ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2007
Справа №2-7/5010-2007

За позовом Державного підприємства «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву (98302, м. Керч, шосе Вокзальне, 32, ідентифікаційний код 00951994)

До відповідача  Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» (96050, Красноперекопський район, с. Братське, ідентифікаційний код 30699377)

Про стягнення 53224,33 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Долженко В. Д., предст., дов. №897 від 03.05.2007 р.

Від відповідача  - не з’явився.

Суть справи: Державне підприємство «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву звернулось до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» про стягнення 53224,33  грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення умов договору №2/57 від 18.05.2006 р. відповідач недопоставив позивачеві рис-сирець на загальну суму 53221,33 грн., у той час як ДП «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву була здійснена передоплата за поставку вказаної продукції та надані послуги по сушці рису-сирцю.

Відповідач у судове засідання не з’явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

18.05.2006 р. між Державним підприємством «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву (Покупець) та Приватним сільськогосподарським підприємством «Нива» (Продавець) був укладений договір купівлі-продажу №2/57, п. 1.1 якого передбачено, що Продавець зобов’язується передати у власність Покупця зерно рису врожаю 2006 р., що пройшло очистку, а Покупець прийняти та оплатити його за фактичною вагою з урахуванням якості..

Відповідно до п. 1.3 Договору кількість товару складає 1500 тон.

Ціна за 1 тону складає 1200 грн. з ПДВ, на момент поставки рису-сирцю, можливе коригування ціни на рис-сирець за узгодженням сторін в залежності від ринкових цін на рис-сирець (п. 1.4 Договору).

Сума договору складає 1800000,00 грн. (п. 1.5 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору поставка здійснюється в строк з 25 вересня до 1 грудня 2006 року.

П. 3.1 Договору передбачено, що розрахунок Покупця з Продавцем здійснюється протягом п’яти банківських днів після дати приймання зерна на склад та оформлення складських документів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору позивачем були перераховані на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 280000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та виписками з банківського рахунку. Крім того, в рахунок вартості рису, який мав бути поставлений на склад позивача, ДП «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву  були надані відповідачу послуги по сушці рису на загальну суму 49937,28 грн., про що свідчать видаткові накладні №КХ-0002730 від 21.09.2006 р. та №КХ-0002824 від 10.10.2006 р. Проте, відповідачем був переданий у власність позивачу рис-сирець кількістю 319,56 тон на загальну суму 281333,90 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи прибутковими накладними №КХ-001084 від 22.09.2006 р. та №КХ-001161 від 04.10.2006 р. Отже, сума недопоставленого відповідачем рису-сирцю складає 48603,38 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа,  яка набула майно  або  зберегла  його  у  себе  за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),  зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне   набуття   або  збереження  майна  було  результатом поведінки набувача майна,  потерпілого,  інших осіб  чи  наслідком події. Частиною третьою вказаної статті встановлено, що положення цієї глави застосовуються також, зокрема, до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Відповідач  не надав суду доказів передачі Державному підприємству «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву рису-сирцю на загальну суму 48603,38 грн. або повернення позивачу вартості непоставленого товару, у той час як ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна  довести  ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 48603,38 грн. розцінюється судом як безпідставне набуття майна. Однак, суд не може погодитися з розміром заявлених позивачем до відшкодування грошових коштів. Так, в прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 53224,33 грн. З доданого до позовної заяви розрахунку ціни позову (а. с. 33) вбачається, що розбіжності в сумах виникли у зв’язку з тим, що позивач просить стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива», окрім вартості недопоставленого товару, визнану відповідачем заборгованість у розмірі 4620,95 грн. Проте, позивач не визначив правову природу вказаної суми, зокрема, не зазначив підстави її виникнення. У той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов’язковим. Таким чином, лише визнання відповідачем заборгованості у розмірі 4620,95 грн. без обґрунтування підстав її виникнення ї відповідним документальним підтвердженням не є безперечним доказом правомірності вимог позивача. Так, суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача безпідставно отриманого майна у зв’язку з порушенням ним обов’язків за договором №2/57 від 18.05.2006 р., а тому пред’явлення в рамках цієї справи  вимог про відшкодування сум заборгованості, які виникли поза межами розгляду даної справи, не є обґрунтованим. За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Державного підприємства «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву підлягає сума грошових коштів у розмірі 48603,38 грн.

Стосовно наданого відповідачем у судовому засіданні 12.06.2007 р. ухвали ГС АР Крим від 25.05.2007 р. у справі №2-6/7414-2007 про порушення провадження у справі про банкрутство Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Так, умови та порядок відновлення платоспроможності суб’єкта підприємницької діяльності — боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлені Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” №2343-ХІІ від 14.05.1992 р.

Згідно з ч. 5 ст. 11 вказаного Закону з метою виявлення всіх кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника, суддя у підготовчому засіданні виносить ухвалу, якою зобов’язує заявника подати до офіційних друкованих органів у десятиденний строк за його рахунок оголошення про порушення справи про банкрутство. Газетне оголошення має містити повне найменування боржника, його поштову адресу, банківські реквізити, найменування та адресу господарського суду, номер справи, відомості про розпорядника майна. Після опублікування оголошення про порушення справи про банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори незалежно від настання строку виконання зобов’язань мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника згідно зі статтею 14 цього Закону (ч. 15 ст. 11 Закону).

Ч. 1 ст. 14 Закону №2343 передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов’язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, — не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає (ч. 2 ст. 14 Закону).

В п. 8.13 Роз’яснень „Про деякі питання практики застосування Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” №04-5/1193 від 04.06.2004 р. Вищий господарський суд України зазначає, що Закон  і ГПК України не містять приписів про заборону на прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство, а також на вирішення спору за цим позовом по суті.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18.03.2002 у справі N 01-10/16 зазначив, що порушення справи про банкрутство не віднесено статтею 62 ГПК України до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви. Тому суди мають у встановленому ГПК України порядку приймати позовні заяви до особи, щодо якої порушена справа про банкрутство, і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення справи про банкрутство. Після публікації оголошення господарський суд на підставі п.1 статті 79 ГПК України зупиняє позовне провадження та роз’яснює позивачу зміст частини 2 статті 14 Закону, зазначивши про це в ухвалі або протоколі судового засідання.

Отже, лише прийняття судом ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки підставою для зупинення провадження у справі є опубліковане оголошення про порушення справи про банкрутство. У той же час, відповідач, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не надав суду доказів опублікування відповідного оголошення.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Нива» (96050, Красноперекопський район, с. Братське, ідентифікаційний код 30699377) на користь Державного підприємства «Керченський комбінат хлібопродуктів» Державного комітету України з державного матеріального резерву (98302, м. Керч, шосе Вокзальне, 32, ідентифікаційний код 00951994) грошові кошти у розмірі 48603,38 грн., 486,03 грн. державного мита та 107,76 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.