ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.03.07                                                                                       Справа №9/298/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі: Акімова Т.М.

за участю представників:

позивача: Дегтярьов В.О., довіреність б/н від 11.09.2006р.

відповідача: Сердюк К.В., довіреність №1512 від 05.06.2006р. – юрисконсульт

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи №9/298/06 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська транспортна компанія», м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2006р. у справі №9/298/06

за позовом: Закритого акціонерного товариства «Запоріжжяводбуд», м. Запоріжжя (далі за текстом ЗАТ «Запоріжжяводбуд»)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська транспортна компанія», м. Запоріжжя (далі за текстом ТОВ «Українська транспортна компанія»)

про стягнення суми.

ЗАТ «Запоріжжяводбуд» звернулось в господарський суд Запорізької області про стягнення з ТОВ «Українська транспортна компанія» 27693,22грн., з яких: 25000грн. – суми основного боргу, 1935грн. – суми індексу інфляції, 758,22грн. – 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано статтями 193 Господарського кодексу України, 526, 527, 615, 1049 ЦК України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.12.2006р. у справі №9/298/06 (суддя Нечипуренко О.М.) позовні вимоги задоволено. З відповідача на користь ЗАТ «Запоріжжяводбуд» стягнуто 25000грн. – суми основного боргу, 1935грн. – суми індексу інфляції, 758,22грн. - 3% річних. Судові витрати покладено на відповідача.

На виконання вказаного судового рішення 21.12.2006р. господарським судом Запорізької області видано відповідний наказ.

Рішення суду мотивовано тим, що зобов’язання відповідача по поверненню грошових коштів виконано частково. Обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ТОВ «Українська транспортна компанія» основного боргу (неповернутої фінансової допомоги) підтверджені матеріалами справи Оскільки позичальник своєчасно не повер-нув суму позики , він зобов’язаний згідно ч.1 ст.1050 ЦК України сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Розрахунок інфляційних витрат та 3% річних виконий відповідно до вимог закону і відповідачем не заперечується.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2006р. у справі №9/298/06, у зв’язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому заявник апеляційної скарги зазначає, що документ, на підставі якого було перерахована зворотня фінансова допомога, не відповідає законодавчим вимогам щодо оформлення платіжних доручень. Позивач, всупереч розділу 8 договору №8 від 19.03.2003р., не звертався до відповідача щодо переговорів про погашення заборгованості. Також заявник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги контррозрахунок відповідача індексу інфляції. Розрахований позивачем індекс не відповідає законодавству, бо останній не врахував місяці де індекс інфляції був менше 100%. Представник у судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду №723 від 14.03.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії суддів головуючого судді Мойсеєнко Т.В. (доповідач), суддів Шевченко Т.М., Яценко О.М., даною колегією прийнято постанову.

За клопотанням представників сторін судовий процес вівся без застосування засобів технічного забезпечення та за їх згодою у судовому засіданні оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВЛЕНО:

19 березня 2003р. між ЗАТ «Запоріжжяводбуд» та ТОВ «Українська транспортна компанія» укладено договір №8 про зворотню фінансову допомогу, за умовами якого позивач зобов’язався надати відповідачу фінансову допомогу на зворотній основі у розмірі 70000грн., а ТОВ «Українська транспортна компанія» зобов’язалось повернути її у строк до 20.09.2005р., з урахуванням додаткової угоди від 15.04.2003р. до договору №8.

Відповідно до п. 3.1 договору сума фінансової допомоги ЗАТ «Запоріжжяводбуд» перераховується у строк до 20.03.2003р.

Згідно п.6.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту його повного виконання.

На виконання зобов’язань за договором позивачем 19.03.2003р. перераховано підприємству відповідача 70000грн., про що свідчить платіжний документ №55 від 19.03.2003р. Отримання вказаної суми грошових коштів підтверджується довідкою №26/782 від 05.03.2007р. філії Запорізького обласного управління Державного ощадного банку України, і зокрема відповідачем не заперечується, тому посилання заявника апеляційної скарги на не відповідність платіжного документа вимогам щодо його оформлення, як на підставу не отримання фінансової допомоги, колегією суддів не приймається до уваги. Крім того, отримання суми допомоги підтверджується прийняттям її до виконання, тобто частковим поверненням цієї суми позивачу.

ТОВ «Українська транспортна компанія» на виконання зобов’язань за договором щодо повернення суми фінансової допомоги перерахувало на розрахунковий рахунок позивача 45000грн., про що свідчать банківські виписки (а.с.15-17), в даних виписках у призначенні платежу платником зазначено, що суми перераховувалися у рахунок повернення фінансової зворотньої допомоги згідно договору №8 від 19.03.2003р. Належним чином засвідчені копії банківських виписок приєднано до матеріалів справи.

Позивач, у зв’язку з закінченням строку виконання зобов’язань по поверненню фінансової допомоги надіслав на адресу відповідача лист №112/01 від 04.08.2006р. з вимогою повернути суму 25000грн., оскільки термін повернення цієї суми згідно договору минув. Також 23.10.2006р. позивачем надіслано і акт звірки, який відповідачем не підписано. З урахуванням зазначеного, та у зв’язку з неповерненням суми фінансової допомоги позивач, в порядку позовного провадження звернувся до суду про стягнення 25000грн. – суми фінансової допомоги, 3% річних у розмірі 758,22грн. та інфляційних витрат у сумі 1935грн., стягнення вказаних сум з підстав зазначених вище, стало предметом спору у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відносини сторін врегульовано договором №8 про повернену фінансову допомогу від 19.03.2003р. Даний договір укладений сторонами відповідно до вимог законодавства чинного на час його підписання, на підставі вільного волевиявлення сторін.

На момент укладення спірного договору, діяли норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963р.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003р, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки відносини щодо повернення фінансової допомоги продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України (з 01.01.2004р), тому суд першої інстанції правомірно застосував до спірних відносин норми Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. та норми Господарського кодексу України, відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України.

Уклавши договір №8 про зворотню фінансову допомогу від 19.03.2003р. сторони прийняли на себе певні зобов’язання. Так, зобов’язанням позивача стало надання відповідачу у визначений договором строк суми зворотньої фінансової допомоги, а обов’язком відповідача стало її повернення також у визначений договором строк.

Як слідує з положень укладеного договору та умов його виконання сторонами, спірний договір є договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог–відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов’язання по поверненню грошових коштів у повному обсязі відповідачем не виконано. ТОВ “Українська транспортна компанія” перераховано на рахунок позивача тільки 45000грн., а решта суми позики у розмірі 25000грн. до теперішнього часу не повернута. Відповідачем суду не надано доказів повернення позивачу цієї суми боргу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності вимог про стягнення з відповідача 25000грн. неповернутої фінансової допомоги.

У відповідності до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику. Якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов’язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 758,22грн.Період та розрахунок заявленої суми колегією суддів перевірено, тому вимоги про стягнення зазначеної суми річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

ЗАТ «Запоріжжяводбуд» також заявлено до стягнення 1935грн. – сума індексу інфляції за період з 21.09.2005р. по 24.09.2006р.

Колегія суддів зазначає, що індекс інфляції за даний період, а саме: жовтень 2005р. по вересень 2006р., складає 109,12822955 і сума інфляційних відповідно складає 2282,06грн. Розрахунок суми і періоди нарахування колегією суддів розраховано у відповідності до листа Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997р. «Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ», в яких вказано, що якщо індексація суми проводиться після 16 по 31 число місяця, то розрахунок починається з наступного місяця, в даному випадку не з 21 вересня 2005р., а з жовтня 2005р.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що місцевим господарським судом при розгляді справи не взято до уваги контррозрахунок інфляційних витрат відповідача, є безпідставним, оскільки цей контррозрахунок зроблено невірно (період нарахування індексу інфляції відповідачем зазначено не вірно, розраховано за період з жовтня 2005р. по серпень 2006р., а позивачем заявлено період з вересня 2005р. по вересень 2006р.). Разом з тим, слід враховувати, що позивачем, як вже зазначалося, заявлено до стягнення суму за період з жовтня 2005р. по вересень 2006р. тільки 1935грн., а фактично за цей період сума інфляційних складає 2282,06грн., тобто більше ніж заявлено, однак господарський суд не має права виходити за межі позовних вимог та збільшувати суму цих вимог, тому суд першої інстанції правомірно стягнув суму інфляційних у розмірі 1935 грн.

Не приймаються до уваги посилання відповідача на порушення ЗАТ «Запоріжжяводбуд» умов договору (п.8.1 договору), щодо не проведення переговорів при виникненні розбіжностей, оскільки як зазначалось вище, по-перше, позивач звертався до відповідача про перерахування суми заборгованості та підписання акту звірки, але відповідач не підписав акт звірки, суму фінансової допомоги не повернув, по-друге, у статтю 5 Господарського процесуального кодексу України внесені відповідні зміни щодо основних положень досудового врегулювання господарського спору.

Зазначені обставини досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід віднести на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарсько процесуального Кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська транспортна компанія», м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 11.12.2006р. у справі №9/298/06 без змін.