ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.09.2007
Справа №2-16/8012-2007А

За позовом – Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» закритого   акціонерного  товариства  лікувально – оздоровчих  закладів  України «Укрпрофоздоровниця» (98663, м. Ялта, вул. Алупкінське шосе, 15, с.м.т. Гаспра)

До відповідача  -  Державної податкової інспекції в  м. Ялті (98600, м. Ялта, вул. Васильєва, 16)

Про    визнання  протиправними та скасування  податкових повідомлень – рішень

Суддя В.А.Омельченко

Секретар судового засідання  Хлебнікова Н.С.

ПРЕДСТАВНИКИ:

04.09.2007року

Від позивача –   Бордачова В.О. – представник, дов. № 603, від 26.06.2007  року

Від відповідача – Володькін  С.А. – гол. держ. под. інспектор, дов. № 2285/9/10-0 від 04.05.2006  року

13.09.2007 року

Від позивача –  Бордачова В.О. – представник, дов. № 603, від 26.06.2007  року

Від відповідача –  Кузьмін В.В., ст.. держ. под. інспектор дов.  від 06.08.2007  року № 1364/к/10-0

Суть спору:  Позивач ДП санаторій „Україна” звернувся до господарського суду АРК з позовом до Державної податкової інспекції у м.Ялті про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень – рішень №/0 від 16.10.06р. про сплату податку на додану вартість у сумі 12324грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі  6162 грн., а всього в сумі 18486,00 грн.;

№/0 від 16.10.06р. про сплату податку на прибуток у сумі 10610 грн. та штрафних (фінансових) санкцій  в  сумі  4714,10 грн., а всього  в сумі 15324,10 грн.,  а також повідомлень – рішень №003402301/1 від 27.12.06р., №/1 від 27.12.06р., №/2 від 19.03.07р., №/2 від 19.03.07р..

06  вересня 207  року  представник  позивача надав заяву про зміну  та доповнення  позову, відповідно до якої  прохає  суд  визнати   нечинними  податкові  повідомлення – рішення ДПІ в м. Ялті  № /0 від 16.10.2006  року  про визначення ДП «Санаторій «Україна»  податкового  зобов’язання  по податку на додану вартість  в розмірі 12324,00  грн.  та штрафних ( фінансових)  санкцій  в сумі 6162,00 грн., а всього  в сумі 18486,00  грн. ; № /0 від 16.10.2006  року про визначення  ДП «Санаторій «Україна»  податкового зобов’язання  по податку на прибуток  в розмірі 10610,00 грн.  та  штрафних (фінансових)  санкцій  в сумі 4714,10 грн., а всього  в сумі 15324,10 грн., а також  податкові  повідомлення – рішення  на ці суми:

- № /1 від 27.12.2006  року,

- № /1 від 27.12.2006  року,

- № /2 від 19.03.2007  року,

- № /2 від 19.03.2007 року.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що, відповідач податкові повідомлення – рішення склав з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: податок на прибуток нарахував на валові доходи, які необґрунтовано збільшив, тому що відніс до бартерних операцій такі що не є бартером, необґрунтовано до вартості послуг харчування для робітників позивача додав вартість продуктів харчування, які працівники не купували, та включив до валових доходів суми додаткових благ робітникам, які не підтверджені валовими витратами, а також порушив встановлений порядок визначення звичайних цін при нарахуванні податку на додану вартість на послуги харчування, та на операцію по поверненню комунальної їдальні її власнику, і не вірно визначив об’єкт оподаткування ПДВ.

Відповідач проти позову заперечує. Заперечення на позов мотивує тими ж доводами, що викладені у акті перевірки вимог податкового, валютного і іншого законодавства від 05.10.06р. №2232/230/1.

Відповідач вважає, що вартість харчування робітників повинна дорівнюватись до вартості продуктів, які відпущені зі складу до їдальні, і що різниця у вартості продуктів та вартості харчування у розмірі 3 грн. з однієї людини є додатковим благом для робітників, на цю суму робітники мають заборгованість перед підприємством, та підприємство цю заборгованість нарахувало до заробітної плати, а тому це є бартер.

До звичайних цін обідів відповідач відніс вартість продуктів харчування на складі, та на цю суму збільшив валові доходи, і нарахував податкові зобов’язання.

Відповідач також вважає що він обґрунтовано збільшив базу оподаткування і нарахував ПДВ з операції продажу комунальної їдальні на різницю між її балансовою вартістю у податковому та бухгалтерському обліку, при цьому вважає що звичайна ціна на їдальню повинна бути дорівняна до її вартості у податковому обліку.

Відповідач вважає, що він визначив звичайну ціну відповідно до вимог п.1.20.51 п.1.20 ст.1 п.7.4 ст.7 Закону №283, п.4.1 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7, Закону №168/97-ВР, тому що позивач продав їдальню зв’язаної особі за ціною по бухгалтерському обліку, яка є нижче ніж ціна по податковому обліку на 3252 грн.

В ході розгляду справи була оголошена перерва судового засідання в порядку ст. 150 КАС України, після закінчення якої  провадження по справі було  продовжено.

Після  вияснення  усіх обставин справи, та перевірення доказів, суд перейшов до судових дебатів, які почалися в судовому засіданні, що відбулося 13.09.2007 року.

Після закінчення дебатів  сторін, суд  віддалявся  для  ухвалення рішення по даній справі до нарадчої кімнати.

Розглянувши  матеріали справи та дослідивши  письмові докази, а також заслухавши  представників сторін, суд, -

В С Т А Н О В И В :

З 11.09.06 р. по 28.09.06 р. державною податковою інспекцією в м. Ялті проведена планова перевірка Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця» з питань дотримання вимог податкового, валютного і іншого законодавства за період з 01.07.2005 р. по 30.06.2006 р.

В результаті перевірки було встановлено порушення п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4, п.п.7.1.1, п.7.1, п.7.4 ст.7, п.п.8.4.3 п.8.4 ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.97р. (далі Закон № 283/97-ВР), внаслідок чого занижений податок на прибуток за 3-ий квартал 2005 р. на 4701 грн., за 4-й квартал 2005 р. на 5909 грн.

Зменшено негативне значення об'єкту оподаткування за 1 квартал 2006 р. на 2111 грн., за 2-ий квартал 2006 р. на 17070 грн.

Встановлено також порушення п.4.1 п.2 ст.4, п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 ЗУ «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.97 р. (далі Закон № 168/97-ВР), внаслідок чого занижений ПДВ на загальну суму 12324 грн. в т.ч. по періодах: липень 2005 р. на 1151 грн.; серпень 2005 р. на 1419 грн.; вересень 2005р. на 1192 грн.; жовтень 2005 р. на 2563 грн.; листопад 2005 р. на 1081 грн.; грудень 2005р.. на 1082 грн.; січень 2006 р. на 422 грн.;                                                                                                             квітень 2006 р. на 805 грн.; травень 2006 р. на 985 грн.; червень 2006 р. на 1624 грн.

За результатами перевірки складений акт від 5.10.2006 р. №161-2232/230/02650647, який покладений в основу податкових повідомлень-рішень  № /0 від 16.10.2006 р. за податковим зобов'язанням по податку на прибуток в сумі 10610 грн. – основного платежу і 4714,1 грн. штрафу і № /0 від 16.10.2006 р. за податковим зобов'язанням на податок на додану вартість в сумі 12324 грн. основного платежу і 6162 грн. -  штрафу.

За наслідками розгляду скарг позивача на податкові повідомлення-рішення відповідачем направлені  інші податкові повідомлення-рішення на ті ж податкові зобов'язання № /1 від 27.12.06р., № /1 від 27.12.06р., /2 від 19.03.07р., /2 від 19.03.07р.

З акту перевірки виходить, що позивач занизив валовий дохід за 2-е півріччя 2005р. на суму 42442 грн. і за 1 півріччя 2006 р. на суму 15929 грн., всього на суму 58371 грн. на послуги харчування своїм працівникам.

З акту також виходить, що позивач надав харчування працівникам у власній їдальні, відповідно до п.6.15 ч. VI «Оплата праці» Колективного договору, зареєстрованого Ялтинським міськвиконкомом під № 668 від 27.06.02 р. В їдальню відпускалися продукти харчування з продуктового складу відповідно до меню-розкладки на суму 4 грн. (без ПДВ) на одну людину.

По бухгалтерському обліку підприємства операція відображена проводкою по дебету бухгалтерського рахунку 977 «Інші витрати від звичайної діяльності» в кредит рахунку 201/1 «Продукти». Всього в період, що перевіряється, відпущено продуктів на суму 58368,94 грн. (без ПДВ), в т.ч. в 2-му півріччі 2005 р. на суму 42440,08 грн., в 1-му півріччі 2006 р. на суму 15928,86 грн.

За рахунок заробітної плати компенсовано з 4 грн., без ПДВ, тільки по одній гривні, в т.ч. ПДВ, з відображенням по бухгалтерському обліку проводкою дебет рахунку 661 «Розрахунки по заробітній платі» кредит 746 «Інші доходи від звичайної діяльності».                                                                              У періоді, що перевіряється, за рахунок зарплати працівників компенсовано за надане харчування 10182,50 грн., в т.ч. ПДВ – 1697 грн.

З акту виходить, що решта суми 3 грн., без ПДВ, підприємством нараховувалася до заробітної плати щомісячно, як додаткові блага на здешевлення харчування і ця сума компенсації не включена у валовий дохід, що у працівників санаторію «Україна» за  послуги живлення,  виникла заборгованість і підприємство зарахувало суму заборгованості в заробітну плату і таким чином здійснило залік заборгованості працівника перед підприємством.

З акту також виходить, що оскільки погашення заборгованості працівників за харчування не передбачає розрахунки грошовими коштами, а здійснюється шляхом погашення взаємної заборгованості (надання компенсації), то відповідно до п.1.19 ст.1Закона України № 283/97-ВР ця операція є бартером (товарообміном). Відповідно до п.п.7.1.1 ст.7 ЗУ № 283/97-ВР «доходи і витрати від здійснення бартерних операцій визначаються виходячи з договірної ціни, але не нижче звичайної».

Суд встановив, що відповідач за звичайну ціну харчування працівників прийняв ціну, по якій відпускалися з продуктового складу в їдальню продукти харчування відповідно до меню-розкладки 4 грн. (без ПДВ) на одну людину.  Виходячи з цієї ціни, керуючись п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4 і п.п.7.1.1 ст.7 Закону № 283/97-ВР, із змінами і доповненнями,  відповідач, збільшив валовий дохід за 2-е півріччя 2005 р. і 1-е півріччя 2006 р. на суму 58371 грн. і визначив податкове зобов'язання по податку на прибуток в сумі 10610 грн., а також зменшив негативне значення об'єкту оподаткування на суму 19181 грн.

На послуги харчування відповідач також визначив податкове зобов'язання по ПДВ в сумі 11674 грн., керуючись п.4.2 ст.4 ЗУ № 168/97-ВР, із змінами і доповненнями, прийнявши за звичайну ціну вартості обідів вартість продуктів харчування, відпущених з складу в їдальню підприємства.

Суд вважає помилковим визначення відповідачем податкових зобов'язань по підставах, приведених в акті перевірки, виходячи з наступного.

Доводи акту є  суперечливими, оскільки  відповідач збільшив  валовий  дохід на  послуги харчування працівникам з  трьох  підстав: як на  бартерну  операцію, що виникла в результаті  заліку взаємної заборгованості  між  підприємством  і  працівниками, як  на  борг  працівників  перед  підприємством  і  як на додаткові  блага  працівникам.

Суд вважає, що   жодне  з  приведених  підстав  не  підтверджується  матеріалами  справи.

Суд встановив, що між підприємством і його працівниками не виникли бартерні (товарообмінні) відносини, а тому відповідач помилково застосував п.п.7.1.1 п.7.1 ст.7 Закону № 283/97-ВР, згідно  якому  для  визначення  доходів  і  витрат  застосовуються  звичайні  ціни.

Відповідно до п.1.19 ст.1 Закону № 283/97-ВР, бартер це господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) в будь-якій формі відмінної від грошової, включаючи будь-які види заліку і погашення взаємної заборгованості, за наслідками яких не передбачено зарахування грошей на рахунок продавця для компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.94 КзпП України і ст.1 Закону «Про оплату праці»   № 108/95-ВР від 24.03.95 р. заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, в грошовому виразі, а тому                                                                                                           оплата харчування за рахунок утримання грошових коштів із заробітної плати працівників не може бути віднесена до бартерних операцій, оскільки при бартері розрахунки проводяться в будь-якій формі відмінної від грошової.

Інших підстав для застосування звичайних цін при визначенні доходів і витрат відповідач суду не привів, а тому суд вважає, що відповідачем без законних підстав застосовані звичайні ціни при визначенні доходів на послуги харчування працівникам санаторію.

Суд відхиляє доводи відповідача, що у працівників виникла заборгованість перед підприємством за послуги харчування у розмірі 3 грн. (без ПДВ) за обід і що цю заборгованість, в загальній сумі 58371 грн., підприємство нарахувало на зарплату, а тому на цю суму повинен бути збільшений валовий дохід.

Відповідно до ст. 601 ГКУ, зобов'язання припиняються заліком зустрічних однорідних вимог за заявою однієї із сторін.

З акту перевірки виходить, що між підприємством і працівниками не виникло зустрічних однорідних вимог, оскільки підприємство не мало заборгованості по заробітній платі перед працівниками, що підтверджується розділом 3.1.7 акту «податок з доходів фізичних осіб», а тому були відсутні підстави для заліку.

Матеріалами справи не підтверджується також заборгованість працівників перед підприємством за послуги харчування.

Відповідно до ст.10 КЗпП України взаємовідношення між підприємством і працівниками визначаються колективним договором.

З акту перевірки виходить, що в п.6.15 частині У1 «Оплата праці» колективного договору, зареєстрованого Ялтинським міськвиконкомом під № 668 від 27.06.02 р. передбачено надання харчування працівникам в їдальні підприємства.

Суд встановив, що  п.6.15 колдоговору передбачено здешевлення харчування співробітникам санаторію з віднесенням сум, отриманих з працівників по  пільговому харчування, на валовий дохід.

У п.1 розділу 3.1.1 «Валовий дохід» і п.1 розділу 3.1.5 «ПДВ» акту перевірки встановлено, що із заробітної плати працівників були утримані суми, відповідні договірній  вартості харчування 1 грн. з людини за обід, всього 10182,5 грн., з ПДВ,  за період, що перевіряється, і ця сума віднесена на валовий дохід.

Матеріалами справи не підтверджується, що працівники брали на себе зобов'язання по оплаті за обід більше 1 грн. з людини, а тому відсутня заборгованість працівника перед підприємством.

При таких обставинах  відсутні підстави для збільшення валового доходу по п.4.1.1 п.4 Закону № 283/97-ВР на суму що перевищує договірну ціну харчування.

Відповідно до п.4.1 ст.4 ЗУ № 283/97-ВР валовий дохід – загальна сума доходу платника податків від всіх видів діяльності отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Відповідно до п.4.1.1 ст.4 ЗУ № 283/97-ВР, валовий дохід включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.1.31 ст.1 ЗУ № 283/97-ВР, продаж товарів – це будь-які операції, здійснювані згідно з угодами купівлі-продажу, міни, постачання і іншим цивільно-правовим договорам, що передбачають передачу прав власності, а також будь-які операції цивільно-правового характеру за наданням результатів робіт (послуг) за плату, компенсацію або безоплатно.

Відповідно до  п.п.11.3.1 ст.11. Закону № 283/97-ВР валовий дохід визначається по 1-ої події виходячи з ціни  товару (робіт, послуг), по якій вони продані.

Суд вважає, що вимога відповідача про включення у валовий дохід суми, що перевищує договірну ціну послуг харчування, за відсутності підстав для застосування звичайної ціни, суперечить п.п.4.1.1 п.4.1 ст.4 і п.п.11.3.1 п.3.1 ст.11 Закону № 283/97-ВР.

Суд також відхиляє довід відповідача, що різниця між вартістю продуктів харчування відпущених в їдальню і вартістю харчування у розмірі 3 грн. за обід з 1 людини, а всього 58371 грн. за період, що перевіряється, є валовим доходом, як додаткове благо на здешевлення харчування.

Відповідно до п.5.6.1 ст.5 Закону № 283/97-ВР, виплати на основну і додаткову заробітну плату, відшкодування вартості товарів (робіт, послуг), компенсації послуг і ін. відносяться на валові витрати.

Таким чином, при збільшенні  валових доходів на суму додаткового блага, на цю ж суму повинні бути збільшені валові витрати на оплату праці.

Актом перевірки не встановлено завищення (заниження) позивачем валових витрат на  оплату  праці.

Суд встановив, що розділом акту перевірки 3.1.2 «валові витрати»   сума 58371 грн., на яку відповідач збільшив валові доходи на  послуги  харчування працівникам  не включена у валові витрати підприємства по рядку 04.3 «витрати на оплату праці», як додаткове благо.

При таких обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач не обґрунтовано збільшив валовий дохід на суму 58371 грн., в т.ч. за 2-е півріччя 2005 р. в сумі 42442 грн. за 1-е півріччя 2006 р. в сумі 15929 грн. і збільшив податкове зобов'язання по податку на прибуток в сумі 10610 грн.

Суд також вважає необґрунтованим збільшення податкового зобов'язання по ПДВ на суму 11674 грн. на послуги харчування по п.4.2 ст.4 Закону «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 13.04.97 р., із змінами і доповненнями.

Відповідно до вказаної норми Закону «при постачанні товарів (робіт, послуг) без оплати або з частковою оплатою їх вартості грошовими коштами в межах бартерних (товарообмінних) операцій, здійснення операцій по безвідплатній передачі товарів (робіт, послуг), натуральних виплат в рахунок оплати праці фізичним особам, що знаходиться в трудових відносинах з платником  податків, база оподаткування визначається виходячи з фактичної вартості операції, але не нижче за звичайні ціни».

Суд встановив, що відповідач необґрунтовано до спірних відносин застосував п.4.2 ст.4 Закону № 168/97-ВР, оскільки матеріалами справи не підтверджується здійснення позивачем якої-небудь з операцій приведених у вказаному пункті Закону.

Актом перевірки, розділом 3.1.7 «податок з доходів фізичних осіб» не підтверджується факт натуральних виплат в рахунок оплати праці.

Суд відхиляє довід відповідача, що різниця між вартістю продуктів на складі і вартістю обідів для працівників є об'єктом оподаткування ПДВ, як послуга харчування, надана працівникам за рахунок підприємства.

Матеріалами справи не підтверджується наявність бартерної (товарообмінною) операції по послугах харчування або безвідплатній передачі цих послуг.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАСУ, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, обов'язок доведення правомірності рішення  покладається на відповідача.

Відповідно до п.п.1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону № 283/97-ВР, обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає звичайним цінам,  покладена на податковий орган.

У акті перевірки і в запереченнях на позов відповідач не довів суду підставу для застосування звичайних цін на послуги харчування, а також не довів, що договірна ціна на продаж обідів працівникам не відповідає звичайним цінам на ці обіди.

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3  Закону № 168/97-ВР об'єктом оподаткування є постачання товарів і послуг, на митній території України.

Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону № 168/97-ВР, постачання товару це будь-які операції, здійснювані згідно з угодами купівлі-продажу, міни, постачання і др. цивільно-правовим договорам, що передбачають передачу прав власності на товар.

Відповідно до ст.655 ГКУ, за договором купівлі-продажу одна сторона передає іншій стороні у власність майно (товар).

Відповідно до п.1.31 ст.1 Закону № 283/97-ВР, продаж товару, послуг передбачає передачу прав власності (користування або розпорядження) на такі товари (послуги).

З приведених норм виходить, що предметом постачання (купівлі-продажу) може бути товар або послуга з певними ознаками, про які відомо покупцеві, а тому об'єктом оподаткування ПДВ може бути товар або послуга на придбання яких є волевиявлення покупця.

З матеріалів справи виходить, що працівники не набували продуктів з складу, а тому суд вважає, що вартість продуктів необґрунтовано відповідачем включена в базу оподаткування по операції постачання послуг харчування працівникам.

Суд встановив, що працівники набували послуги харчування (обіди) в їдальні за ціною 1 грн. з людини за обід і заборгованості по ПДВ з цієї операції підприємство не має.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону № 168/97-ВР база оподаткування операцій по постачанню товарів (послуг) визначається виходячи з договірної (контрактною) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни.»

Відповідно до п.п.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону № 283/97-ВР, якщо цім пунктом не передбачене інше, то звичайною ціною є ціна товарів (послуг) визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, то ця ціна відповідає рівню справедливих цін.

Відповідач не довів суду, що вартість харчування (обідів) для працівників 1 грн з людини не відповідає звичайним цінам, а тому суд вважає протиправним збільшення податкового зобов'язання по ПДВ на суму 11674 грн. на послуги харчування.

Суд вважає також протиправним збільшення податкового зобов'язання по ПДВ на суму 650,27 грн. по операції передачі комунальної їдальні ЗАТ «Укрпрофздравниця» м. Київ, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1.4 ст.1, п.3.1 ст.3 Закону № 168/97-ВР, об'єктом оподаткування може бути тільки операція по передачі прав власності на товари (послуги).

Не відносяться до постачання операції по передачі товарів в межах договорів зберігання (відповідального зберігання), довірчого управління .других цивільно-правових договорів,  що не передбачають передачу права власності іншій особі.

У матеріалах справи є наказ від 31.05.06 р. № 350 ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця», акт від 19.06.2006 р. «Про повернення майна, що належить на правах власності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця», яке знаходиться в оперативному управлінні ДП санаторій «Україна», свідоцтво № 927 від 16.11.2001 р. і реєстраційна картка від 16.11.2001 р., якими підтверджується право власності ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця» на комунальну їдальню площею 149,9 м2 в пмт. Гаспра по вул.Маратовская,7, що знаходиться в управлінні санаторію «Україна», залишковою вартістю 6008,65 грн.

Суд вважає, що, відповідно до п.1.4 ст.1, п.3.1 ст.3 Закону № 168/97-ВР, не є об'єктом оподаткування ПДВ операція, по якій не відбувається передача права власності.

З матеріалів справи виходить, що ДП санаторій «Україна» повернув власникові ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця» комунальну їдальню, яка знаходилася в його оперативному управлінні за балансовою вартістю в бухгалтерському обліку 6008,65 грн.

На цю їдальню санаторій права власності не набував, а тому не підтверджується  перехід  права  власності при її повернені власнику.

Суд  відхиляє  довід  відповідача, що  передача  їдальні  її  власникові,  є  продажем по  тих  підставах, що  їдальня  передана по  витратній  накладній  №192/а  від 19.06.06 р.  за  вартістю 7200, 38 грн., зокрема  ПДВ  1201,73 грн.  і  на  сторінці  13  акту в таблиці «розшифровка дебіторської  і кредиторської заборгованості  за станом на  1.07.06 р.» відображена   заборгованість  ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця»  за  будівлю  комунальної  їдальні у розмірі 7,2 тис. грн.

Суд  встановив, що у витратній  накладній № 192/а від 19.06.06 р. будівля  їдальні  передана на підставі  наказу № 350 від 31.05.06 р. ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофздравниця»,  яким  власник  зобов'язав  позивача повернути  будівлю їдальні  за  залишковою  вартістю.

Суд оцінює  включення  позивачем  у  витратну  накладну ПДВ в сумі  1201 грн. 73 коп. як  помилкове,  оскільки  без  переходу права  власності  відсутній  об'єкт  і база  оподаткування, в  розумінні  п. 3.1  ст. 3  і  п. 4.1  ст. 4 Закони № 168/97-ВР, а  тому  відповідач  необґрунтовано  застосував  звичайні  ціни на  цю  операцію.

Крім того, відповідно до п.1.20.8   ст.1 Закону  № 283/97-ВР,  обов'язок  доведення  того, що  ціна  договору не  відповідає  рівню  звичайної  ціни,  у  випадках  визначених цим Законом,  покладається  на  податковий  орган.

Відповідач  не  довів,  що  балансова  вартість  їдальні по  бухгалтерському  обліку  не  відповідає  рівню  звичайних  цін,  а  тому  необґрунтовано  за  звичайну  ціну  прийняв  балансову  вартість  їдальні  в  податковому  обліку, чим необґрунтовано  завищив  валові  доходи  позивачу  на суму  3252 грн.  за  2 квартал  2006  року.

При таких обставинах суд прийшов  до  висновку, що збільшення податкового зобов'язання і  збільшення  валового  доходу  із застосуванням звичайних цін на операцію повернення їдальні власникові не відповідає вимогам Законів  № 168/97-ВР і № 283/97-ВР. Спірні податкові повідомлення-рішення, які прийняті відповідачем без законних підстав, є протиправними а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі ч. 1 ст. 94 КАС України.

Оскільки  п. 2 ч. 3 розділу VII КАС України передбачено, що розмір судового збору  визначається відповідно п.п. б п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, що дорівнює 3, 40 грн., зайво сплачене держмито у сумі  17 грн. підлягає  поверненню позивачу з Державного бюджету України, відповідно  до п.2 ст. 89   КАС України по його заяві.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені у судовому засіданні 13.09.2007 р.

Постанова складена у повному обсязі та підписана 18.09.2007 року .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 94, 98, 122, 158-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

1.          Позов задовольнити

2.          Визнати нечинними  податкові  повідомлення – рішення ДПІ в м. Ялті  № /0 від 16.10.2006  року  про визначення ДП «Санаторій «Україна»  податкового  зобов’язання  по податку на додану вартість  в розмірі 12324,00  грн.  та штрафних ( фінансових)  санкцій  в сумі 6162,00 грн., а всього  в сумі 18486,00  грн. ; № /0 від 16.10.2006  року про визначення  ДП «Санаторій «Україна»  податкового зобов’язання  по податку на прибуток  в розмірі 10610,00 грн.  та  штрафних (фінансових)  санкцій  в сумі 4714,10 грн., а всього  в сумі 15324,10 грн., а також  податкові  повідомлення – рішення  на ці суми:

-          № /1 від 27.12.2006  року,

-          № /1 від 27.12.2006  року,

-          № /2 від 19.03.2007  року,

-          № /2 від 19.03.2007 року.

3.          Стягнути з Державного бюджету України (р/р № 0002, отримувач Державний бюджет м. Сімферополя, код платежу 22090200, , Банк ГУ ГКУ в АРК м. Сімферополь, МФО 824026) на користь Дочірнього підприємства  «Санаторій  «Україна» закритого   акціонерного  товариства  лікувально – оздоровчих  закладів  України «Укрпрофоздоровниця» (98663, м. Ялта, вул. Алупкінське шосе, 15, с.м.т. Гаспра, відомості про розрахункові рахунки у справі відсутні) 03,40 грн. державного мита.

Постанова  може бути оскаржена  до Севастопольського апеляційного господарського суду через  господарський суд АР Крим шляхом  подачі заяви  про апеляційне оскарження постанови в  десятиденний строк з дня складання постанови в повному обсязі, з  подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку передбаченому ч.5 ст. 186 КАС України.

Постанова  набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі не подання відповідної заяви ( ст. 254 КАС України)

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Омельченко В.А.