ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

26.04.2007
Справа №2-23/48.1-2006

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників сторін

від позивача –  Аркатова В.В.- представник, дов. від  05.01.2007р. №2-а,

від відповідача –  Єльцов В.В.- старший державний податковий інспектор, дов. від 06.11.2006р. №19409/9/10,

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Дочірнього підприємства Шляхово-будівельного управління №5 Відкритого акціонерного товариства «Південшляхбуд» (95047, АР Крим, м. Сімферополь, вул. Генерала Васильєва,25)

до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі (95053, АР Крим, м. Сімферополь, вул. М.Залки,1/9),

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Дочірнє підприємство Шляхово-будівельного управління №5 Відкритого акціонерного товариства «Південшляхбуд» звернулося до господарського суду АР Крим з  позовом до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень: №1258 від 01.07.2004року, №1259 від 02.07.2004року, №1260 від 01.07.2004р. про застосування та стягнення штрафних санкцій за затримку  граничних строків уплати узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість.

Рішенням господарського суду АР Крим від 03.-05.08.2004р. позов задоволений.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.10.2004р. рішення господарського суду АР Крим від 03-05.08.2004р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2005р. постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.10.2004р. та рішення господарського суду АР Крим від 03.-05.08.2004р. скасовані, справу направлено на новий розгляд у господарський суд АР Крим.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 02.03.2005р. справу прийнято до свого провадження.

10.10.2005р. від позивача надійшли клопотання про розгляд справи без участі позивача та про призначення судово-бухгалтерської експертизи.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 11.10.2005р. провадження у справі  зупинено для проведення судово-бухгалтерської експертизи.

27.09.2006р. до господарського суду АР Крим надійшов висновок судово-бухгалтерської експертизи №53 по даній справі.

Ухвалою господарського суду АР Крим від  09.10.2006року  суд поновив  провадження у справі.

У судовому засіданні 16.11.2006р. позивач уточнив позовні вимоги відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд визнати нечинними податкові повідомлення-рішення: №1258 від 01.07.2004року, №1259 від 02.07.2004року, №1260 від 01.07.2004р. про застосування та  стягнення штрафних санкцій за затримку граничних строків уплати узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість. При цьому  позивач зазначає, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, які покладені в основу спірних податкових-повідомлень рішень, є необґрунтованими і не відповідають фактичним обставинам, а спірні податкові повідомлення-рішення не ґрунтуються на вимогах чинного податкового законодавства України.

Відповідач з позовом не згоден за мотивами, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає, що внаслідок несплати позивачем податків у встановлений строк були нараховані штрафні санкції.

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги частково обґрунтовані та  підлягають частковому  задоволенню  з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з статтею 2 Закону України “Про судоустрій”, суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону, усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору, можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно  до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 72 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, 01.07.2004р. Державною податковою інспекцією в м. Сімферополі проведена перевірка своєчасності розрахунків з бюджетом Дочірнього підприємства Шляхово-будівельного управління №5 Відкритого акціонерного товариства «Південшляхбуд», за результатами якої складено акт перевірки  № 1060/15-2 від 01.07.2004р.

Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті  5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” № 2181-Ш від 21.12.2000р. з наступними змінами і доповненнями, що виразилося у порушенні граничних строків сплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на додану вартість по деклараціях від: 14.08.2001р., 29.05.2001р., 19.09.2001р., 18.10.2001р., 20.11.2001р., 14.12.2002р., 16.01.2002р., 20.03.2002р., 15.04.2002р., 20.06.2002р., 20.07.2002р., 20.08.2002р., 20.06.2001р. та договору розстрочки від 29.05.2001р. за строками уплати: 19.11.2001р., 20.07.2002р., 30.08.2002р.

За вказані порушення до позивача на підставі підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 вищевказаного Закону України застосовані штрафні санкції залежно від порушених строків сплати в загальному розмірі 28 079,18грн., про що 01.07.2004р. винесені спірні податкові повідомлення-рішення.

Згідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки,  у якому  згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами  підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації  України від 16.09.2002р. №429, зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів  та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту  виявлених порушень є підстави  для визначення платнику податкових зобов’язань.

З акту перевірки та вказаних податкових повідомлень-рішень слідує, що вони застосовані наступним чином:

- податкове повідомлення - рішення № 1258 від 01.07.2004р. в сумі 8313,63грн. (50% від простроченої суми);

- податкове повідомлення - рішення №1259 від 01.07.2004р. в сумі 14747,80грн. (20% від простроченої суми);

- податкове повідомлення - рішення № 1260 від  01.07.2004р. в сумі 5017,75грн. (10% від простроченої суми).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, за несвоєчасну сплату податкового боргу з податку на додану вартість за строками, визначеними у договорі розстрочки від 29.05.2001р. (5448,53грн. щомісяця), штрафні санкції застосовані в наступному порядку:

- по строку сплати 19.11.2001р. - 1089,71грн. (20% від простроченої суми);

- по строку сплати 20.07.2002р. – 544,85грн. (10% від простроченої суми);

- по строку сплати 30.08.2002р. – 544,85грн. (10% від простроченої суми);

- по строку сплати 20.08.2001р. – 1089,71грн. (20% від простроченої суми).

Відповідно до статті 11 Закону Україні „Про систему оподаткування” від 25.06.1991року № 251-XII фінансові санкції за наслідками документальних перевірок та ревізій, які здійснюються органами державної податкової служби України та іншими уповноваженими державними органами, застосовуються у розмірах, передбачених законодавчими актами, чинними на день завершення таких перевірок або ревізій.

Спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем на підставі норм підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000р. №2181-III.

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1. статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000 року №2181-III у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу.;

- при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу.

Платник податків сплачує один із зазначених у цьому підпункті штрафів відповідно до загального строку затримки незалежно від того, чи були застосовані штрафи, визначені у підпунктах 17.1.1-17.1.6 цього пункту, чи ні.

З аналізу цієї норми випливає, що застосування штрафних санкцій за затримку сплати сум узгодженого податкового зобов’язання можливе при наявності сплати суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 1.2 статті 1 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов’язання – зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів  відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Таким чином, підставою для нарахування зазначених штрафів є дві обов'язкові умови: податкове зобов'язання повинно бути узгоджене, а строк його сплати повинен бути визначений Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”.

Підпунктом 18.1.2 статті 18 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” передбачено, що за бажанням платника податку податковий борг, який виник у період з 01.01.2000р. до 01.01.2001р. і не сплачений на день набрання чинності цією статтею (21.02.2001р.), може бути розстрочений на строк, що не перевищує 60 календарних місяців від місяця виникнення податкового боргу, включаючи такий місяць.

При цьому основна сума розстроченого податкового боргу (без пені та штрафних санкцій) підлягає сплаті рівними частками у строки, встановлені Законом N 2181 для квартального податкового періоду, з відстроченням першого платежу на строк, який визначається платником податків, але не може бути більшим двох квартальних податкових періодів, наступних за квартальним періодом, у якому був укладений договір про розстрочення.

У договорі вказується: назва платежу, коди бюджетної класифікації, сума розстроченого (відстроченого) податкового зобов'язання, термін розстрочення (відстрочення), термін сплати зазначених сум, права та обов'язки платника податків і податкового органу, а також умови дії прийнятого рішення та укладеного договору.

В даному випадку такий договір розстрочки був укладений між позивачем та ДПІ в м. Сімферополі від 29.05.2001р., що не заперечується сторонами по справі.

Тобто конкретний термін сплати розстроченого (відстроченого) податкового зобов'язання передбачено не Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”, а договором про розстрочення.

Отже, при порушенні термінів сплати розстрочених сум податкового боргу на підставі статті 18 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”, нарахування штрафних санкцій є безпідставним.

Вказана позиція відображена також в Листі Державної податкової адміністрації України № 9552/7/23-1117 від 17.05.2005р., який в розумінні підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” № 2181-Ш від 21.12.2000р. є офіційним роз'ясненням вищого податкового органу питання щодо правомірності нарахування штрафних санкцій відповідно до підпункту 17.1.7 статті 17 Закону України від 21.12.2000 р. N 2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" за порушення строків сплати розстрочених, відповідно до статті  18 вищевказаного Закону, сум податкового боргу.

Неправомірність нарахування штрафних санкцій за договором розстрочки встановлена також і у висновку експертизи №53 від 26.09.2006р. по даній справі.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає нарахування штрафних санкцій в розмірі 2179,42грн. (20%) згідно з податковим повідомленням-рішенням № 1259 від 01.07.2004р., а також в розмірі 1089,70грн. (10%) згідно з податковим повідомленням-рішенням № 1260 від 01.07.2004р. необґрунтованим, у зв’язку з чим вказані податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню нечинними в цій частині.

Крім того, судом встановлено, що до суми штрафних санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням № 1260 від 01.07.2004р. (10%) увійшли суми штрафних санкцій, нарахованих за невчасну сплату позивачем самостійно узгоджених ним у податкових деклараціях зобов’язань з податку на додану вартість, в тому числі за травень 2001р.(граничний строк подання декларації – 20.06.2001р.) -  907,10грн. штрафних санкцій.

Нарахування даних штрафних санкцій суд вважає необґрунтованим з огляду на пропуск відповідачем передбачених підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-Ш від 21.12.2000р. строків давності для їх нарахування, адже відповідно до пункту 17.3 статті 17 Закону України № 2181-Ш сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

Таким чином, з урахуванням строку давності, відповідач мав право здійснити перевірку дотримання вимог щодо строків сплати податкових зобов’язань з податку на додану вартість за травень 2001р. протягом 1095 днів, тобто до 20.06.2004р. Проте, відповідачем проведена перевірка 01.07.2004р.

Також суд  не погоджується  із  з застосуванням штрафних санкцій в сумі 78,80грн. за порушення граничних строків сплати зобов’язань з податку на додану вартість за лютий 2002р. (декларація подана 19.03.2002р., податкове зобов’язання визначено в розмірі 788,00грн., граничний строк сплати – до 30.03.2002р., сплачено згідно платіжному дорученню № 66 від 29.03.2002р., тобто без порушення граничних строків), в сумі 200,00грн. за порушення граничних строків сплати зобов’язань з  податку на додану вартість за  березень 2002р. (граничний строк сплати – до 30.04.2002р.), оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ним не взято до уваги платіжне доручення № 94 від 16.04.2002р. на суму 2000,00грн, яким позивач сплатив цю суму без порушення граничних строків сплати, а також в сумі 72,50грн. за порушення граничних строків сплати зобов’язань за травень 2002р. (граничний строк сплати зобов’язань – 30.06.2002р.), адже платіжне доручення № 259 від 27.06.2002р. свідчить про вчасну сплату позивачем 725,00грн. зобов’язань за травень 2002р.

Суд вважає вказані платіжні доручення належними та допустимими доказами сплати позивачем податкових зобов’язань, виходячи з того, що вони містять всі необхідні реквізити, відповідні призначення платежів та прийняті банком до виконання.

Положеннями частини 3 і частини 4 статті 9 Закону України “Про систему оподаткування” визначено, що обов’язок юридичної  і фізичної особи по сплаті податків і зборів (обов’язкових платежів) припиняється у зв’язку зі сплатою податку, збору (обов’язкового платежу).

В розумінні Закону України “Про платіжні системи та переказ грошей в Україні” переказ коштів – це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі. Ініціатором переказу вважається особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів  шляхом формування і подачі відповідного документа на переказ або використання спеціального платіжного засобу.

Відповідно до пункту 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» від 05.04.2001р. №2346-Ш з наступними змінами і доповненнями при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. Дата прийняття  розрахункового документу на виконання фіксується банком. При цьому, під переказом розуміється рух певної  суми грошових коштів з метою їх зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі (стаття 1 Закону).

За таких обставин, всього за податковим повідомленням-рішенням № 1260 від 01.07.2004р. відповідачем необґрунтовано нараховано штрафних санкцій в розмірі 2348,10грн., у зв’язку з чим в даній частині воно підлягає визнанню нечинним.

В іншій частині суд вважає необхідним відмовити позивачу в позові, оскільки ним не надано доказів вчасної сплати узгоджених податкових зобов’язань, надані ним платіжні доручення не містять призначення платежів, і суд погоджується з доводами Державної податкової інспекції в м. Сімферополі про їх зарахування в порядку календарної черговості в першу чергу в рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше. Отже, вимоги позивача відносно визнанню нечинним податкового повідомлення №1258 від 01.07.2004р. про застосування штрафних санкцій в сумі  8313,63грн. не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають часткового задоволенню.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому  засіданні 26 квітня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 03 травня 2007 року.

На підставі викладеного та керуючись статтями 94, 98, 122, 158-164, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополі №  1259 від 01.07.2004р. в частині застосування штрафних санкцій в сумі 2179,42грн.

3. Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополі № 1260 від 01.07.2004р. в частині застосування штрафних санкцій в сумі 2348,10грн.

4. В іншій частині в позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.