ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2007 р.
№ 13/82-8/117

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
суддів:
Добролюбової Т.В.
Гоголь Т.Г., Швець В.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Закритого акціонерного товариства “Литер”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 31.10.06

у справі
№13/82-8/117

за позовом
Закритого акціонерного товариства “Литер” (надалі –товариство)

до

1)Державного підприємства “Укрсервіс Мінтрансу”  (надалі –підприємство)
2)Міністерства транспорту та зв’язку України (надалі –Міністерство)
3) Державного казначейства України

про
стягнення 342592,84 грн.

В судовому засіданні взяв участь представник відповідача 1: Яцюта Т.П. –за дов. від 14.09.07 №775-09;

Від позивача, відповідачів 2,3 представники не з’явилися, повідомлені належно про час і місце розгляду касаційної скарги.

Розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 21.06.07 №02-20/26 утворено з 02.07.07 колегію суддів у постійному складі: Добролюбової Т.В.- головуючий, Гоголь Т.Г., Швець В.О.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Закритим акціонерним товариством “Литер” у лютому 2005 року заявлений позов про стягнення з Державного підприємства “Укрсервіс Мінтрансу” заборгованості у розмірі 296 136,00 грн., 27 244,51 грн. - інфляційних втрат, 14806,80 грн. - пені,  4405,53 грн. - 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов’язань з оплати вартості виконаних товариством робіт за договором від 11.12.2003 №063/2003, що призвело до  порушення підприємством статей 526, 625, 837 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду м. Києва  від 01.06.2005, ухваленим суддею Євдокимовим О.В., позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Рішення суду вмотивоване наявністю заборгованості відповідача за виконані в липні 2004 року роботи згідно умов договору від 11.12.2003.

Ухвалою Київського апеляційного  господарського  суду від 15.09.2005 залучено у якості другого відповідача у справі Міністерство транспорту та зв’язку України.

Київський апеляційний  господарський  суд  у  складі  головуючого-судді Зеленіна В.О., та  суддів Рєпіна Л.О., Синиці О.Ф. постановою  від 12.10.2005,  перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:    Добролюбової Т.В.- головуючого, Гоголь Т.Г., Продаєвич Л.В. постановою від 02.02.06, перевірені судові акти у справі скасував з підстав передбачених пунктом 2 частини 2 статті 11110 Господарського процесуального кодексу України, оскільки в матеріалах справи були відсутні докази належного повідомлення сторін у справі про час і місце проведення засідання суду. Матеріали справи направлені для нового розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою господарського  суду міста Києва  від 18.04.2006 залучено у якості третього відповідача у справі Державне казначейство України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.07.06, ухваленим суддею Катрич В.С., позовні вимоги задоволені. Рішення обґрунтоване доведеністю  факту виконання спірних робіт та приписами статті 332 Цивільного кодексу УРСР, статтями 11, 509, 511, 525, 530, частиною 2 статті 625, статтями 712, 837, 1000, 1001 Цивільного кодексу України, статтями 175, 193, 218 Господарського кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Брайка А.І.- головуючого, Бившевої Л.І., Розваляєвої Т.С., постановою від 31.10.06, рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовив. Постанова суду вмотивована тим, що підписаний від імені позивача та відповідача-1 акт приймання виконаних підрядних робіт від 31.07.04 не є доказом належного виконання позивачем зобов’язань за договором №063/2003 через відсутність у представника відповідача-1 повноважень на підписання вказаного акта.  При цьому, суд керувався положеннями статей 526, 837, 844, 854, 1000, 1001 Цивільного кодексу України, статей 162, 332, 345, 386 Цивільного кодексу УРСР, статей 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Закрите акціонерне товариство “Литер” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову від 31.10.06 скасувати, як прийняту з порушенням норм матеріального і процесуального права, а рішення від 20.07.06 залишити без змін. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги товариство вказує на те, що висновок  суду апеляційної інстанції про відсутність у підприємства повноважень на підписання акта приймання виконаних  підрядних робіт від 31.07.04 є хибним, оскільки суперечить приписам частини 2 статті 193 Господарського кодексу України та статті 527 Цивільного кодексу України. Водночас заявник стверджує, що Міністерство і підприємство є солідарними  боржниками, оскільки предмет зобов’язання за договором підряду №063/2003 та договором доручення №000/030-2002 є неподільним, а відтак, згідно статті 543 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати виконання обов’язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Від Державного підприємства “Укрсервіс Мінтрансу” надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому підприємство просить постанову у справі залишити без змін, а касаційні вимоги ЗАТ “Литер” - без задоволення.

Від Міністерства транспорту та зв’язку України, Державного казначейства України відзиви на касаційну скаргу судом не отримані.

Вищий  Господарський  суд  України  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представника відповідача-1, переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність  застосування господарськими судами  приписів  чинного   законодавства,  відзначає  наступне.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судами першої та апеляційної інстанцій.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11.11.2002 між Міністерством транспорту України –довірителем, правонаступником якого є відповідач-2 та Державним підприємством “Укрсервіс Мінтрансу” –повіреним  укладений договір доручення № 000/030-2002. Відповідно до умов цього договору доручення повірений приймає на себе зобов’язання від імені і за рахунок довірителя здійснювати фінансування робіт з реконструкції будівлі за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 14; проводити контроль за виконанням робіт з реконструкції; фінансування робіт повіреним здійснюється за рахунок коштів, які надходитимуть на поточний рахунок, виключно в межах кошторису, затвердженого довірителем; повіреному надається право укладати угоди з виконавцями робіт з обов’язковим посиланням на те, що він діє від імені довірителя; приймати виконані роботи шляхом складання актів прийому-передачі результатів робіт. Сторонами узгоджено строк дії договору доручення до 31.12.2003. Разом з цим, судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що  11.12.03 між Державним підприємством “Укрсервіс Мінтрансу”  - замовником, яке діяло від імені Міністерства транспорту України на підставі вказаного договору доручення та Закритим акціонерним товариством “Литер” –підрядником, укладено договір №063/2003. Відповідно до умов цього договору замовник доручає, а підрядник зобов’язується виконати пуско –налагоджувальні роботи на обладнанні комплексів аудіо –візуальних технічних засобів кабінету Міністра та Державного секретаря, їх кімнат відпочинку, залів нарад служби Міністерства і служби Державного секретаря  інформаційно - рекламної системи, системи індикації точного часу та апаратно-студійного комплексу телебачення на об’єкті “Реконструкція адміністративного будинку Міністерства транспорту України” за адресою проспект Перемоги, 14.  Пунктом 3.1 договору сторони визначили загальну вартість робіт за договором, яка становить 439 539,60 грн. Пунктом 2.1 договору сторони встановили строк виконання робіт  до 31.12.03. Разом з цим, пунктами 3.2, 3.3 договору передбачено, що розрахунки між сторонами проводяться у два етапи: перший етап –замовник після підписання договору обома сторонами перераховує виконавцю аванс у розмірі 50 % вартості робіт, що становить 219 769,80 грн.; другий етап –остаточний розрахунок у розмірі 50% від вартості робіт, який становить 219 769,80 грн. Відповідно до пункту 5.3 договору після приймання робіт, що підтверджується відповідним актом, замовник протягом 10 робочих днів перераховує підряднику вартість виконаних робіт. У випадку затримки в оплаті виконаних робіт замовник сплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від договірної ціни виконаних робіт за кожний день затримки, але не більш 5% від договірної ціни цих робіт. При цьому,  сторони домовилися, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов’язань (пункт 9.3. договору). З матеріалів справи вбачається, що  предметом позову є матеріально –правова вимога Закритого акціонерного товариства “Литер”    про стягнення з Державного підприємства “Укрсервіс Мінтрансу”, 296 136,00 грн. - основної  заборгованості, 27 244,51 грн. - інфляційних втрат, 14806,80 грн. - пені,  4405,53 грн. -  3% річних. Задовольняючи ці вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про фактичне виконання робіт позивачем, а відтак, і виникнення  у відповідача –1  зобов’язання розрахуватися за ці роботи.  Цивільний кодекс України, який є основним актом цивільного законодавства,  регулює особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні,  майновій самостійності їх учасників. У тому числі цей Кодекс поширюється на господарські відносини, що мають вказані ознаки. Приписами частини 1, 2 статті 67 Господарського кодексу України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов’язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.  Положеннями статей 144, 174 названого Кодексу  унормовано, що майнові права, майнові обов’язки та господарські зобов’язання суб’єкта господарювання можуть виникати з угод, передбачених законом. При цьому, приписами статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарськими зобов’язаннями визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Як зумовлено приписами статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарськими судами попередніх інстанцій визнано та підтверджено матеріалами справи, що правовою природою укладеної сторонами угоди  від 11.12.2003, є договір підряду. Істотні та звичайні умови підрядних договорів визначаються відповідними положеннями Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено Господарським кодексом України. Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона - підрядник зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони - замовника, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Судом першої інстанції установлено, що між позивачем та відповідачем-1 було підписано акт №1 приймання виконаних робіт за липень 2004 року на суму 296 136,00 грн., який свідчить про виконання обов’язків підрядником та прийняття робіт замовником.  Виконання позивачем своїх зобов’язань за договором підряду, підтверджується також підписаним між  ДП “Укрсервіс Мінтрансу” та товариством актом звірки взаєморозрахунків станом на 17.12.04. Таким чином  у відповідача-1 існує заборгованість перед позивачем на спірну суму.  З матеріалів справи також вбачається та установлено місцевим судом, що вмотивованої відмови, як і заперечень до прийняття виконаних робіт відповідачами не заявлялось. Господарський суд першої інстанції визнав, що  відповідачем-1 не надано і відповідно матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про проведення відповідачами розрахунків за виконані позивачем роботи. Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку зобов’язаний перевірити правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального  та  процесуального права. Однак, апеляційний суд обмежився лише оцінкою одного доказу у справі та не спростував висновків суду першої інстанції і встановлених ним обставин. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність  кошторису до договору, проте, в матеріалах справи наявний протокол погодження договірної ціни на виконання пуско - налагоджувальних робіт за договором  від 11.12.03 на суму 439 539,60 грн., який підписаний в межах повноважень сторін та є підставою для проведення взаємних розрахунків і платежів між сторонами. Крім того, пунктом 10.1 договору підряду визначено, що договір діє з дати його підписання до повного виконання сторонами своїх зобов’язань за цим договором. Отже, посилання суду апеляційної інстанції на відсутність повноважень у Державного підприємства “Укрсервіс Мінтрансу”  на підписання акта приймання виконаних робіт у липні 2004 року помилково стало підставою для скасування рішення у справі. Так, не спростований факт реального виконання робіт, встановлений судом першої інстанції. Невмотивовано залишено без уваги, що спірна будівля не передана відповідачу –2 , а згідно його ж довідки знаходиться на балансі відповідача-1. При цьому, упродовж всього розгляду спору, відповідач-2 стверджував, і це встановлено місцевим господарським судом, що спірний договір не містив зобов’язань про сплату виконаних пуско - налагоджувальних робіт за рахунок відповідача-2. Висновок апеляційної інстанції про те, що виконання робіт зобов’язаною стороною без отримання авансового платежу, передбаченого договором, свідчить про зміну умов договору в цій частині  протирічить приписам законодавства. Відтак, визнається неправильним і застосування статті 854 Цивільного Кодексу України для обґрунтування відмови у позові.    Положеннями статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов’язковим до виконання. Частинами 1, 2 статі  193 Господарського кодексу  України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.  Господарським місцевим судом встановлено, що  відповідач - 1 не звертався до відповідача –2 за здійсненням фінансування робіт з реконструкції будівлі на проспекті  Перемоги, 14 у місті Києві. Апеляційний суд встановленого не спростував. Порушення зобов’язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на встановлений судом факт порушення відповідачем –1  прийнятих на себе договірних зобов’язань щодо оплати виконаних робіт, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та застосував наслідки, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України.

Відтак, постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення господарського суду міста Києва залишається без змін.

На підставі  викладеного та керуючись статтями  1115, 1117,  1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.10.06 у справі №13/82-8/117 скасувати.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.07.06 у справі   №13/82-8/117 залишити без змін.

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Литер” задовольнити.

Головуючий     суддя                                                              Т. Добролюбова

С у д д і                                                                Т.Гоголь

В. Швець