ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.03.07                                                                                               Справа №20/39

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі: Акімовій Т.Н.,

за участю представників:

позивача:        Сонько П.І., дов. №3/7-12 від 28.12.2006, юрисконсульт,

відповідача:    Арістова Л.Д., дов. №11/01 від 02.01.2007, юрисконсульт,

третьої особи: Коновалов В.М., дов. №484 від 29.03.2006,

прокурор:        Чалий М.Г., посвідчення №246 від 23.08.2005,

розглянув у відкритому судовому засіданні Відкритого акціонерного товариства «Запорізький домобудівний комбінат», м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 29.12.2006р. у справі №20/39

за позовом: Військового прокурора Запорізького гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних відносинах – Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, м. Київ, м. Запоріжжя

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства «Запорізький домобудівний комбінат», м. Запоріжжя

третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спру на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Управління капітального будівництва», м. Запоріжжя

про стягнення суми

СУТЬ СПОРУ:

30.12.2005 року Військовий прокурор Запорізького гарнізону звернувся до господарського суду Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Запорізький домобудівний комбінат» про стягнення 174191,45 грн. пені та 64515,35 грн. штрафу  за  неналежне виконання зобов’язань за договором №121 від 08.11.2004 року. Позов заявлено на підставі  ст.ст. 216, 217, 230, 231 Господарського кодексу України, умов договору №121.

Позовні вимоги мотивовані наступним: відповідач у справі неналежним чином виконав зобов’язання за договором №121 від 08.11.2004 року – передачу ГУВВ квартир та документації у термін до 30.01.2005 року, допустив прострочення виконання зобов’язання на 189 днів, що є підставою, визначеною у законі і договорі для стягнення пені і штрафу. Факт неналежного виконання відповідачем зобов’язань за договором встановлено рішенням господарського суду  при розгляді іншої справи за участю тих самих сторін.

Рішенням господарського суду Запорізької області (суддя Гандюкова Л.П.) від 29.12.2006р. по справі №20/39  позовні вимоги  задоволені частково, стягнено  167739,92 грн. пені і 64515,35 грн. штрафу.. На відповідача покладено судові витрати  по справи. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення  обґрунтовано приписами ст. ст. 610,611, 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 231, 232 ГК України, ст. 35 ГПК України, умовами договору № 121 від 08.11.2004 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням господарського суду Запорізької області, відповідач – ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати, в позові відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач, в обґрунтування своїх доводів, стверджує, що господарський суд при прийнятті рішення невірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що, на його думку, э підставою для скасування судового акту та відмови в позові. Вважає, що факт порушення зобов’язань за договором не підтверджено належними доказами, а прокурором фактично позов заявлено не в інтересах держави, а в інтересах Головного управління внутрішніх військ МВС України, що не є тотожнім, тому прокурор не мав законних підстав  звертатися до суду з такими вимогами. Вказує, що зобов’язання за договором відповідачем були виконані своєчасно, у грудні 2004 року, тобто, факт прострочення виконання зобов’язань не має місця.

В судовому засіданні уповноважений представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач та прокурор  заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказують, що факт порушення зобов’язань за договором встановлено рішенням господарського суду, тому не потребує доведення знову. В задоволенні апеляційної скарги просять відмовити.

Представник третьої особи – КП «Управління капітального будівництва» в судовому засіданні зазначив, що підставою для скасування рішення господарського суду він вважає порушення норм процесуального права, а саме, відсутність у прокурора  передбаченого законом права звертатися до суду з відповідним позовом в інтересах Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Ухвалою від 02 лютого.2007р. апеляційна скарга прийнята до розгляду, судове засідання призначено на 06.03.2007р.

На підставі розпорядження  голови Запорізького апеляційного господарського суду  № 671 від  05.03.2007р. справу № 20/39  передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді: Шевченко Т.М. (доповідач), суддів  Радченко О.П., Кагітіна Л.П.

Колегією суддів у  зазначеному складі справу прийнято  до провадження.

За  ініціативою суду судовий процес проводився із  застосуванням технічних засобів запису судового процесу.

За згодою представників позивача, відповідача, прокурора в судовому засіданні  06.03.2007року  оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

У відповідності до ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд,  переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, прокурора, Запорізький апеляційний господарський суд  встановив:

08.11.2004р. між ВАТ "Запорізький домобудівний комбінат", Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України та КП "Управління капітального будівництва" був укладений договір № 121 на будівництво житла в порядку пайової участі. Предметом цього договору є спільна діяльність сторін у завершенні будівництва житлового будинку № 6 по вул. Дорошенка, м-н 18 Хортицького житлового масиву, з метою забезпечення житлом військовослужбовців внутрішніх військ МВС України на підставі рішення тендерного комітету від 28.10.2004р. № 16 ( а.с. 7 том 1, п.1.1 Договору).

За умовами  розділу 2 Договору,  ГУВВ ( позивач)  зобов'язалось перераховувати бюджетні кошти на рахунок ВАТ "ЗДБК" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. № 1764, при цьому загальна сума пайового внеску ГУВВ МВС України у будівництво складала 921 647,90 грн., проміжний платіж складав 95 відсотків від загальної суми паєвого внеску, а остаточне проведення розрахунків за договором повинно відбутися після виконання ВАТ «ЗДБК» зобов’язань, що зазначені у пункті 1.2 Договору і отримання даних технічної інвентаризації, відповідно до пункту 2.3 Договору.

Згідно з  пунктом 3.1.4 Договору відповідач по справі прийняв зобов'язання в термін до 30.01.2005р. разом з квартирами, які зазначені в Додатку №1, передати Головному управлінню внутрішніх військ МВС України  наступні документи: акт прийому – передачі квартир, копію акту Державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, копію рішення міськвиконкому про прийом житлового будинку в експлуатацію, копію рішення міськвиконкому про закріплення житла за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України, матеріали технічної інвентаризації квартир, свідоцтва про право власності на квартири, витяг з Реєстру прав на нерухоме майно.

У розділі 4 Договору сторони обумовили відповідальність за невиконання договірних зобов’язань.

Застосування до відповідача штрафних санкцій за порушення умов договору стало предметом судового  розгляду у даній справі.

Колегія судів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу  такою,   що не   підлягає  задоволенню  в силу наступного.

Виходячи зі змісту  ст.ст. 11, 509 ЦК України,  зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) повинна вчинити на користь другої сторони (кредитора)  певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Підставами виникнення цивільних прав і обов’язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно    до приписів ст. ст.   525,  526  ЦК    України, ст.193 ГК   України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України також передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Господарським судом встановлено і підтверджено матеріали справи, що свої договірні зобов'язання позивач виконав у повному обсязі,  перерахувавши  відповідачу кошти в загальній сумі 875565,51 грн., що становить 95 відсотків паю, відповідно до умов Договору, (платіжні доручення №28 від 10.11.2004р. №36 віл 19.11.2004р., №42 від 02.12.2004р.). Разом з тим, відповідач  ухилився  від належного  виконання своїх обов'язків за Договором,  а саме:  в передбачений Договором  строк та  порядку  визначені  договором квартири та акт приймання-передачі квартир  позивачу не передав, чим порушив умови Договору.

Зазначене підтверджується рішенням господарського суду Запорізької області від 04.07.2005р. у справі № 8/111, яким суд  зобов’язав  ВАТ "Запорізький домобудівний комбінат" в 10-денний строк з дня набрання чинності рішенням передати Головному управлінню внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України за актом приймання - передачі квартири №№, 12, 21, 24, 25, 27, 28, 29, 32, 33 в будинку № 6 (14) по вул. Дорошенка в м. Запоріжжя, передати акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, розпорядження Запорізького міського голови № 1829-р від 28.12.2004 р.  Рішення не було оскаржено, набрало законної сили.

На виконання рішення суду, ВАТ "ЗДБК" виконав свої зобов'язання за договором та передав житло (10 квартир загальною площею 600,5 кв.м.) ГУВВ МВС України 09.08.2005р., про що складений відповідний акт приймання-передачі житла. При цьому 09.08.2005р. сторонами укладено додаткову угоду №1/169 до договору, якою,  у зв'язку з уточненням фактичної площі квартир збільшена загальна сума пайового внеску та внесені зміни в адресний перелік квартир.

Таким чином, в період з 30.01.2005р. по 09.08.2005р. відбулось прострочення виконання зобов'язання ВАТ "ЗДБК".

Отже, зазначеним рішенням  господарського суду у справі №8/111, розглянутої за участю тих самих сторін,  встановлено факт порушення відповідачем зобов'язань щодо передачі за актом приймання-передачі квартир. Зазначене є  підставою для застосування положень ст. 35 ГПК України щодо преюдиціальності фактів.

Відповідно до приписів ст.ст.610, 611 ЦК України, у разі порушення зобов’язання, тобто  невиконання або неналежного виконання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони в Договорі  встановили  відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобов’язань, в тому числі за прострочення виконання зобов’язань. Так, відповідно до п. 4.2 Договору, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості квартир (платежів, робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до приписів ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Стаття 217 ГК України  до господарських санкцій відносить також штрафні санкції, якими визнаються неустойка, штраф, пеня, тобто грошові суми, які учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 231 ГК України, у разі, якщо порушено господарське зобов’язання, виконання якого фінансується за рахунок Державного бюджету України (що має місце  у спірних правовідносинах), штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання  зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, пункт 4.2 Договору щодо застосування штрафних санкцій узгоджується та відповідає приписам закону.

При таких обставинах застосування до відповідача господарських санкцій за  порушення зобов’язання за договором є правомірним, засновано на законі, випливає з умов договору.

Господарський суд, перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку штрафних санкцій, правомірно виправив допущену позивачем помилку в розрахунку пені, зазначивши у рішенні, що стягненню підлягає  пеня у сумі 167739,92 грн. (921647,90 грн.: 1 00% х 0,1% х 182 дні =167739,92 грн.), замість заявлених 174191,45 грн.

Розрахунок штрафу  в сумі 64515,35 грн.(921647,90 грн.: 100% х 7%-64515,35 грн.) є правильним, відповідає умовам договору та приписам закону.

Доводи заявника апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним та наступним.

Із матеріалів справи вбачається, що фінансування виконання зобов’язань за Договором здійснювалось шляхом перерахування бюджетних коштів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1764, тобто, за рахунок Державного бюджету.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України" внутрішні війська МВС України входять до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначені для охорони та оборони важливих державних об'єктів, перелік яких установлюється Кабінетом Міністрів України, а також для участі в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю. Виходячи зі змісту  Положенням про Головне управління внутрішніх військ МВС України, управління є юридичною особою, структурним підрозділом центрального апарату Міністерства внутрішніх справ України.

З огляду на  вищевикладене, враховуючі рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі за №3-рп/99, в якому зазначено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, а прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах,  колегія суддів вважає правомірним висновок господарського суду щодо наявності у прокурора повноважень пред'являти позов в інтересах  позивача.

Таким чином, апеляційна скарга, в якій відповідач просить скасувати рішення господарського суду, є необґрунтованою і задоволенню не підлягає з зазначених вище підстав.

Разом з тим, колегія суддів, враховуючи обставини справи, вважає за можливе застосувати до спірних  правовідносин приписи ст. 233 ГК України і ст. 83 ГПК України та зменшити розмір штрафних санкцій: пені – до 50 000,00 грн., штрафу – до 20 000,00 грн., з огляду  на наступне.

Згідно зі ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступень виконання зобов’язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов’язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У статті 83 ГПК України закріплене право господарського суду зменшувати у виняткових випадках розмір штрафу, пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про завдання державі збитків  неналежним виконанням відповідачем зобов’язань за договором. Не надані такі докази і суду апеляційної інстанції. Представник позивача і прокурор в судовому засіданні пояснили, що невиконання відповідачем зобов’язань за Договором могло спричинити збитки інтересам держави в особі позивача, у разі не передачі позивачу квартир та відповідної документації.

Матеріали справи свідчать, що на час розгляду спору в суді про стягнення штрафних санкцій відповідачем зобов’язання за  Договором виконано у повному обсязі.

Зазначені вище обставини, за переконанням колегії суддів, є підставою для зменшення розміру штрафу та пені, що підлягають стягненню з ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат».

Судові витрати за позовною заявою та апеляційною скаргою, відповідно до приписів ст.  49 ГПК України, покладаються на заявника апеляційної скарги – відповідача у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 83 п.3, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський  суд –

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Запорізький домобудівний комбінат» , м. Запоріжжя, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.12.2006 року у справі №20/39 змінити, зменшивши розмір підлягаючих до стягнення  пені і штрафу та викласти  пункт 1 резолютивної частини рішення  в наступній редакції:

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Запорізький домобудівний комбінат», м. Запоріжжя, на користь держави в особі Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, м. Київ, пеню у розмірі 50 000,00 грн., штраф у розмірі 20 000,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Видачу наказів доручити господарському суду Запорізької області.

Постанову оформлено відповідно до ст.84 ГПК України 13.03.2007.