ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"20" вересня 2007 р.                                        Справа № 17/294а

м. Чернігів                                                                                         « 20 »вересня 2007року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання:  Чепурна О.В.

Представника позивача: Костирко Ю.В. –представник, дов. б/н від 19.01.07р.

Представника відповідача: Ющенко Н.М. –головний держподатінспектор, дов.№172/10/10-004 від 16.01.07р.;

Федченко В.І. – старший держподатревізор-інспектор, дов.№1887/10/10-017 від 19.09.07р.

матеріали справи №17/294а

За ПОЗОВОМ: Державного підприємства „Холминський спиртовий завод”

15331, Чернігівська область, Корюківський район, с. Холми, вул. Леніна, 98

До ВІДПОВІДАЧА: Державної податкової інспекції  у Корюківському районі

15300, Чернігівська область, м. Корюківка, вул. Передзаводська, 2

Про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

СУТЬ СПОРУ:

ДП “Холминський спиртовий завод” пред’явлено позов до ДПІ у Корюківському районі про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Відповідача №/0 від 27.04.2007р., яким Позивачу визначене податкове зобов’язання в розмірі 1404 грн. основного боргу та 2808 грн. штрафних санкцій по податку з доходів фізичних осіб, в частині визначення 2808 грн. штрафних санкцій по податку з доходів фізичних осіб.

Підставою позову Позивачу зазначає неправомірність нарахування контролюючим органом штрафних санкцій в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою господарського суду Чернігівської області від 18.07.2005р. по справі №9/203Б про визнання банкрутом ДП „Холминський спиртовий завод”.

Відповідач позовні вимоги не визнає, мотивуючи свої заперечення  тим, що порушення справи про банкрутство суб’єкта підприємницької діяльності не змінює його статусу платника податків, якщо він є таким відповідно до закону, та не позбавляє відповідний податковий орган статусу контролюючого органу стосовно податків і зборів (обов’язкових платежів), які справляються до бюджетів та державних цільових фондів цим платником. Враховуючи те, що податкові зобов’язання по податку на додану вартість та акцизному збору виникли у Позивача після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію не їх виконання не розповсюджується. Таким чином, на думку Відповідача, штрафні санкції були застосовані у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ :

ДП „Холминський спиртовий завод” зареєстроване Корюківською районною державною адміністрацією 30.12.1996р.

Позивач взятий на облік в якості платника податків ДПІ у Корюківському районі 05.02.1997р. за №277.

ДПІ у Корюківському районі була проведена виїзна планова документальна перевірка ДП „Холминський спиртовий завод” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Позивачем за період з 01.01.2006р. по 31.12.2006р., за результатами якої складений акт від 24.04.2007р. № 128/23/00375314.

На підставі даного акту перевірки ДПІ у Корюківському районі було прийняте спірне податкове повідомлення-рішення №/0 від 27.04.2007р., яким Позивачу визначене податкове зобов’язання в розмірі 1404 грн. основного боргу та 2808 грн. штрафних санкцій по податку з доходів фізичних осіб.

Позивач, не погодившись з прийнятим податковим повідомленням–рішенням в частині накладення штрафних санкцій, звертався з відповідними скаргами (№74 від 18.05.2007р. та №92 від 13.06.2007р.) до ДПІ у Корюківському районі та Державної податкової адміністрації в Чернігівській області.

В результаті адміністративного оскарження, рішеннями ДПІ у Корюківському районі №1086/10/25-002 від 04.06.2007р. та Державної податкової адміністрації в Чернігівській області №1452/10/25-020 від 19.07.2007р., прийняте Відповідачем податкове повідомлення –рішення залишене без змін.

Вважаючи вищевказане спірне податкове повідомлення-рішення в частині визначення 2808грн. штрафних санкцій незаконним та необґрунтованим, Позивач звернувся з позовом про визнання його недійсним в цій частині з підстав, зазначених вище.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у  справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на   підставі,   у  межах  повноважень  та  у  спосіб,  що передбачені Конституцією та законами України;

2) з  використанням  повноваження  з метою, з якою  це повноваження надано;

3) обґрунтовано,  тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з  урахуванням  права  особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.11 вищевказаного Кодексу:

“Суд  вживає  передбачені  законом  заходи,  необхідні  для з'ясування всіх обставин у справі,  у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати  особам,  які  беруть  участь  у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.”

Відповідно до ч.2 ст.69 зазначеного Кодексу:

«Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові  докази  або  витребувати додаткові докази за клопотанням осіб,  які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.4,5 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у  нього  документи  та матеріали,  які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.1,2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,  крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.»

Згідно ч.ч.1, 2, 4, 9, 11 ст.11-1 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від  4 грудня 1990 року N509-XII (далі Закон №509):

«Плановою виїзною перевіркою вважається перевірка платника податків щодо своєчасності,  достовірності, повноти нарахування та сплати   ним  податків та  зборів  (обов'язкових  платежів),  яка передбачена у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за місцезнаходженням  такого платника податків чи за місцем  розташування  об'єкта  права  власності,  стосовно   якого проводиться така планова виїзна перевірка.

Планова виїзна перевірка проводиться за сукупними показниками фінансово-господарської діяльності платника податків за  письмовим рішенням керівника відповідного органу державної податкової служби не частіше одного разу на календарний рік.

Право на проведення  планової  виїзної  перевірки  платника податків надається лише у тому випадку,  коли йому не пізніше  ніж за  десять  днів  до дня проведення зазначеної перевірки надіслано письмове повідомлення із зазначенням дати початку та закінчення її проведення.

Тривалість планової виїзної перевірки не повинна перевищувати 20  робочих  днів,  а  щодо  суб'єктів  малого підприємництва –10 робочих  днів.

Подовження термінів  проведення  планової  виїзної  перевірки можливе  на  термін  не  більш  як  10  робочих  днів,  а стосовно суб'єктів  малого підприємництва  -  5  робочих  днів.»

Відповідно до п.1 ч.1 ст.11-2 Закону №509:

«Посадові особи  органу державної  податкової  служби  вправі приступити  до  проведення  планової  або   позапланової   виїзної перевірки  за наявності підстав для їх проведення,  визначених цим та іншими законами України,  та за умови надання платнику податків під розписку:

1) направлення на перевірку,  в якому зазначаються дата його видачі, назва органу державної податкової  служби, мета,  вид (планова або позапланова), підстави,  дата  початку  та  дата закінчення перевірки, посади, звання та прізвища посадових осіб органу державної податкової служби, які проводитимуть перевірку. Направлення на перевірку є  дійсним  за  умови  наявності  підпису керівника органу державної податкової служби, скріпленого печаткою органу державної податкової служби.»

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка проводилась на підставі направлення від 22.03.2007р. №45, виданого ДПІ у Корюківському районі, та відповідно до плану –графіку проведення документальних перевірок суб’єктів господарювання. Письмове повідомлення про дату початку та закінчення перевірки було отримане Позивачем 12.03.2007р. Перевірка проводилась з 22.03.2007р. по 23.04.2007р. На підставі наказу ДПІ у Корюківському районі від 16.04.2007р. № 91 термін проведення перевірки був продовжений (направлення № 64 від 17.04.2007р. видане ДПІ у Корюківському районі).

З урахуванням викладеного, суд не вбачає з боку Відповідача порушення підстав та порядку проведення планової перевірки.

Як вбачається з вищевказаного акту, перевіркою було встановлено, що при перевірці правильності визначення сукупного оподаткованого доходу по особовим рахункам працівників, повноти зарахування до складу місячного оподатковуваного доходу, премій, виплат за лікарняними листами, відпускних, додаткових виплат, надання матеріальних благ за рахунок підприємства, встановлено порушення п.п. «е»п.п.4.2.9. п. 4.2 ст. 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003р. № 889-IV, яким передбачено, що до складу  загального  місячного   оподатковуваного   доходу включається дохід, отриманий платником податку від його працедавця як  додаткове благо, а саме у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт,  послуг),  а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну,  розраховану  за  правилами  визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки),  крім випадків,  передбачених  пунктом  4.3 цієї статті.

Так, Позивачем до загального місячного оподатковуваного доходу працівників підприємства не включені суми знижки в розмірі 9,00 грн. за одну тону барди від звичайної ціни однієї тони. Зазначена знижка передбачена колективним договором, яким встановлена пільгова ціна 1 т барди для працівників - 1,00 грн. за тону, для інших осіб - 10,00 грн. за тону. Всього зі знижкою в 2006 році реалізовано працівникам підприємства 1044 т барди. Внаслідок зазначеного порушення недобір податку з доходів фізичних осіб склав 1404 грн. по 71 особовим рахункам.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Чернігівської області від 18.07.2005р. порушено провадження по справі № 9/203б про визнання ДП „Холминський спиртовий завод” банкрутом. Пунктом 3 резолютивної частини даної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та звільнено активи боржника від податкової застави.

Згідно довідки арбітражного керуючого від 18.09.07р. провадження по справі знаходиться на стадії розпорядження майном.

Згідно п.п.„б” п.п. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ (надалі –Закон № 2181), контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі, якщо дані документальних перевірок   результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Згідно п.п.17.1.9 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181, у  разі коли платник податків здійснює продаж (відчуження)  товарів (продукції) або здійснює грошові виплати без попереднього нарахування та сплати податку, збору (обов'язкового платежу),  якщо  відповідно  до  законодавства таке нарахування та сплата є обов'язковою передумовою такого продажу (відчуження)  або виплати, такий платник податків сплачує штраф у подвійному розмірі від суми  зобов'язання з такого податку,  збору  (обов'язкового платежу). Сплата зазначеного штрафу не звільняє платника податків від адміністративної або кримінальної відповідальності та/або конфіскації таких товарів  (продукції) або коштів відповідно до закону.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, Відповідачем були нарахована штрафна санкція по податку з доходів фізичних осіб в сумі 2808 грн.

Частина 1 ст. 67 Конституції України передбачає обов’язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Стаття 4 Закону України „Про систему оподаткування” від 25.06.1991р. № 1251-ХІІ (надалі –Закон № 1251) передбачає, що платниками податків і зборів  (обов'язкових платежів) є юридичні і фізичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 1251, обов'язок юридичної особи щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) припиняється із сплатою податку, збору (обов'язкового платежу) або його скасуванням або списанням податкової заборгованості відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) здійснюється державними податковими органами та іншими державними органами в межах повноважень, визначених законами (ст. 20 Закону № 1251).

Таким чином, порушення справи про банкрутство суб’єкта підприємницької діяльності не змінює його статусу платника податків, якщо він є таким відповідно до закону. В свою чергу факт порушення справи про банкрутство суб’єкта господарської діяльності –платника податків не позбавляє відповідний податковий орган статусу контролюючого органу щодо податків і зборів (обов’язкових платежів), які справляються до бюджетів та державних цільових фондів цим платником.

Згідно преамбули Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 14.05.1992р. № 2343 (надалі –Закон № 2343), цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, Закон № 2343, не передбачає ніяких особливих термінів нарахування та сплати податків, подання податкової звітності, об’єктів оподаткування, звільнень від оподаткування, ставок податків, осіб, відповідальних за нарахування, утримання та сплату (перерахування) податків до бюджету, а, отже, порушення провадження у справі про банкрутство ніяким чином не впливає на дію інших законів з питань оподаткування.

Ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування (ст. 1 Закону № 1251).

Отже, податкові зобов’язання, що нараховуються за результатами діяльності платника податків безпосередньо під час провадження у справі про банкрутство, нараховуються і сплачуються у відповідності з вимогами Закону № 2181.

Згідно ст. 1 Закону № 2343, мораторій на задоволення вимог кредиторів –зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частина 4 ст. 12 Закону № 2343 передбачає, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Системний аналіз змісту вищезазначених норм права свідчить про те, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), які виникли після дня введення мораторію, а, отже, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Тобто дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів. Стосовно зобов’язань поточних кредиторів, які виникли під час судових процедур, правила мораторію не застосовуються, і по цих зобов’язаннях (згідно загальних правил) нараховується неустойка (штраф, пеня), а також застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

Враховуючи ту обставину, що податкові зобов’язання по податку з доходів фізичних осіб виникли у Позивача вже після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію на їх виконання не поширюється.

Даний висновок кореспондує зі змістом абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону № 2343, у відповідності з яким нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута припиняється з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Дані висновки відповідають правовій позиції судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеній в його постановах від 07.11.2006р. та від 06.01.2007р.

За таких обставин суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 1, 12. 23 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст. ст. 4, 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, ст. ст. 2, 71, 94, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1.У позові відмовити повністю.

2. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Дана Постанова після набрання законної сили,  є обов'язковою для осіб,  які беруть  участь  у  справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,  в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя                                                                                                 І.В. Кушнір