачем пред’явив позов про визнання даного договору недійсним на підставі статей 203, 215, 220, 527, 657 ЦК України та статей 180, 181, 207 Господарського кодексу України. Господарський суд відмовив у задоволенні позову з чим сторони не погодилися, оскарживши вказане рішення  до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу ПП «Самсон» такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли стосовно відповідності нормам актів цивільного законодавства договору про спільну діяльність (про сумісне інвестування у будівництво автомобільної газонаповнювальної компресорної станції у м. Житомирі с подальшою експлуатацією та отриманням прибутку).

Визначення правової природи правовідносин має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки в залежності від встановленого при розгляді спору, слід керуватись тими нормами матеріального права що регулюють спірні правовідносини.

З умов договору від 14.12.2004р. слідує, що за своєю правовою природою він є договором сумісної діяльності, тому до спірних відносин слід застосовувати положення глави 77 ЦК України.

Згідно ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Форма та умови договору про спільну діяльність визначені у ст.1131ЦК України.

Відповідно до ч.2 даної статті у договорі  за домовленістю сторін повинно бути узгоджено такі умови, як координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус майна виділеного для спільної діяльності, покриття витрат та збитків, їх участь  у результатах  спільних дій.

Крім того, зі змісту норм глави 77 ЦК України слідує, що суттєвими умовами договору про спільну діяльність є також предмет та мета договору, взаємні права та обов’язки учасників сумісної діяльності, розмір та порядок внесення внесків у спільну діяльність.

Предмет договору та мета спільної діяльності визначені у п.1 договору, а саме: дольова участь у будівництві автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, розташованої за адресою: м. Житомир, вул., Малинська,10-а (далі-АГКС), з метою її подальшої здачі в експлуатацію, реєстрації на праві власності у дольовому співвідношенні  згідно умовам договору у БТІ та подальшій  її спільній експлуатації з метою отримання прибутку.

Вид вкладів учасників  сумісної діяльності визначений у п.п.1.3.1.,1.3.2.,1.3.3.

Розміри вкладів учасників у сумісну діяльність та порядок їх внесення узгоджений сторонами у п.2 спірного договору. Так, відповідач- 2  придбає за свій рахунок  обладнання  для АГКС, перелік якого наведений у.п.п.2.1. Після вводу об’єкту в експлуатацію відповідач-2  протягом року  у якості внеску постачає на об’єкт аналогічний за потужністю комплект обладнання, який  зазначений у п.п.2.1, збільшуючи потужність  станції у два рази. Згідно п.2.4. сторони оцінили  вклад відповідача-2 у 70 % від загальної вартості об’єкту.

Розмір вкладу позивача та порядок його внесення визначений у п.п.2.5. договору, згідно якого вкладом останнього є право користування землею, зазначеної у договорі, а також майном, зазначеним у п.1.3.2., будівництво споруд та комунікацій, зазначених у п.2.3., а також витрати пов’язані з  залученням  підрядників, проектними та іншими роботами. Згідно п.2.5. сторони оцінили  вклад позивача  у 25 % від загальної вартості об’єкту.

Вкладом відповідача-1 є зобов’язання, передбачені  у п.1.3.3. договору, який оцінений  у 5% від загальної вартості  об’єкту.

Балансова вартість об’єкту визначається відповідно до п.3.4. договору  у акті приймання-передачі, який .як вказано у п.4.3. є невід’ємною частиною договору.

Порядок ведення спільних справи, передбачений сторонами у  п.4 спірного договору.

Відповідно до п.1.3.4. учасники пропорційно своїм долям несуть витрати по вводу об’єкту в експлуатацію та здійснюють інші витрати, передбачені договором.

Права і обов’язки сторін договору спільної діяльності обумовлені у п.5 спірного договору.

Правовий статус майна сторони передбачили у п.3.6 спірного договору, а саме спільна власність з розподілом часток без виділу у натурі.

Участь у результатах спільних дій також є узгодженою сторонами у п.4.11.договору.

Таким чином, у спірному договорі спільної діяльності сторони узгодили всі  істотні умови, необхідні за законом для даного виду договорів.

Відповідно до вимог чинного законодавства договір є укладеним на підставі вільного волевиявлення сторін.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначені пункти статі 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом наслідків.

Положення статей розділу 77 ЦК України визначають правила укладання договорів про сумісну діяльність.

Оскільки спірний договір є договором про сумісну діяльність до нього в силу ч.1 ст.1131 ЦК України застосовуються вимоги до письмової форми правочину, передбачені ст.207 ЦК України.

Договір є письмовим правочином, який укладається шляхом складання документа, у якому визначається його зміст, і який підписується безпосередньо особою, від імені якої вона укладена, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах (ст.207 ЦК України).

Спірний договір укладений юридичними особами, які є суб’єктами господарської діяльності.

Відповідно до ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків, здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно ст. 65 ГК України власник приватного підприємства здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Частиною 5 цієї статті встановлено, що керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Спірний договір укладено від імені ПП «Самсон» директором Головчином С.І. Згідно пп. 3.6 п.3 Статуту ПП "Самсон" директор має право, зокрема, укладати без доручення цивільно-правові договори, контракти, видавати доручення, відкривати розрахункові рахунки в установах банків, має право першого підпису фінансових документів.

У пункті 3.9 визначено, що директор розпоряджається майном і коштами підприємства, підписує фінансові та інші документи, укладає в Україні та закордоном договори від імені підприємства і видає розпорядження на їх виконання. Таким чином, статут ПП „Самсон"(позивача у справі) не містить в собі обмежень повноважень директора, зокрема на укладання угод взагалі і втому числі на  укладання договорів про сумісну діяльність.

Таким чином, директор ПП “Самсон” діяв в межах повноважень наданих йому статутом та мав право укладати спірний договір.

Колегія також зазначає, що відповідно до ч.3 ст.92 ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Позивачем не доведено наявності обмежень будь –яких повноважень його директора на укладання спірної угоди і, що відповідачам було відомо про наявність таких обмежень прав директора. За таких обставин посилання позивача на підписання Головчиним С.І. спірної угоди з перевищенням повноважень не має юридичної сили та не є підставою недійсності договору про спільну діяльність.

Надане позивачем у судовому засіданні рішення власника №6 від 30.08.2004р.(а.с97) не може бути прийняте до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до ч.1 ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин що не залежали від нього.

Зазначене рішення не було надане суду першої інстанції. Причин ненадання цього рішення, які не залежали від позивача, останній не обґрунтував. Причиною не надання, як пояснив представник позивача у судовому засіданні, є те що це рішення позивач не міг раніше найти серед своїх документів. Вказана причина не є поважною  та такою, що не залежить від позивача.

Ще однією підставою для визнання договору про спільну діяльність недійсним, на думку позивача, є його невідповідність вимогам закону, а саме: "Порядку ведення податкового обліку й складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи", затвердженим Наказом ГНА України від 11 липня 1997 року №234.

У відповідності до податкового законодавства обов'язок нагляду за дотриманням суб'єктом податкового законодавства покладено на держану податкової служби, яка не  є стороною у справі і не заявляє самостійних вимог. За порушення платником податків вимог податкового зобов’язання встановлена певна відповідальність у вигляді штрафних санкцій, зокрема, сторони договору, на яку покладено за договором про сумісну діяльність обов’язок здійснювати бухгалтерський та податковий облік сумісної діяльності. Відповідно до п. 4.4 спірного договору такий обов’язок покладено на ТОВ “Альфасевтранс”.

Крім того, вказані у позовних вимогах норми податкового законодавства не визначають підстав недійсності укладених договорів про спільну діяльність. Тому, не виконання відповідачем-2 вимог податкового законодавства щодо реєстрації договору про сумісну діяльність не веде до недійсності самого договору, а є підставою для притягнення його до встановленої законом відповідальності.

Позивач також просить визнати спірний договір недійсним на підставі ч.5 ст.203 ЦК України, як такий, що не спрямований на реальне настання правовим наслідкам, що обумовлені ним, оскільки позивач самостійно проводить будівництво автомобільної газонаповнювальної компресорної станції без участі позивачів та вказаний договір приховує інший правочин, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Загальне правило ч.5 ст.203 ЦК конкретизується ст.ст.234, 235 ЦК України, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного договору.

У відповідності до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

При цьому фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що як ТОВ „Альфасевтранс" та ПП „Таврія-Скло" не тільки мали намір створити цивільно-правові наслідки за спірним договором, але ж і вчиняли дії на виконання вказаного договору, зокрема, постачання обладнання для автомобільної газонаповнювальної компресорної станції, що знаходиться за адресою м. Житомир вул. Малиновського,10-а, про що свідчать договори про купівлю-продаж обладнання та передання його на зберігання (а.с.43-52,т.1) та постанова про порушення кримінальної справи від 10.02.97р. по факту вчинення службовими особами ПП “Самсон” заволодіння чужим майном шляхом складання неправдивих документів на обладнання компресорної блочної установки та 28 балонів, яке належало ТОВ “Альфа транс” та знаходилося на будівельному майданчику  АГКС (а.с. 96,т.2).

Крім того, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. Даний висновок суду знаходить своє підтвердження у роз’ясненні Вищого арбітражного суду України №02-5/111від 12.03.99р.(з послідуючими змінами). Невиконання стороною договору своїх зобов’язань тягне за собою настання наслідків, передбачених нормами глави 51 ЦК України, зокрема розірвання договору.

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином., суб’єкт, який вимагає визнання правочину недійсним, як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладено саме з такою метою. При цьому, обов'язок доведення цієї обставини покладається суб'єкта, який вимагає визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, не погоджується з доводами позивача про те, що договір про спільну діяльність є договором купівлі-продажу нерухомого майна, як наслідок повинен був бути нотаріально засвідчений.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК України встановлена письмова форма договору про спільну діяльність. Глава 77 ЦК України "Спільна діяльність" до форми договору про спільну діяльність інших вимог не пред'являє. Договір про спільну діяльність не містить інформації про купівлю продажу нерухомого майна. Відповідно до умов договору таке нерухоме майно створюється в процесі спільної діяльності на підставі внесків учасників, а правовий статус здобуває після реєстрації в БТІ м. Житомира.

Позивач не надав жодного доказу приховання іншого правочину, а саме: договору про купівлю-продаж. Спірний договір не містить істотних умов договору купівлі-продажу. До того ж, чинне на момент укладання спірного договору законодавство не забороняло здійснення спільної діяльності з метою створення або виготовлення об’єктів основних фондів з метою їх подальшого сумісного використання чи відчуження.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” N02-5/111 від 12.03.99р. (із змінами) вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач не обґрунтував і не довів, всупереч положенням статі 33 ГПК України, обґрунтованість заявлених вимог про визнання недійсним договору про спільну діяльність (про сумісне інвестування у будівництво автомобільної газонаповнювальної компресорної станції у м. Житомирі с подальшою експлуатацією та отриманням прибутку) від 14.12.2004р., тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ПП “Самсон” спростовуються вищенаведеним та наступним.

Як вже зазначалося, відповідно до норм глави 77 ЦК України істотними умовами для договорів про сумісну діяльність є: загальна господарська ціль, порядок та умови ведення спільних справ, види та розмір внесків (долі) кожної із сторін договору, умови використання результатів сумісної діяльності, порядок покриття витрат і збитків, що виникли в наслідок сумісної діяльності. Спірний договір такі умови містить, що слідує із змісту договору, а саме: пункти 1,2, 3, 4 договору.

Посилання на неузгодженість грошової оцінки вкладів є безпідставною, оскільки ця умова не є істотною. Істотною умовою є розмір внесків. Так, згідно ч.2 ст.1133 ЦК України, якщо договором не обумовлена вартість вкладів, то вони вважаються рівними. Визначення вартості є правом сторін, а не обов’язковою умовою договору. Крім того, сторони у спірному договорі встановили порядок визначення вартості внесків, а саме: у сумі, що визначається пропорційно визначеної договором долі від загальної вартості об’єкту, що вказується у акті приймання –передачі, частини об’єкту, що передається. Тобто грошова оцінка вкладів учасників за вказаним договором визначена і є балансовою вартістю тієї частки об’єкту, що відповідає долі учасника у спільній діяльності.

Не є істотною умовою договору про спільну діяльність і строк дії договору. Зокрема, зі змісту ст.1142 ЦК України допускається існування і безстрокового договору про сумісну діяльність. Разом з тим, безстроковий договір може бути припинений відповідно до ст.1141 ЦК України та розірваним відносно вибулої сторони відповідно до ч.1 ст. 1142 ЦК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про неукладеність спірного договору, є невірним і зроблений без врахування положень норм глави 77 ЦК України та особливостей укладання договорів про спільну діяльність. У зв’язку з цим, колегія вважає, що мотивувальна частину рішення підлягає зміні, а апеляційна скарга ТОВ «Альфасевтранс» задоволенню.

З урахуванням викладеного, позивачу слід відмовити у позові і виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду щодо неукладеності спірного договору.

Оскільки зміна мотивувальної частини не вплинула на правильність вирішення спору по суті, то підстав для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, слід віднести на позивача у справі.

Керуючись ст. 49, ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Самсон», м. Київ залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфасевтранс», м. Севастополь задовольнити та виключити з мотивувальної частини рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі №13/12-ПД-07 посилання на неукладеність договору про спільну діяльність (про сумісне інвестування у будівництво автомобільної газонаповнювальної компресорної станції у м. Житомирі с подальшою експлуатацією та отриманням прибутку) від 14.12.2004р.

Рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007р. у справі №13/12-ПД-07 без змін.