ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28.03.07                                                                                       Справа №14/243-15/263/06-9/329/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі - Акімовій Т.М.,

за участю представників:

позивача:     Куц Т.І. – паспорт СН 710628 від 10.02.1998р.;

Стригунова Г.І. – довіреність №88 від 10.10.06р.;

відповідача: Ляшенко К.Б. – довіреність №5/01-169 від 27.03.07р.;

Залутіна Ю.Г. – довіреність №5/01-154 від 20.03.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Науково-виробничої фірми «КЛІО-К» ЛТД, м. Київ

на рішення господарського суду Запорізької області від 18.01.2007р. у справі № 14/243-15/263/06-9/329/06

За позовом: Науково-виробничої фірми «КЛІО-К» ЛТД, м. Київ

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства «Запорізький завод надпотужних трансформаторів», м. Запоріжжя

про стягнення збитків.

СУТЬ СПОРУ:

08.09.2005 року НВФ «КЛІО-К» ЛТД, м. Київ, звернулось до господарського суду Запорізької області із позовом про визнання за нею права власності на трансформатор АТДЦТН 200000/220/110 У1, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем контракту №191 від 29.04.1996р., а також про зобов’язання відповідача передати позивачу зазначений трансформатор за актом прийому-передачі.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 08.12.2005р. в задоволенні позову було відмовлено,  у зв’язку зі спливом строку позовної давності (том 1 а.с.98).

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 02.03.2006р. рішення господарського суду по суті залишено без змін, але відмовлено в позові з інших підстав: за необґрунтованістю вимог про визнання права власності та спонукання передати трансформатор з підстав, зазначених у позові (том 2 а.с.82).

Позивач оскаржив зазначені судові акти. Постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2006р. рішення господарського суду Запорізької області та постанову ЗАГС – скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Під час повторного розгляду справи позивач звернувся до господарського суду із заявою про зміну позову в частині, що стосується спонукання відповідача передати трансформатор за актом прийому – передачі, на вимогу про стягнення збитків в розмірі 4248060,00 грн., на підставі ст. 193, 225, 226, 265 ГК України, ст.ст. 530,532 ЦК України (том 3 а.с.6-10), а також подав заяву про відмову від позову в частині вимоги про визнання права власності на спірний трансформатор (том 3 а.с.13).

Заяви про зміну позовних вимог та відмови від позову в частині визнання права власності на трансформатор прийняті господарським судом, про що зазначено у відповідній ухвалі.

Таким чином, предметом судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 4 248 060,00 грн.

Рішенням господарського суду від 18.01.2007р. (суддя Нечипуренко О.М.) припинено провадження у справі в частині позовних вимог про визнання права власності на трансформатор, у задоволенні вимог про стягнення збитків – відмовлено з причин пропуску строку позовної давності.

НВФ «КЛІО-К» ЛТД – позивач у справі - не погодився із рішенням суду в частині відмови в стягненні збитків та звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою. Вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а  висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує, в п.7 додаткової угоди від 10.09.1999р. до контракту №191 сторони визначили, що остаточні взаєморозрахунки по контракту здійснюються на підставі акту звірки. Однак, остаточні взаєморозрахунки не відбулися, акт звірки сторонами не підписувався, оскільки, за твердженням позивача, залишились невиконаними зобов’язання відповідача в частині передачі трансформатора, а  зобов’язання  позивача  -  його прийняття. Заявник зазначає, що ним була пред’явлена вимога про передачу товару 03.08.2005р., тобто відповідач повинен був передати товар до 11.08.2005р. у місці його виготовлення. На думку позивача, саме із цієї дати починається відрахування строку позовної давності. Позивач вказує, що відповідач, в порушення ч.1 ст.193, 265 ГК України, ч.2 ст. 530, п.3 ч.1 ст. 532, ст. 712 ЦК України, передачу товару не здійснив, в період розгляду справи продав його іншій особі,  що з’явилось підставою для зміни позову на вимогу про стягнення збитків. Стверджує, що за вказаних причин суд безпідставно послався на пропуск позивачем  строків позовної давності для звернення до суду з відповідними вимогами, не перевірив по суті обґрунтованість заявлених вимог про стягнення збитків, не дав їм відповідної правової оцінки та не спростував доводів позивача. Заявник також звертає увагу суду на те, що ціну трансформатора було визначено сторонами на рівні 707000 доларів США, суму перераховувалось кожного разу за курсом НБУ на дату звірки виконання грошових зобов’язань та станом на 17.08.1998 року вона складала - 707583 дол. США. Зазначений рівень ціни, на думку позивача, був закріплений сторонами додатковою угодою від 10.09.1999р. до контракту №191 і не змінювався до строку виконання грошових зобов’язань в повній мірі.

Заперечуючи проти висновків суду про сплив строку позовної давності, позивач  посилається також на наступні обставини:

По-перше, пунктом 1.4 контракту сторони обумовили не строки поставки товару, а подію, з настанням якої зобов’язання по контракту вважаються виконаними. По-друге, додатковою угодою від 10.09.1999р. сторони змінили редакцію п.1.4 контракту,  в пункті.7 цієї (додаткової) угоди зазначили, що остаточні взаєморозрахунки за договором здійснюються сторонами за фактом поставки шиферу та на підставі акту звірки. Однак, акт звірки взаєморозрахунків по контракту №191 на теперішній час сторонами не підписано. Крім того, якщо умови п.1.4 контракту №191 від 1996р. регулюють строки поставки товару, то в цьому випадку строк виконання поставки товару не наступив, так як позивач до теперішнього часу не здійснив повний розрахунок із відповідачем, а саме, ним  не сплачено залізничний тариф та мито.           На підставі викладеного, просить скасувати рішення господарського суду в частині відмови в стягненні збитків та задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 12.02.2007р. апеляційна скарга прийнята до розгляду, судове засідання призначено на 28.03.2007р.

На підставі розпорядження голови Запорізького апеляційного господарського суду №959 від 27.03.2007 справу передано на розгляд колегії суддів: головуючий – Шевченко Т.М., судді: Радченко О.П., Юхименко О.В.

Справу прийнято до провадження даною  колегією суддів.

Відповідач у справі – ВАТ «Запорізький завод надпотужних трансформаторів» заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, зазначених у письмовому відзиві. Так, відповідач стверджує наступне:

1) пункт 1.4. контракту від 29.04.1996р. №191 обумовлює взаємні зобов’язання сторін за Контрактом, а встановлений цим пунктом 30-денний термін для відвантаження трансформатору – і є однозначно узгодженим сторонами строком поставки;

2) свої зобов’язання за контрактом щодо 100% оплати за виготовлений трансформатор позивач виконав 26.12.2001р., що, на його думку, підтверджується матеріалами справи, тому останнім (тридцятим) днем відвантаження продукції за Контрактом є 25.01.2002 року. У зазначену дату відвантаження трансформатора не відбулось, тому про порушення свого права позивач, на думку відповідача, дізнався 25.01.2002р. Відповідно, строк позовної давності за спором сплинув 25.01.2005 року;

3) додаткова угода від 10.09.1999р. не має відношення до спірного Контракту і ніяким чином не впливає на перебіг строку позовної давності, оскільки жодним із пунктів цієї додаткової угоди сторонами не змінено, а ні редакції пункту 1.4. Контракту, а ні строку поставки трансформатора; у пункті 7 додаткової угоди сторони узгодили лише умови проведення сторонами кінцевих розрахунків за взаємними поставками;

4) додаткова угода від 25.02.2002р. до контракту №191 від 29.04.1996р. не впливає на строк позовної давності, оскільки в ній сторони не змінювали встановлений сторонами у контракті строк поставки трансформатора;

5) угода  №2-2002 від 30.05.2002р. не впливає на строк позовної давності, оскільки була укладена між відповідачем, ТОВ «ВКФ «Кліо-99» та ТОВ «Лайн Тайм», як самостійний документ, та не має відношення до взаємних зобов’язань позивача і відповідача за контрактом,  крім того, позивач не був стороною цієї угоди.

Звертає увагу, що визначення позивачем збитків в еквіваленті до долару США безпідставне, оскільки жодним пунктом контракту або додаткових угод до нього не  визначено ціну контракту у доларах США або іншій іноземній валюті. На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та  в письмових запереченнях на скаргу.

Крім того, позивач  пояснив, що визначена ним сума збитків у розмірі 4 248 060,00 грн. (виходячи з ціни трансформатора - 841 200,00 доларів США за  курсом НБУ 5,05 грн. за 1 дол.,  або 10 рос. руб. за 1,7786 грн.) є ринковою ціною спірного трансформатора, яка склалася на дату подачі позову, з врахуванням вартості трансформатора, зазначеного в укладеному з потенційним покупцем контракті № Щ 58 від 11.08.2005 року (а.с.15 том 3).

Представники сторін відмовились від застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 28.03.2007 за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до  приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами  повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, Запорізький апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.1996 року ВАТ «Запорізький завод надпотужних трансформаторів» та науково-виробнича фірма “КЛІО-К” уклали контракт № 191 на виготовлення і поставку трансформатору АТДЦТН 200000/220/110-УІ  ( т.1 а.с.8-11).

За умовами контракту ВАТ «Запорізький завод надпотужних трансформаторів» (відповідач у справі) зобов’язався виготовити та поставити на умовах поставки DAF кордон України («Інкотермс») редакція 1990 р., а Науково-виробнича фірма «КЛІО-К» ЛТД прийняти електрообладнання та оплатити в строки, асортименті і кількості, зазначених в додатку до контракту – специфікації. Загальна сума контракту складає (попередньо) 1 097 100,00 тис. крб. без врахування ПДВ, залізничного тарифу  і  митного збору. Замовник (позивач) оплачує залізничний тариф і митний сбір  по території України, оплачує всі витрати на території власної країни, здійснює прийомку та розвантаження  обладнання за свій рахунок ( пункти 1.1, 3.1 Контракту).

Відповідно до пункту 1.4 Контракту зобов’язання за контрактом вважаються виконаними у разі, якщо відвантаження силових трансформаторів здійснено в строк не більше 30 днів після повного розрахунку з Постачальником (100 відсотків оплати за електрообладнання, залізничній тариф, держмито).

У пункті 4.2 Контракту сторони узгодили, що замовник (позивач) зобов’язаний протягом 3-денного строку з моменту отримання повідомлення постачальника (відповідача) про готовність трансформаторів  повідомити МШС і постачальника щодо згоди прийняти та розвантажити транспортер. У разі невиконання замовником даної вимоги і неготовності прийняти трансформатор з будь-яких причин, замовник зобов’язаний сплатити його вартість і послуги по зберіганню за весь час до відвантаження у розмірі 1 дол. США за 1 тону ваги у добу. Трансформатори, що відвантажуються на транспортерах,  вантажеотримувач повинен розвантажити протягом доби після прибуття на станцію – призначення.

У пункті 2.5 Контракту сторони обумовили, що оплата за Контрактом можлива також шляхом поставок комплектуючих виробів або матеріалів, проведення зарахувань за спожиту постачальником електроенергію або шляхом її адресної поставки. Кожна з зазначених видів оплат оформлюється додатковою угодою.

Термін дії контракту № 191 встановлено з ІІ по ІV квартал 1996 року (пункт 7.1 Контракту).

В передбачений Контрактом строк зобов’язання сторонами не були виконані, що з’явилось підставою для укладення цілого ряду додаткових угод до Контракту.

Так, Додатковою угодою №1 до Контракту сторони продовжили термін його дії до 31.12.1997 року та домовились про часткову сплату вартості трансформатора шляхом проведення взаємозарахувань по газу (том 2 а.с.13), Додатковою угодою № 2 термін дії Контракту продовжили до 31.03.1998 року (том 2 а.с.26).

Згодом сторони неодноразово вносили зміни до умов Контракту № 191 шляхом укладення  до 2002 року включно цілого ряду Додаткових угод. Зокрема, було укладено Додаткову угоду від 10.09.1999р., якою були внесені зміни до Контракту, в тому числі, строк дії контракту продовжено до 31.03.2000р. Цією ж угодою сторони змінили вартість трансформатора та встановили її в розмірі 1 517 283 грн. (том 1  а.с.18).

Станом на 26 грудня 2001 року Позивач здійснив оплату (1 517 283 грн.) трансформатора за Контрактом №191, що підтверджується Актом звірки надходження грошових коштів по Контракту №191 від 29.04.1996р, а також не заперечується  відповідачем у справі (том 1 а.с.22).

В цей же день сторони уклали  договір №356 на зберігання та відвантаження продукції (т.1 а.с.70), в пункті 1 якого зазначили, що причиною укладення даного договору є  неможливість Позивача прийняти від Відповідача вказаний трансформатор, при цьому Відповідач зобов’язався належним чином зберігати трансформатор, залишений у нього на відповідальне зберігання, до витребування його вантажоотримувачем, а  замовник (позивач) – замовити необхідні транспортні засоби для доставки продукції  вантажоодержувачу. Сторони також обумовили, що Замовник здійснює оплату  Постачальнику послуг зі зберігання трансформатору відповідно до умов Контракту №191 та визначили строк дії договору №356 – до 31 грудня 2002 року.

01.06.2002 року сторони уклади Додаткову угоду до Контракту №191, в якій зазначили, що послуги за зберігання трансформатору, відповідно до умов пункту 4.2 Контракту, складають 970 000,00 грн. і відвантаження трансформатору відбудеться після повної сплати за зберігання; по всім іншим питанням діють умови Контракту №191 від 29.04.1996року (том 2 а.с.42).

02 серпня 2005 року позивач звернувся до ВАТ «ЗЗНТ» з листом за №8/2005, в якому просить відповідача передати йому спірний трансформатор у власність з відповідним оформленням акту прийому–передачі і технічного паспорту до нього, в названому листі позивач також вказує, що  у нього відсутнє  зобов’язання по оплаті відповідачу послуг зі зберігання трансформатору, так як завод (відповідач) зберігав свою продукцію (трансформатор). Стверджує, що спірний трансформатор не був власністю позивача, тому і немає у нього обов’язку оплачувати зберігання трансформатора (том 1 а.с.34-35).

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі 4 248060, 00 грн., позивач посилається на невиконання відповідачем зобов’язання щодо передачі трансформатору, що надає право управненій стороні вимагати відібрання цієї речі у зобов’язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Що стосується розміру збитків, заявлених НВФ «КЛІО-К» ЛТД до стягнення, позивач визначену ним суму вважає ринковою ціною спірного трансформатору, яка склалася на дату пред’явлення позовних вимог, та надав суду копію Контракту, стверджуючи, що цим Контрактом визначена ринкова цина спірного трансформатора.

Колегія суддів,  проаналізувавши докази, що містяться в матеріалах справи і надані сторонами, дослідивши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, не знаходить правових підстав для скасування рішення господарського суду та задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. ст. 16, 22 ЦК України, ст.20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб та в порядку, що встановлений договором або законом. Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування;

Як свідчать матеріали справи, НВФ «КЛІО-К» ЛТД, з врахуванням зміни позовних вимог, просить стягнути з відповідача збитки в розмірі 4 248 060,00 грн., у зв’язку (за твердженням позивача) із порушенням відповідачем господарського зобов’язання а саме:  не  передачі замовнику - НВФ «КЛІО-К» ЛТД трансформатора АТДЦТН2000000/220/110У1 (заводський номер 122), виготовленого згідно контракту №191 від 29.04.1996р.

З огляду на предмет спору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідальність у господарському праві наступає за господарське правопорушення, що являє собою протиправну дію або бездіяльність суб’єкта господарських відносин, яка не відповідає вимогам норм господарського, цивільного права, не узгоджується з юридичними обов’язками зазначеного суб’єкта, порушує суб’єктивні права іншого учасника відносин. Залежно від  юридичної підстави розрізняються договірні та позадоговірні правопорушення.

Виходячи з приписів цивільного та господарського законодавства  України, відшкодування збитків є одним з видів цивільно-правової (господарсько–правової, майнової) відповідальності, в тому числі  за порушення договірних зобов’язань.

Як і будь–яка інша юридична відповідальність, цивільно-правова (господарсько-правова) відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність суб’єктів господарських відносин. По-друге, це правосуб’єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації  тощо.

Третя підстава – це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності, до них відносяться:

- наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, умови договору, внаслідок чого завдаються збитки потерпілому (позивачу у справі) та обґрунтований  розмір збитків, яких зазнала потерпіла сторона;

- протиправність поведінки правопорушника, тобто його дія або бездіяльність, що порушує правову норму або умови договору;

- причинний зв’язок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками; тобто, необхідно довести, що протиправна  дія (або бездіяльність) є об’єктивною причиною такого наслідку, як збитки, завдані кредитору у визначеному ним розмірі;

- вина господарського правопорушника.

Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків потрібна наявність усіх чотирьох названих умов в їх сукупності.

Згідно зі ст. 224 ГК України, на яку посилається позивач, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Як вбачається з матеріалів справи (том 3 а.с.9), позивачем заявлені  вимоги про стягнення з відповідача збитків на підставі ст. 225 ГК України.

Виходячи зі змісту названої статті закону, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

-          вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

-          додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам, вартість додаткових робіт тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків.

При визначені розміру збитків позивач виходив з суми – 841200 доларів США, посилаючись на лист відповідача від 24.05.2001 року № 5/04-171  та стверджуючи в судовому засіданні, що саме цим листом сторони визначили ціну спірного трансформатора, яка в гривневому еквіваленті на дату подачі позову складає  4248060,00 грн.

Позивач в апеляційній скарги стверджує, що в матеріалах справи є достатньо належних доказів, які підтверджують факт скоєння відповідачем господарського правопорушення – невиконання ним умов Контракту щодо передачі позивачу спірного трансформатору, внаслідок чого позивачу завдані збитки, які рівняються вартості не отриманого  трансформатору.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність названих умов, що є підставою для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Так, відповідно до умов Контракту (розділів 1, 4) ВАТ «Запорізький завод надпотужних трансформаторів» листом №5/04-19 від 07.02.1996 року повідомив НВФ «КЛІО-К» ЛТД про виготовлення трансформатора і готовність його до відвантаження, у зв’язку з чим просив  позивача прискорити вирішення питання щодо проведення розрахунків за виконане замовлення  за Контрактом ( лист додано до справи).

Матеріалами справи підтверджено, що відвантаження виготовленого відповідачем трансформатору не відбулося з вини позивача, з причин не проведення ним оплати за виготовлений трансформатор.

Зазначені обставини підтверджуються додатковою угодою №1 до Контракту (том 2 а.с.13), Додатковою угодою № 2 до Контракту ( том 2 а.с.26), претензіями, що направлялись відповідачем на адресу позивача, листуванням (том 2 а.с.14-37),  виходячи зі змісту яких  відповідач неодноразово  погоджувався на  продовження  терміну  дії Контракту та тим самим  надавав позивачу  -  НВФ «КЛІО-К» ЛТД можливість (на його систематичні прохання) розрахуватися  за трансформатор в більш тривалий термін.

Як свідчать матеріали справи і встановлено судом, станом на 26.12.2001р. позивач здійснив оплату за контрактом у розмірі 1 517 283,00 грн., тобто сплатив вартість трансформатора, узгоджену сторонами в Додатковій угоді  від 10.09.1999р. до Контракту.  Крім того, в цей же день сторонами був підписаний акт звірки надходження грошових коштів за контрактом №191 від 29.04.1996р. В назві акту сторонами значено ціну контракту  (1517283,00 грн.) та  названу суму сторони вказали також в підсумковій графі акту.

Виходячи зі змісту п. 1.4 Контракту, зобов’язання за контрактом вважаються виконаними у разі, якщо відвантаження силових трансформаторів здійснено в строк не більше 30 днів після повного розрахунку з Постачальником (100 відсотків оплати за електрообладнання, залізничній тариф, держмито).

Разом з тим, в період до 25.01.2002р. відвантаження трансформатора не відбулось.

Це сталося не з вини відповідача, про що свідчать наступні обставини справи.

В матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що позивач крім плати вартості електрообладнання (трансформатора) сплатив також залізничній тариф, держмито, як це визначено умовами Контракту (пунктом 1.4). Не надані такі докази сторонами по справі  і суду апеляційної інстанції. Навпаки, позивач в апеляційній скарзі стверджує, що зазначені платежі ним не здійснені до теперішнього часу, тобто він не провів повний розрахунок із відповідачем, а тому вважає, що строк виконання поставки товару ще не наступив.

Більш того, в день складання та підписання Акту взаєморозрахунків, тобто 26.12.2001 року сторони уклали Договір №356, в якому зазначили  про  неспроможність позивача прийняти виготовлений трансформатор саме з вини замовника (НВФ «КЛІО-К»  ЛТД»), тому відповідач зобов’язався зберігати трансформатор, а замовник (позивач) – здійснювати оплату послуг зі зберігання трансформатора відповідно до умов, визначених в Контракті №191. Сторони обумовили строк дії зазначеного договору – до 31.12.2002 року (том 1 а.с.70). Також  01.06.2002 року сторони уклади Додаткову угоду до Контракту №191, в якій зазначили, що послуги за зберігання трансформатору, відповідно до умов пункту 4.2 Контракту, складають 970 000,00 грн. і що відвантаження трансформатору  відбудеться після повної сплати за зберігання; по всім іншим питанням діють умову Контракту №191 від 29.04.1996 року (том 2 а.с.42).

Перелічені вище Договір № 356, Додаткова угода від 01.06.2002 року не розірвані, не визнані недійсними, у встановленому законом порядку, разом з тим, взяті на себе зобов’язання за ними позивачем не виконані.

Виходячи зі змісту листа НВФ «КЛІО-К» ЛТД, позивач підтверджує, що трансформатор відповідачем був виготовлений у 1997 році, але простояв в очікуванні відвантаження з вини позивача, прохав ВАТ узгодити нові терміни та умови щодо розконсервації, доукомплектування, випробування трансформатора. Відповідач запропонував відповідні умови, які були прийняті позивачем, але ним не виконані, про що свідчать матеріали справи (том 2 а.с.37-41).

Таким чином, аналізуючи докази, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів  дійшла висновку, що не відвантаження позивачу трансформатора сталося з вини саме позивача, внаслідок не виконання ним зобов’язань за угодами, укладеними між сторонами у справі.

Позивачем також не доведено, які саме умови договору (Контракту) було порушено  відповідачем, тобто, не доведено порушення договірних зобов’язань відповідачем.

З огляду на обставини справи та досліджені докази, колегія суддів не вбачає складу господарського правопорушення в діях відповідача, які б призвели до завдання позивачу збитків у розмірі  4248060,00 грн.

Позивач стверджує, що визначений ним розмір збитків являє собою вартість втраченого ним (не отриманого) трансформатора.

Відповідно до приписів  ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу заявлених вимог та заперечень. Отже, розмір збитків має доводитися позивачем.

Виходячи зі змісту ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна.

Як свідчать матеріали справи, трансформатор не був власністю позивача, НВФ «КЛІО-К» ЛТД ним не володіла, тому і не могла зазнати збитків від втрати трансформатора, його пошкодження, або знищення.

Колегія суддів також не може погодитися з  визначенням вартості трансформатора. Матеріалами справи підтверджено, що сторони  в Контракті та в Додаткових угодах до Контракту  визначали ціну трансформатора в національній валюті – в гривні.

В гривні здійснювалися і розрахунки між сторонами за Контрактом. Тому  обрахування позивачем збитків виходячи із ціни трансформатора в доларах США є безпідставним. Довідки, що міститься в матеріалах справи (том 1 а.с.13, том 3 а.с.18) і на які посилається  позивач  при визначенні  вартості трансформатора,  не є доказом того, що сторонами за Контрактом була узгоджена саме така ціна трансформатора.

Доданий позивачем до матеріалів справи Контракт № Щ 58 від 11.08.2005 року не є незаперечним доказом в підтвердження  обставин, на які посилається позивач, а саме, на  спричинення йому відповідачем збитків у розмірі 4248060,00 грн. Більш того, як вбачається зі змісту названого Контракту, він вважається укладеним за умови  виконання сторонами визначених в Контракті зобов’язань (пункти 2.2,2.3), в противному випадку Контракт є неукладеним. Позивач не надав доказів в підтвердження факту укладення даного Контракту, відповідно до визначених умов. Крім того, відсутня специфікація до  Контракту ( Додаток №1), тому немає підстав стверджувати, що саме спірний трансформатор є предметом Контракту № 58 (том 3 а.с.15).

Аналіз законодавчих положень щодо стягнення збитків дозволяє прийти до висновку, що відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв’язку з правопорушенням, а причинній зв’язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім, або прямим.

Наведені обставини справи свідчать про відсутність безпосереднього причинного зв’язку між заявленою позивачем до стягнення суми збитків і діями відповідача.

Таким чином, на підставі сукупної оцінки наявних у справі доказів колегія суддів дійшла висновку про відсутність умов цивільно-правової відповідальності, тобто про відсутність правових підстав для притягнення відповідача до господарсько-правової  відповідальності у вигляді стягнення з нього збитків у розмірі 4248060,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду щодо  спливу строку позовної давності у спірних правовідносинах. Так, приймаючи до уваги  Договір №356 на зберігання та відвантаження продукції від 26.12.2001 року, в якому сторони домовились про продовження правовідносин, пов’язаних з виготовленням,  зберіганням та відвантаженням спірного трансформатору до 31.12.2002 року, а в Додатковій угоди від 01.06.2002 року (т.2 а.с.42) зазначили, що відвантаження трансформатору відбудеться після здійснення повної оплати за зберігання, з інших питань діють умови Контракту №191 від 29.04.1996р. Позов заявлено 08.09.2005 року, тобто в межах 3-річного строку давності.

Посилання в рішення господарського суду на той факт, що вимога про стягнення збитків була заявлена лише 15.11.2006 року, тобто поза межами 3–річного строку, судом не приймається до уваги, так як 15.11.2006 року були лише змінені позовні вимоги у рамках справи, яку порушено 08.09.2005 року. Відповідно до приписів ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред’явлення позову.

Разом з тим, доводи заявника апеляційної скарги, за виключенням обґрунтування строку позовної давності, не спростовують обставин справи та доказів, на яких ґрунтуються висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, з зазначених у постанові підстав.

Таким чином, правових підстав для задоволення позову про стягнення збитків немає, а тому і відсутні підстави, визначені у ГПК України, для скасування рішення господарського суду та задоволення апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо припинення, на підставі ст. 80 п.4 ГПК України, провадження у справі за вимогою про визнання права власності на спірний трансформатор, у зв’язку із відмовою позивача від позову, у зазначеній частині.

Судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги - позивача  у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний  господарський  суд –

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу науково-виробничої фірми «КЛІО-К»ЛТД, м. Київ, на рішення господарського суду Запорізької області від 18.01.2007 року по справі №14/243-15/263/06-9/329/06, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 18.01.2007 року по справі №14/243-15/263/06-9/329/06 - без змін.

Постанову оформлено, відповідно до ст.84 ГПК України, та підписано 10.04.2007р.