ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 липня 2007 р.

№ 05-5-48/2452

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П.-головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю “Київський універсальний банк” , м. Київ (далі -
ТОВ “Київський універсальний банк”)

на ухвалу  господарського суду  міста Києва від 23.02.2007 та

постанову Київського
апеляційного господарського суду від 15.05.2007

зі справи  № 05-5-48/2452

за позовом  ТОВ “Київський універсальний банк”

до
товариства з обмеженою
відповідальністю “Промтехрезерв ЛТД”, м. Київ (далі -ТОВ “Промтехрезерв ЛТД”)

про визнання договору недійсним.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ТОВ “Київський універсальний банк”
звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ “Промтехрезерв
ЛТД” про визнання договору недійсним.

Ухвалою  названого суду від 23.02.2007 (суддя Сулім
В.В.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського
суду від 15.05.2007 (колегія суддів у складі: суддя Алданова С.О. -головуючий,
судді Борисенко І.В., Шипко В.В.), позовну заяву і додані до неї документи
повернуто без розгляду на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 63
Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України). Судові рішення
мотивовано тим, що позивач не подав
доказів сплати державного мита, належним чином  не завірив копії доданих до позовної заяви
документів, а також тим, що Законом України “Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом” не передбачено розгляд позовних заяв
сумісно з розглядом справи про банкрутство.

ТОВ “Київський універсальний банк”
звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить зазначені  ухвалу місцевого та
постанову апеляційного господарських судів скасувати, посилаючись на порушення
попередніми судовими інстанціями приписів статей 88, 92 Закону України “Про
банки і банківську діяльність” та статей 1, 17, 25 Закону “Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Сторони відповідно до статті 1114
ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної
скарги. Представники сторін у судове засідання не з'явилися.

Перевіривши правильність
застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та
процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про  відсутність підстав для задоволення
касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої
статті 88 Закону України “Про банки  і
банківську діяльність” законодавство України про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання
банку неплатоспроможним застосовується в частині, що не суперечить нормам цього
Закону.

Аналогічну норму закріплено у
частині другій статті 5 Закону України “Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом”.

Статтею 92 Закону України “Про
банки і банківську діяльність” передбачено, що ліквідатор під час здійснення
ліквідаційної процедури має повноваження заявляти відмову від виконання
договорів та в установленому законодавством
порядку розриває їх.

Частиною першою статті 25 Закону
України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом” також передбачені повноваження ліквідатора подавати до
господарського суду заяви про визнання недійсними
угод боржника з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону.

Згідно зі частиною десятою статті
17 цього Закону керуючий санацією в трьохмісячний строк з дня прийняття рішення
про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених
до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або
частково, якщо: виконання договору завдає збитків боржнику;  договір є довгостроковим (понад один рік) або
розрахованим на одержання позитивних результатів для боржника в довгостроковій
перспективі, крім випадків випуску продукції з технологічним циклом, більшим за
строки санації боржника; виконання договору створює умови, що перешкоджають
відновленню платоспроможності боржника.

Сторона договору, щодо якого
прийнято рішення керуючим санацією про відмову від його виконання, має право в
тридцятиденний строк з дня прийняття рішення керуючим санацією вимагати в
установленому порядку відшкодування збитків, які виникли у зв'язку з відмовою
від виконання договору, в процедурі провадження у справі про банкрутство.

Разом з тим,  другим реченням частини десятої статті 88
Закону України “Про банки і банківську діяльність” визначено, що єдиним
питанням, що приймається до розгляду судом у справі про ліквідацію банку, є
висновок Національного банку України щодо доцільності ліквідації банку та
відповідність застосування процедури ліквідації з боку Національного банку
України вимогам цього Закону.

Отже, з наведених приписів Законів
України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом” та “Про банки і банківську діяльність” вбачається, що питання про
визнання угоди недійсною за позовом особи, призначеної ліквідатором у процедурі
ліквідації банку, повинно вирішуватися господарським судом  у позовному провадженні, а не під час
провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до статті 45 ГПК України
позовні заяви, заяви про вжиття запобіжних заходів і заяви про оскарження
рішень, ухвал, постанов господарського суду оплачуються державним митом, крім
випадків, встановлених законодавством.

Згідно з частиною першою статті 46
ГПК України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету
України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Судовими інстанціями у справі
встановлено відсутність доказів сплати позивачем державного мита.

За приписами пунктів 3 і 4 частини
першої статті 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї
документи без розгляду, якщо, зокрема, у позовній заяві не вказано обставин, на
яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві
обставини, обґрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми; не подано
доказів сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі.

З огляду на викладене господарський
суд міста Києва, з яким погодився Київський апеляційний господарський суд,
дійшов вірного висновку про необхідність повернення позовної заяви ліквідатора
ТОВ “Київський універсальний банк”  без
розгляду.

Керуючись статтями  1119 -11111, 11113
ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста
Києва від 23.02.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду
від 15.05.2007 зі справи № 05-5-48/2452 залишити без змін, а касаційну
скаргу  товариства з обмеженою
відповідальністю “Київський універсальний банк” -без задоволення.

Суддя                 В. Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
Б. Львов