ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09.08.07                                   м. Київ                                     34/111-А

10 год. 45 хв.

За позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна)»

до
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва

про
визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 09.01.2007 № /0 (форма Р)

Суддя
Сташків Р.Б.

секретар судового засідання
Поліщук О.В.

Представники:

від позивача
Хоменко С.М. (довіреність у справі);

від відповідача
Кожевніков С.О. (довіреність у справі);
Хібен Ю.Г. (довіреність у справі).

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) відповідно до пункту 6 Розділу VІІ цього Кодексу.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна)»(далі –Товариство) звернулось до господарського суду з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва  (далі –Інспекція) про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 09.01.2007 № /0 (форма Р), яким Товариству визначено суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 11894 грн., у тому числі за основним платежем 7929 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 3965 грн.

У судовому засіданні 19.07.2007 позивач доповнив свої позовні вимоги вимогою про визнання дій Інспекції такими, що суперечать чинному законодавству України в частині прийняття повідомлення-рішення від 09.01.2007 № /0.

У судовому засіданні 09.08.2007 Товариство уточнило позовні вимоги до початково заявлених, а саме просило суд визнати нечинним податкове повідомлення-рішення від 09.01.2007 № /0.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Інспекцією в акті перевірки безпідставно зроблено висновок про порушення Товариством при здійсненні взаєморозрахунків з ПП «Омега-Центр»положень підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Позивач стверджує, що господарські операції з ПП «Омега-Центр»були здійснені з дотриманням вимог законодавства, при цьому ПП «Омега-Центр»видало належним чином оформлені податкові накладні, а позивач здійснив фактичну оплату товару, сплативши при цьому суми податку на додану вартість в ціні придбаних товарів. Таким чином, на думку позивача, висновки відповідача щодо неправомірності включення до податкового кредиту сум ПДВ за податковими накладними виписаними ПП «Омега-Центр»є безпідставними та такими, що суперечить Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що висновки, зроблені за результатами перевірки в акті № 591/23-08/20027449 від 22.12.2006, ґрунтуються на нормах законодавства України та підтверджуються фактичними обставинами справи. Відповідач вважає, що позивач безпідставно включав суми податку на додану вартість до податкового кредиту серпня та вересня 2004 року за операціями з ПП «Омега-Центр», оскільки рішенням Кіровського районного суду м. Києва від 13.08.2006 визнано недійсними установчі документи останнього та свідоцтво платника податку на додану вартість з моменту перереєстрації на Полякова О.М. (тобто з 25.12.2003). Крім того, постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.04.2006 у кримінальній справі за звинуваченням Полякова О.М. у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), директора ПП «Омега-Центр»Полякова О.М. було визнано винним у вчиненні зазначеного злочину, та доведено, що у 2004 році ПП «Омега-Центр»здійснює фіктивну підприємницьку діяльність. На думку Інспекції, факт визнання в судовому порядку недійсними реєстраційних документів підприємства з дня реєстрації автоматично призводить до визнання нелегітимними всіх юридично значимих дій такого підприємства, оскільки в судовому порядку визнається, що дане підприємство не існувало як суб’єкт права. Підсумовуючи свої заперечення, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, –

ВСТАНОВИВ:

У період з 15.12.2006 до 22.12.2006 Інспекцією було проведено невиїзну позапланову перевірку Товариства з питань правильності обчислення та достовірності віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту за серпень та вересень 2004 року, за результатами якої 22.12.2006 складено акт №591/23-08/20027449 (далі –Акт перевірки).

В ході перевірки встановлено порушення Товариством вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого було завищено податковий кредит за серпень та вересень 2004 року, що призвело до несплати податку на додану вартість в серпні в сумі 5620 грн., та до несплати ПДВ у майбутніх періодах в наслідок завищення податкового кредиту в вересні 2004 року в сумі 2309 грн., які за результатами перевірки підлягають донарахуванню з застосуванням штрафних (фінансових) санкцій.

На підставі Акта перевірки Інспекцією прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення.

Як убачається з матеріалів справи, 26.08.2004 між ПП «Омега-Центр»(Продавець) та Товариством (Покупець) було укладено договір № 180/11-3617, відповідно до пункту 1.1 якого Продавець зобов’язався поставити та передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити пшеницю 6 класу (далі –Товар), на умовах, передбачених даним Договором. Пунктом 3.2 вказаного Договору загальна вартість Договору визначена у сумі 33 720 грн. (у т.ч. ПДВ –5620 грн.). Продавець зобов’язався здійснити поставку Товару в повному об’ємі в строк до 30.08.2004 (пункт 4.1).

01.09.2004 між цими ж сторонами укладено договір № 180/11-3823 аналогічного змісту. Умовами цього Договору передбачалось, що його загальна вартість складає 13855 грн. (у т.ч. ПДВ –2309,17 грн.) (пункт 3.2), Продавець зобов’язався здійснити поставку Товару в повному об’ємі в строк до 05.09.2004 (пункт 4.1).

На виконання умов зазначених Договорів ПП «Омега-Центр»було передано, а Товариством отримано Товар:

- 26.08.2004 на суму 33720 грн. (у т.ч. ПДВ –5620 грн.), що підтверджується накладною № 26735 від 26.08.2004, складською квитанцією № 286 від 26.08.2004 та актом прийому-передачі від 26.08.2004;

- 01.09.2004 на суму 13855 грн. (у т.ч. ПДВ –2309,17 грн.), що підтверджується накладною № 26746 від 01.09.2004, складською квитанцією № 301 від 01.09.2004 та актом прийому-передачі від 01.09.2004.

На підставі вказаних господарських операцій ПП «Омега-Центр»видало Товариству наступні податкові накладні:

-          № 26735 від 26.08.2004 (сума ПДВ 5620 грн.);

-          № 26746 від 01.09.2004 (сума ПДВ 2309 грн.).

Оплата за отриманий Товар проведена з розрахункового рахунку Товариства на розрахунковий рахунок ПП «Омега-Центр»згідно з наступними платіжними дорученнями:

- № 700522 від 26.08.2004 на суму 33720 грн. (в т.ч. ПДВ 5620 грн.)

- № 700595 від 01.09.2004 на суму 13855 грн. (в т.ч. ПДВ 2309,17 грн.)

Таким чином, Товариство за отриманий Товар розрахувалося в повному обсязі.

Інспекцією під час перевірки було встановлено, що в серпні 2004 року Товариством до складу податкового кредиту було включено суму податку на додану вартість за податковою накладною № 26735 від 26.08.2004, виданою ПП «Омега-Центр»в сумі 33720 грн., в т.ч. ПДВ –5620 грн.; та у вересні 2004 року Товариством до складу податкового кредиту було включено суму податку на додану вартість за податковою накладною № 26746 від 01.09.2004, виданою ПП «Омега-Центр»в сумі 13855 грн., в т.ч. ПДВ –2309 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.08.2006 у справі № 2-2784-2006р. визнано недійсними установчі документи ПП «Омега-Центр»та Свідоцтво платника податку на додану вартість ПП «Омега-Центр», з моменту перереєстрації на Полякова Олександра Миколайовича, тобто з 25.12.2003. Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.04.2006 Полякова Олександра Миколайовича звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію», а кримінальну справу № 1-142/2005 про вчинення Поляковим О.М. злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України закрито внаслідок акту амністії.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування,  перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій,   особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної,  порядок  обліку,  звітування  та  внесення  податку до бюджету визначаються Законом України «Про податок на додану вартість».

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит –це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення права платника податку на податковий кредит визначається дата здійснення першої з наступних подій:

а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг);

б) дата отримання податкової накладної.

Будь-яких інших правил чи застережень щодо дати виникнення права у платника податку на податковий кредит Законом України «Про податок на додану вартість»не передбачено.

Обов'язковою умовою включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) в складі ціни за товари (роботи, послуги), відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», є наявність податкової накладної, виданої продавцем. Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку податковим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, непідтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Отже, підставою притягнення платника до відповідальності згідно цієї норми Закону України «Про податок на додану вартість»є лише повна відсутність підтверджуючих документів –податкових накладних.

Як свідчать матеріали справи, на момент проведення перевірки позивач мав податкові накладні, отримані від ПП «Омега-Центр»на підтвердження суми податкового кредиту.

Пунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що продавець зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи  або  місце  податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис  (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача;

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 вказаного Закону податкова  накладна  складається  у  момент виникнення податкових  зобов'язань  продавця  у  двох  примірниках. Оригінал податкової  накладної  надається  покупцю,  копія  залишається   у продавця товарів (робіт, послуг).

Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку,  передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

З матеріалів справи вбачається, що податковий кредит по операціям з придбання товарів у ПП «Омега-Центр», формувався позивачем по факту отримання податкових накладних. Будь-яких претензій до порядку складання зазначених податкових накладних з боку відповідача не вказано.

Згідно підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»право на нарахування податку та складання податкових накладних  надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість»реєстр платників податку веде центральний податковий орган. Будь-якій особі, яка реєструється як платник податку на додану вартість, присвоюється індивідуальний податковий номер, який використовується для справляння цього податку.

Згідно з пунктом 9.8 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість»реєстрація діє до дати її анулювання, яка відбувається у випадках, якщо:

а) платник податку, який до місяця, в якому подається заява про анулювання реєстрації, є зареєстрованим згідно з положеннями підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону більше двадцяти чотирьох календарних місяців, включаючи місяць реєстрації, та має за останні дванадцять поточних календарних місяців обсяги оподатковуваних операцій, менші за визначені зазначеним підпунктом;

б) ліквідаційна комісія платника податку, оголошеного банкрутом, закінчує роботу або платник податку ліквідується за власним бажанням чи за рішенням суду (фізична особа позбувається статусу суб'єкта господарювання);

в) особа, зареєстрована як платник податку, реєструється як платник єдиного податку або стає суб'єктом інших спрощених систем оподаткування, які визначають особливий порядок нарахування чи сплати податку на додану вартість, відмінний від тих, що встановлені цим Законом, чи звільняють таку особу від сплати цього податку за рішенням суду або з будь-яких інших причин;

г) зареєстрована як платник податку особа обирає відповідно до цього Закону спеціальний режим оподаткування за ставками, іншими, ніж зазначені у статті 6 та статті 81 цього Закону;

ґ) особа, зареєстрована як платник податку, не надає податковому органу декларації з цього податку протягом дванадцяти послідовних податкових місяців або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність оподатковуваних поставок протягом такого періоду, а також у випадках, визначених законодавством стосовно порядку реєстрації суб'єктів господарювання.

Анулювання реєстрації на підставах, визначених у підпункті "а" цього пункту, здійснюється за заявою платника податку.

Анулювання реєстрації на підставах, визначених у підпунктах "б" - "ґ" цього пункту, здійснюється за ініціативою відповідного податкового органу або такої особи.

У разі анулювання реєстрації платник податку позбавляється права на нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування, але у строки, визначені законом, є зобов'язаним погасити суму податкових зобов'язань або податкового боргу з цього податку, що виникли до такого анулювання, за їх наявності, незалежно від того, чи буде така особа залишатися зареєстрованою як платник цього податку на дату сплати такої суми податку, чи ні.

При анулюванні реєстрації останнім податковим періодом вважається період, який розпочинається від дня, наступного за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем такого анулювання.

Таким чином, реєстрація суб’єкта господарювання платником податку на додану вартість діє до моменту її анулювання. До моменту анулювання реєстрації платник податку має право і зобов’язаний у випадках, передбачених законодавством, надавати покупцям товарів (послуг) податкові накладні.

Як свідчать матеріали справи, реєстрація платника податку на додану вартість ПП «Омега-Центр»була анульована 26.03.2007, про що складено акт №41 від 26.03.2007 (міститься у матеріалах справи). У цьому акті зазначено, що ПП «Омега-Центр»виключено із Реєстру платників податку на додану вартість 26.03.2007.

Відтак, податкові накладні, виписані позивачеві ПП «Омега-Центр»протягом серпня та вересня 2004 року, є належними первинними документами, що підтверджують правомірність віднесення позивачем відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Будь-яких доказів того, що контрагент позивача в спірний період не був в установленому порядку зареєстрований як платник податку на додану вартість  та відповідно не мав права на виписування податкових накладних не надано.

Також Інспекцією не надано належних доказів визнання недійсними договорів поставки Товару, укладених між позивачем та ПП «Омега-Центр».

Таким чином, суд вважає, що сума податкового кредиту позивача за спірний період сформована на підставі належним чином оформлених податкових накладних, отриманих від ПП «Омега-Центр», зареєстрованого на момент їх видачі платником податку на додану вартість, та що суми податку на додану вартість сплачені в ціні виконаних робіт правомірно віднесено позивачем у серпні та вересні 2004 року до складу податкового кредиту.

При цьому господарський суд зазначає, що діючим законодавством не встановлено обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, сплативши його перед цим в ціні виконаних робіт, у випадках скасування державної реєстрації продавця чи в подальшому анулювання його реєстрації як платника податку на додану вартість, чи в разі можливої несплати продавцем податку до бюджету. Відповідно до положень Закону України «Про податок на додану вартість»сума податку на додану вартість, що включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець товару несе обов'язок по сплаті цього податку до бюджету. У даній справі такий обов'язок покладений податковою інспекцією на позивача, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно з пунктом 8 статті 19 Господарського кодексу України усі суб'єкти господарювання зобов'язані самостійно здійснювати первинний (оперативний) та бухгалтерський облік результатів своєї роботи, складати статистичну інформацію, а також надавати відповідно до вимог закону фінансову звітність та статистичну інформацію щодо своєї господарської діяльності, інші дані, визначені законом. Забороняється вимагати від суб'єктів господарювання надання статистичної інформації та інших даних, не передбачених законом або з порушенням порядку, встановленого законом.

Конституцією України передбачено, що норми Конституції України є нормами прямої дії (частина 3 статті 8), ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина 2 статті 19), ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (частина 2 статті 58), юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (стаття 61).

Судом також враховується що, Законом України «Про систему оподаткування»для платника податку не передбачено обов'язку (стаття 9) та не надано права (стаття 10) вимагати від іншого платника податку будь-яких відомостей (в т.ч. і щодо реєстрації в якості платника податку, ведення останнім будь-яких бухгалтерських книг, журналів тощо), а також перевіряти відповідність його установчих документів нормам діючого законодавства та встановлювати дійсний намір його засновників на ведення господарської діяльності. Так само, Закон України «Про податок на додану вартість»не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності по податку на додану вартість іншого платника податку.

Відповідно до Закону України «Про державну податкову службу в Україні»вчинення зазначених дій є не тільки правом, а й прямим обов’язком податкових органів.

Пунктом 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»визначається, що штрафні санкції накладаються на платника податків у розмірах, визначених цією статтею, за порушення податкового  законодавства.

Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 зазначеного Закону у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б»підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Оскільки суд визнав відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, то, відповідно, підстав для застосування до позивача штрафних санкцій, визначених спірними податковими повідомленнями-рішеннями, у відповідача не було.

Розглядаючи спір по суті суд також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним спірного податкового повідомлення-рішення.

Приймаючи до уваги викладені обставини, господарський суд приходить до висновку щодо правомірності заявлених вимог та вважає їх такими що підлягають  задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 17, 23, 71, 86, 94, 98, 158-163, 167, пунктом 6 Розділу VІІ КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва від 09.01.2007 № /0.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфред С. Топфер Інтернешенал (Україна)»3,4 грн. судового збору.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання у повному обсязі, шляхом подання через Господарський суд міста Києва заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Сташків Р.Б.