ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.08.2007
Справа №2-11/8523-2007А

За позовом – Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, (95017, м. Сімферополь, пр. Кірова, 51/52-10а)

До відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Югстройгарант», (95023, м.Сімферополь, вул..Промислова, 23)

Про  стягнення  3 375,00 грн.

Суддя А.С. Цикуренко

При секретарі Круцюк П.С.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача  – Свінобоєва О.С., дов. у справі

Від відповідача – не з’явився

Обставини справи:

Позивач звернувся з позовними вимогами до відповідача про стягнення 3 375,00 грн. адміністративно-господарських санкцій.

Позивач уточнив позовни вимоги, просить стягнути 1275,00 грн. адміністративно-господарських санкцій.

Відповідач представив в суд заяву про надання відстрочки виплати суми адміністративно-господарськиїх санкцій в розмірі 1275,00 грн. до 01.10.2007 р. у зв’язку з відсутністю коштів на розрахунковому рахунку.

Справа слуханням відкладалася в порядку ст..150 Кодексу адміністративного судочинства України.

По клопотанню  представників  сторін провадження по справі здійснювалося   російською мовою у відповідності зі ст. 10 Закону України «Про судоустрій».

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, вислухавши представників  сторін, суд

встановив:

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік відповідач не виконав  встановлений  норматив по працевлаштуванню  інвалідів і не створив 1 робоче місце для інвалідів. Середньорічна зарплата штатного працівника в 2006 р. склала 6750 грн.

Позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав:

Згідно ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти на підставах, у межах повноважень і способом,   передбаченим Конституцією й законами України.

Відповідно до п.п.1 й 2 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26.09.02р. Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного керування, що діє в складі Мінпраці й  підпорядковується йому.

Фонд у своїй діяльності  керується Конституцією й законами України, актами  Президента України й Кабінету Міністрів України, наказами Мінпраці та цим Положенням.

У чинність п.3  цього Положення одне із завдань Фонду є здійснення контролю за дотриманням підприємствами, установами й організаціями всіх форм власності й господарювання нормативів робочих місць для забезпечення  працевлаштування інвалідів.

Згідно ч. 1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні обґрунтовується  на принципах, згідно яким ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У чинність  ч.1 ст.68 Конституції України кожний зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України й законів України.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні» для підприємств, установ й організацій незалежно від форм власності й господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 у кількості 1 робочого місця, якщо інше не передбачено законом. Керівники підприємств у випадку не забезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 20 зазначеного Закону  передбачено, що підприємства, де кількість працюючих інвалідів менше, чим установлено нормативом, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту  інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається  в розмірі середньорічної   заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

До завдань Фонду, передбачених у п. 3 Положення № 1434 , відноситься і здійснення контролю за дотриманням підприємствами, установами й організаціями всіх форм власності й господарювання нормативів робочих місць для забезпечення  працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п. 1, 3, 5, 14 Положення «Про робочі місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України № 314 ( далі Положення № 314)  робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої  площі  на  підприємстві  (об'єднанні),  в  установі та організації незалежно від форм власності  та господарювання, де створени необхідні умови для праці інваліда. Робоче  місце  інваліда  вважається  створеним,  якщо воно відповідає  встановленим  вимогам  робочого  місця  для  інвалідів відповідної    нозології,    атестоване    спеціальною    комісією підприємства     за    участю    представників    МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці,   громадських   організацій   інвалідів, і введеним в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. Підприємства розроблюють  заходи  щодо  створення  робочих місць  для  інвалідів,  включають  їх  до  колективного  договору, інформують центри зайнятості,  місцеві органи соціального  захисту населення  та  відділення  Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування  )  робочих  місць  для  працевлаштування інвалідів. Підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до  1  лютого  року,  що настає за  звітним,  подають відділенням Фонду  соціального  захисту  інвалідів  відомості  про середню  річну  заробітну плату на підприємстві,  середньооблікову численість штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; визначають види виробництв,  цехи та  дільниці,  де  доцільно використовувати працю інвалідів; інформують державну службу  зайнятості  та  місцеві органи соціального  захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів; створюють для інвалідів    умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

В  силу викладеного суд приходить до висновку , що відповідно до норм, визначених у Положенні №  314, робоче місце для інваліда вважається створеним саме  з моменту працевлаштування на ньому інваліда. В силу чого стає очевидним, що підприємству необхідно не тільки спрямовувати у відповідні фонди та установи ( організації) інформацію про наявність вільних місць для  працевлаштування інвалідів, атестувати робоче місце спеціальною комісією, виконати інші вимоги, викладені у Положенні № 314,  але і працевлаштувати на ньому інваліда, інакше місце вважається нествореним.

Аналізуючи норми Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»,  суд вважає, що штрафні санкції за недотримання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, носять характер  альтернативного зобов'язання, тобто підприємство або  дотримує норматив, або сплачує  конкретну суму до держбюджету  України. При цьому законом не встановлено, що для сплати штрафних санкцій у підприємства повинна бути встановлена наявність вини. Між позивачем та відповідачем  у результаті невиконання останнім нормативу по працевлаштуванню інвалідів  та несплати штрафних санкцій виникли публічно-правові відносини,  які   взагалі не передбачають можливості існування питання про відповідальність, пов’язану з винними діями  особи, що не є суб’єктом владних повноважень, оскільки питання про наявність вини може розглядатися тільки у цивільних  (господарських) відносинах.

Крім того, зі змісту статей 19 й 20  Закону вбачається, що штраф має компенсаційну форму за невиконання нормативу, оскільки згідно з ч.5 ст.20 Закону суми штрафних санкцій використаються Фондом для фінансування соціальних витрат на професійне навчання непрацюючих інвалідів, видачу підприємствам цільових кредитів на створення робочих місць для інвалідів, надання фінансової допомоги  на здійснення мер по соціальній, трудовій, фізкультурно-оздоровчій і професійній реабілітації інвалідів і т.п., і у суб'єкта підприємницької діяльності є альтернативний обов'язок  або  виконання нормативу шляхом працевлаштування інвалідів або  оплата штрафних санкцій.

Також необхідно відзначити, згідно з п.п. 1 п.1 ст.29 Бюджетного кодексу України, до складу доходів Державного бюджету України включаються доходи, що надходять відповідно до Закону України «Про основи  соціальної захищеності інвалідів».

Таким чином, суд вважає , що  Конституцією  України  гарантован соціальний захист інвалідів, який  здійснюється , зокрема ,  відповідно до Закону України «Про основи  соціальної захищеності інвалідів» шляхом зобов’язання підприємства створити для інваліда робоче місце (тобто забезпечити його роботою) з  витікаючими   наслідками ( одержання зарплати, лікарняних, відпускних, матеріальної допомоги, пенсійне забезпечення, страхування та інш.) та  шляхом фінансування витрат бюджету  на соціальне забезпечення інвалідів, що не працюють, у тому числі і за рахунок штрафніх санкцій, яки сплачують підприємства у разі невиконання нормативів щодо працевлаштування інвалідів.

Відповідач не виконав норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, що підтверджується його розрахунком (а.с.4).

Відповідно до статистичної звітності  відповідача за 2006 р. фонд оплати праці склав 81 тис.грн. (а.с. 5), кількість робочих  місць - 12, середньорічна заробітна плата   - 6750 грн.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів 1, фактично 1 інвалід не був працевлаштований.

Таким чином, сума боргу, з урахуванням уточнення позовних вимоги, підтверджена матеріалами справи  і складає 1275,00 грн., вона підлягає стягненню з відповідача.

Відповідач представив в суд заяву про надання відстрочки виплати суми адміністративно-господарськиїх санкцій в розмірі 1275,00 грн. до 01.10.2007 р. у зв’язку з відсутністю коштів на розрахунковому рахунку.

Щодо заявленого клопотання суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Згідно ст..263 Кодекса адміністративного судочинства України, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо) державний виконавець може звернутися до адміністративного суду. Який відав виконавчий документ, із поданням, а сторона виконавчого провадження із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Суд розглядає питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чис встановлення способу і порядку виконання судового рішення в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням заявника та осіб, які беруть участь у справі, й у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст.94, ст.ст. 150, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Постановив:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Югстройгарант», (95023, м.Сімферополь, вул..Промислова, 23), (п/р 2230 у КРФ АКБ УСБ, МФО 324010, ) на користь  Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, (95017, м. Сімферополь, пр.Кірова, 51-52/10а), (р/р 0002 банк одержувача : Управління Держказначейства в АРК м.Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 34740946, одержувач : Держбюджет м.Керч 50070000, призначення платежу : *; ; 50070000; 01; 4%  за робочі місця не зайняті інвалідами за 2006 р.) 1275,00 грн. штрафних санкцій

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення (у разі складання постанови у повному обсязі, відповідно до ст..160 КАСУ – з дня складення у повному обсязі).

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, постанова вступає в законну силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст..186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Цикуренко А.С.