ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14.05.2007р.
м.Київ
№ 32/358

За позовом             Державна податкова інспекція у Солом"янському  районі м. Києва

До                           ТОВ ВТО  "Медапаратура"

Предмет
адміністративного
позову
визнання недійсним договору

Товариство з обмеженою відповідальністю "РТК ЛТД"

Предмет
адміністративного
позову

Суддя

Секретар судового засідання Вознюк М.В.

Представники:

Від позивача:                   Мокрицька К.В. –держ. под. інсп. (довір. в справі)

Від відповідача-1:   не зявились

Від відповідача-2:   Степаненко Г.М. –предст. (довір. в справі)

Обставини  справи:

Позивач  звернувся з  позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами 04.11.2004, з підстав, передбачених ст. 49 ЦК УРСР; зобовязання відповідача –2 ТОВ “РТК ЛТД” повернути відповідачу –1  ТОВ “Виробничо-торгівельне обєднання “Медапаратура” отримані за спірним договором грошові кошти  у розмірі  15770,10 грн.; стягнення з ТОВ “Виробничо-торгівельне обєднання “Медапаратура” в доход Державного бюджету  грошових коштів у розмірі 15770,10 грн.

Заявою від 25.08.2005 (в справі) позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати спірний договір недійсним з підстав, передбачених ст. 207 ГК України, стягнути з відповідача –2 на користь відповідача –15770,10 грн. та стягнути з відповідача –1 в доход державного бюджету 15770,10 грн.

Постановою Господарського суду міста Києва від 14.10.2005 по справі №32/358 позов задоволено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2006. по справі №32/358, постанову господарського суду міста Києва від 14.10.2005 залишено без змін, а скаргу ТОВ «Виробничо-торгівельне об’єднання «Медапаратура»- без задоволення.

Ухвалою  Вищого адміністративного суду України  від 21.12.2006 касаційну скаргу ТОВ «Виробничо-торгівельне об’єднання «Медапаратура»задоволено частково: Постанову Господарського суду м. Києва від 14.10.2005 та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2006 по справі №32/358 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства за наявності умислу у відповідача ТОВ “РТК ЛТД”, оскільки установчі документи відповідача ТОВ “РТК ЛТД” та свідоцтво про реєстрацію його платником ПДВ визнані недійсними у судовому порядку.

Відповідач ТОВ “Виробничо-торгівельне обєднання “Медапаратура”, його представники у судовому засіданні проти позову заперечують. У відзиві на позов відповідач ТОВ “Виробничо-торгівельне обєднання “Медапаратура” зазначає, що зобовязання за спірною угодою виконані сторонами в повному обсязі; угода відображена в бухгалтерському та податковому обліку підприємства;  позивачем не доведено, що спірна угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави, на момент укладання і виконання спірного договору ТОВ “РТК ЛТД” було зареєстроване як субєкт підприємницької діяльності і платник ПДВ в установленому законом порядку, а тому визнавати спірний договір недійсним підстав немає.

Відповідач ТОВ “РТК ЛТД” відзиву на позов не надав, явку повноважних представників не забезпечив, хоча про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином. У зв’язку з нез’явленням представників відповідача ТОВ “РТК ЛТД” та ненаданням ним витребуваних доказів розгляд справи неодноразово відкладався, ухвали про призначення розгляду справи та про її відкладення направлялися відповідачу за всіма наявними у матеріалах справи адресами, в т.ч. зазначеними в його реєстраційних документах.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника відповідача ТОВ “РТК ЛТД”.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2004 відповідачем-2 виставлений відповідачу-1 рахунок-фактура №32-10/4 на загальну суму 15770,10 грн.

04.11.2004 за накладною №166 відповідач –1 отримав від відповідача-2 товар загальною вартістю 15770,10 грн., в тому числі ПДВ 2628,35 грн.

Вартість товару  сплачена відповідачем –1 в повному обсязі шляхом перерахуваня грошових коштів на банківський рахунок відповідача –2 платіжним дорученням від 04.11.2004 №1580 на суму  15770,10  грн.

По зазначеній господарській операції відповідач –2 видав відповідачу –1 податкову накладну  від 05.10.2004 №144/4 на загальну суму  15770,10 грн. в т. ч. ПДВ 2628,35 грн.

Копії вищезазначених документів  знаходяться в матеріалах справи.

Рішенням Соломянського районного суду від 04.03.2005 у цивільній справі № 2-1672 установчі документи відповідача ТОВ “РТК ЛТД” та свідоцтво про реєстрацію товариства платником ПДВ  визнані недійсними.

Цим же рішенням суду встановлено, що підприємницька діяльність ТОВ “РТК ЛТД” проводилась невідомими особами, статут має недостовірні дані щодо засновників і місцезнаходження підприємства, чим створені умови для здійснення іншими фізичними особами діяльності поза державним контролем з метою ухилення від сплати податків. Особи, які значаться засновниками  ТОВ “РТК ЛТД”, до створення та діяльності підприємства відношення не мають, управління підприємством здійснювалось невідомими особами.

Рішення Соломянського районного суду від 04.03.2005 на момент розгляду справи є чинним.

Згідно п. 1 розділу ІХ “Прикінцеві положення” ГК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004року. Пунктом 4 Перехідних положень ГК України визначено, що ГК України застосовується до господарських правовідносин, які виникли після набрання чинності його положеннями  відповідно до цього розділу.

Оскільки правовідносини між відповідачами виникли та припинились (в зв’язку з виконанням спірного правочину) після набрання чинності ГК України, судом визнається, що до дані відносини регулюються саме вказаним Кодексом.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності), може бути  на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу  державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Як свідчать матеріали справи,  ТОВ "РТК ЛТД" продало товар ТОВ ВТО «Медапаратура». Оспорюваний договір між відповідачами укладений та виконаний в листопаді 2004 року. Виконання договору купівлі-продажу товару не суперечить законодавству України, не свідчить про ухилення сторін від оподаткування, а тому посилання позивача на цю обставину в обґрунтування позовних вимог є безпідставним.

В обґрунтування позову позивачем зроблено посилання на протиправність умислу у ТОВ «РТК ЛТД», доводячи наявність умислу у вказаного підприємства на укладення угоди з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства рішенням Солом’янського районного суду м. Києва. Однак наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів та свідоцтва платника ПДВ цієї сторони договору недійсними, оскільки предметом дослідження у цивільній справі була, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі,  що набрало законної сили,  згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України не доказуються при розгляді інших  справ,  у  яких беруть  участь  ті самі особи або особа,  щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КАС України належними  є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.  Суд не бере до розгляду докази,  які  не  стосуються предмету доказування.

Таким чином рішення районного суду не звільняє позивача від доведення наявності умислу ТОВ "Укрпромторгрезерв" на укладення угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Також, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

До угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Із наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угоди і чи була вона спрямована на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях відповідачів у формі умислу

Позивач не надав доказів про те, що внаслідок виконання угоди інтересам держави заподіяні збитки.

Відповідно до ч. 2 п. 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 „Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що ТОВ "РТК ЛТД" під час укладення та виконання спірного договору не подавало податкову звітність до податкового органу, зокрема з податку на додану вартість та не задекларувало свої податкові зобов’язання за звітні періоди, на які припадає укладення та виконання спірного договору, задекларовані в повному обсязі.

Факт ухилення від сплати податків сторонами угоди не доведений позивачем.

Суд також звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення  сторонами  договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом  не  подано  доказів  спрямованості  укладеної  угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою  для  визнання  угоди недійсною.

Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з того, що згідно ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності), може бути  на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу  державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Для даної норми закону характерними є такі ознаки:

а) вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і суспільства;

б) такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

в) факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб’єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб’єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення від сплати податків у відповідачів.

Пленум Вищого Господарського суду України в своїй постанові від 25.07.2002 “Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” вказав, що доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Однак позивачем не надано до матеріалів справи відомостей про відсутність відповідачів за юридичною та фактичною адресою, про неподання ними податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивач не довів суду обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

За таких обставин, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись  ст. ст.  71, 94, 160-163, 167,  254 Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.  ст.  185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя                                                                                                                        І.В. Усатенко