ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2007 р.
№ 24/120

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

Перепічая В.С. (головуючий),

Вовка І.В.,
Гончарука  П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії “ОРАНТА” на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2006р. та на рішення господарського суду м. Києва від 26.06.2006р. у справі за позовом Дочірнього підприємства “Завод будівельних конструкцій” до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії “ОРАНТА” в особі Залізничного відділення ВАТ НАСК “ОРАНТА” про стягнення сум

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї,  суд

У С Т А Н О В И В  :

У лютому 2006 року Дочірнє підприємство “Завод будівельних конструкцій” пред'явило в господарському суді позов до Національної акціонерної страхової компанії “ОРАНТА” в особі Залізничного відділення ВАТ НАСК “ОРАНТА” про стягнення 439297 грн. страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.06.2006р. (суддя Смілянець В.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2006р. (судді Моторний О.А. –головуючий, Алданова С.О., Кошіль В.В.), позов було задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У справі оголошувалась перерва з 18.07.2007р. на 25.07.2007р.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно статті 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов’язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 19.05.2005 р. між Дочірнім підприємством “Завод будівельних конструкцій” (страхувальник) та ВАТ НАСК “Оранта” в особі Залізничного відділення м ВАТ НАСК “ОРАНТА” (страховик) було укладено Договір добровільного страхування №595/358 (далі –Договір), відповідно до якого було застраховано автомобіль BMW X5, державний реєстраційний номер АА 9998 ВЕ.

Згідно п.1.10. Договору страхова сума складала 439297 грн.

За Договором сторони обумовили  такі страхові ризики: ДТП, протиправні дії третіх осіб, стихійні явища + пожежа, незаконне заволодіння.

13.09.2005 р. приблизно о 8 год. 45 хв. невстановлена особа незаконно заволоділа застрахованим транспортним засобом BMW X5, державний реєстраційний номер АА 9998 ВЕ.

Після того як позивач дізнався про зникнення автомобіля відразу ж повідомив про це Подільське РУ ГУ МВС України в місті Києві та відповідача, а також повідомив останніх про те, що транспортний засіб був викрадений разом з технічним паспортом на цей автомобіль, що підтверджується листом Управління внутрішніх справ Подільського району м. Києва № 55/07-3358 к.с.

Позивачем направлялись на адресу Відповідача заяви про страхові виплати №1 від 20.10.2005 р., №205 від 25.10.2005 р. та № 208 від 02.11.2005 р.

Останнім листом від 17.01.2006р. № 21 відповідач повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі того, що позивач не надав технічний паспорт викраденого автомобіля для підтвердження факту настання страхового випадку.

Крім того, судом було встановлено, що за результатами проведеного страхового розслідування відповідач визнав факт настання страхового випадку, але страхового акту не склав і не сплатив страхового відшкодування.

До того ж, за умовами Договору поряд з визначеною страховою сумою передбачалась франшиза, розмір якої залежав від виду страхової події (п. 1.3 Договору).

Згідно ст. 9 Закону України “Про страхування” (далі –Закон) франшиза –частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Суд прийшов до правильного висновку про доведеність за пред’явленим позовом страхового випадку, передбаченого пунктом 1.2.4 Договору, і порушення відповідачем свого обов’язку щодо сплати страхового відшкодування, але поряд з цим не звернув уваги на наведені приписи Закону та Договору стосовно франшизи, провівши стягнення страхового відшкодування без її врахування.

При цьому, виходячи з договору, який передбачав різні розміри франшизи, суд не перевірив, яка франшиза і за яким страховим ризиком обумовлювалась сторонами за пред’явленим позовом.

Не виправив наведеного, повторно розглядаючи справу, і суд другої інстанції.

Отже, з огляду наведеного, ухвалені судові рішення по даній справі підлягають скасуванню.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до вимог  закону.

Керуючись  ст.ст.1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського  процесуального  кодексу  України,  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії “ОРАНТА” задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2006р. та рішення господарського суду м. Києва від 26.06.2006р. скасувати і справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншому складі суду.

Головуючий                                                                                    В.Перепічай

С у д д і

І.Вовк

П.Гончарук