ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
УХВАЛА

03 липня 2007 р.
№ 12/01/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П. –головуючого,

Плюшка І.А., Мележик Н.І.

розглянувши
касаційну скаргу

Акціонерного товариства “ЗАНГАС-ЮГ”

на рішення
господарського суду Миколаївської області від 15.02.2007р.

та постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 17.04.2007р.

у справі
№12/01/07 господарського суду Миколаївської області

за позовом
Українсько-російського спільного підприємства акціонерного товариства закритого типу “ЗАНГАС-НГС”

до
Відкритого акціонерного товариства “ЗАНГАС-ЮГ”

про
визнання недійсним правочину та стягнення              658 393,27грн.

встановив:

Подана касаційна скарга не відповідає вимогам розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України.

Акціонерне товариство “ЗАНГАС-ЮГ” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на рішення господарського суду Миколаївської області від 15.02.2007р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.04.2007р. у справі №12/01/07 господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до п.4 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України, касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату державного мита у встановленому порядку і розмірі.

Згідно із п.п. “г” п. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” із касаційних скарг на рішення та постанови розмір ставки державного мита складає 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті у разі подання заяви, для розгляду спору в першій інстанції, а із спорів майнового характеру –50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

При цьому, слід зазначити, що до п..п. “а” п. 2 ст. 3 зазначеного Декрету внесені зміни та збільшений розмір державного мита - із позовних заяв майнового характеру державне мито сплачується в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

До касаційної скарги додано платіжне доручення № 44 від 18.04.2007р. про сплату державного мита в розмірі 289,63грн., що не відповідає ставкам вищезазначеного декрету, зважаючи на розмір позовних вимог.

Крім того, враховуючи, що скаржником при подачі касаційної скарги порушений порядок сплати державного мита, оскільки державне мито у національній валюті для справ, які розглядаються у Вищому господарському суді України, перераховується в доход Державного бюджету України за такими реквізитами: одержувач –УДК у Печерському районі м. Києва, банк одержувача –ГУ ДКУ у м. Києві, код банку –820019, код за ЄДРПОУ–26077922, розрахунковий рахунок –0007, код бюджетної класифікації –22090200, символ звітності –095, проте заявником мито перераховано на рахунок №0008.

Отже подане заявником платіжне доручення не можна визнати належним доказом, що підтверджує сплату державного мита у встановленому порядку та  розмірі.

Разом з тим, згідно статті 1111 Господарського процесуального кодексу України заявник, який подає касаційну скаргу, надсилає сторонам у справі її копію і копії доданих до неї документів, які відсутні у справі.

Невиконання цих вимог є підставою для повернення касаційної скарги (подання) без розгляду з підстав пункту 3 частини 1 статті 1113 Господарського процесуального кодексу України .

Виходячи із змісту наведених норм процесуального закону, особа, яка оскаржує судове рішення, повинна надавати прямий доказ, який однозначно свідчив би про направлення іншим учасникам судового процесу копії касаційної скарги (подання), зокрема, при пересиланні поштового відправлення, таким прямим доказом, зокрема, може бути опис вкладення та інші докази.

До касаційної скарги заявником не додано належних доказів направлення копій касаційної скарги іншій стороні у справі.

Водночас, відповідно до п.4 ч.1 ст.111 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга за змістом повинна містити вимоги особи, що подала скаргу, із зазначенням суті порушення або неправильного застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Тобто, має чітко викладатися зміст порушення норм законодавчих актів та вказуватися конкретні їх пункти та статті.

Заявником не обґрунтовано в касаційній скарзі суті порушення або неправильного застосування судом норм матеріального чи процесуального права в оскаржених судових актах. Аналізуючи норми матеріального права, заявник не вказує які порушення допущені судами та не мотивує в чому полягають ці порушення, не вказує які висновки судів першої та апеляційної інстанцій, викладені в оскаржених рішенні та постанові, не відповідають законодавству.

При цьому, не допускається посилання у касаційній скарзі на недоведеність обставин справи, оскільки згідно імперативних вимог          ст.ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє рішення місцевого господарського суду чи постанову апеляційного суду виключно на предмет правильності застосування згаданими господарськими судами норм матеріального і процесуального права, тобто в межах юридичної оцінки фактичних обставин справи; касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом з тим, зазначені вимоги Господарського процесуального кодексу України скаржником не дотримані. Зважаючи на це скарга не дає підстав для перегляду рішення та постанови в касаційному порядку та підлягає поверненню.

Враховуючи наведене, керуючись п.п.3, 4, 6 ст.1113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу повернути Акціонерному товариству “ЗАНГАС-ЮГ”, а справу направити до Одеського апеляційного господарського суду.

Суддя, головуючий

Т. Козир

Суддя

І. Плюшко

Суддя
Н. Мележик