ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

28 серпня 2007 р.                                                             Справа  № 5/237-А

За позовом:        Закарпатського територіального відділення Фонду

соціального захисту інвалідів м.Ужгород

До відповідача:  ЗАТ „Єврокар” с.Соломоново, Ужгородського району

Про стягнення 77739 грн. штрафу за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в тому числі 2543 грн. пені за прострочення платежу.

Суддя                                                    О.С.Йосипчук

за участю представників сторін:

Позивача:        Шибаєв А.М. –представник

Відповідач:     Микуляк П.П. - представник

Розглянувши матеріали справи за позовом Закарпатського територіального відділення Фонду соціального захисту інвалідів до закритого акціонерного товариства „Єврокар” с.Соломоново про стягнення суми 77739 грн. штрафу за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в тому числі 2543 грн. пені,

ВСТАНОВИВ:

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штраф (77739 грн.) за нестворення у 2006 році встановленої законодавством кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів і здійснення заходів щодо їх соціально-трудової та професійної реабілітації.

За твердженням позивача, відповідач, не створивши у 2006 році необхідну кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, не дотримав вимоги ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Тому, враховуючи розмір річного окладу на підприємстві (18779 грн.) та кількість нестворених робочих місць (4) відповідач повинен сплатити адміністративно-господарські санкції у сумі грн.

Відповідач проти позову заперечив з причин викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема посилається на те, що показники звіту форми 10-ПІ в частині визначення кількості працевлаштованих інвалідів є невірними. Згідно із проведеною кадровою перевіркою на підприємстві відповідача, було встановлено, що інвалідів у 2006 році було працевлаштовано не 14, а 19. У доказ заперечень відповідачем надано суду Накази про прийняття на роботу працівників, висновки медико-соціальних комісій та посвідчення інваліда.

Повний текст Постанови складено 04.09.2007р.

Розглянувши матеріали справи у сукупності, та заслухавши повноважних

представників сторін, суд дійшов висновку про те,

що позов не підлягає задоволенню  з огляду на наступне:

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи і організації, незалежно від форми власності і господарювання, повинні створити робочі місця та працевлаштувати інвалідів в кількості 4 відсотків від загальної чисельності працюючих.

При недотриманні зазначеного вище імперативу, статтею 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” передбачено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій в розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне нестворене робоче місце не зайняте інвалідом.

Таким чином, виходячи із зазначених вище норм права, відповідач повинен у відповідній кількості створити на підприємстві спеціально обладнані робочі місця для інвалідів, надіслати у службу зайнятості спеціальні повідомлення про готовність працевлаштувати працівників з розумовими чи фізичними вадами відповідної степені інвалідності та працевлаштувати відповідну кількість.

Статтею 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено відповідальність юридичної особи у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми №10-ПІ, якою позивач обґрунтовує власні позовні вимоги, містить зазначення про те, що при нормативі 18 інвалідів, на підприємстві відповідача працевлаштовано 14. Саме такі дані і спонукали до звернення із позовом про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Однак, у ході судового розгляду справи, позивачем подано докази, зокрема кадрові документи, які вказують на помилковість даних звіту, та, що у 2006 році на ЗАТ „Єврокар” було прийнято на роботу 19 осіб із підтвердженими фізичними вадами.

За таких обставин, при нормативі 18 робочих місць, у 2006 році відповідача не може бути визнано відповідальним за порушення вимог ст..19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач посилається виключно на дані звіту форми 10-ПІ. Однак даний звіт за своєю суттю не може бути достатнім доказом, оскільки являє собою узагальнення правовстановлюючих документів підзвітної особи. Крім того, даний звіт містить інформацію не про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інші обставини взаємодії роботодавця із органами працевлаштування і працівниками, а лише дані про чисельність інвалідів, які повинні працювати на робочих місцях.

Таким чином, дані звіту не є достатніми при дослідженні обставин дотримання суб’єктом підприємницької діяльності приписів ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” по суті.

Відсутність достатніх доказів нестворення підприємством робочих місць для працевлаштування інвалідів в необхідній кількості, поряд із документально підтвердженими запереченнями та документами, поданими відповідачем, свідчить про те, що аргументи та докази, якими обґрунтовує свої заперечення відповідач, є більш переконливішими. А це, в свою чергу. вказує на відсутність підстав для твердження про порушення відповідачем вимог ст..19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, і, як наслідок - відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, з огляду на вищеприведене, вимоги позивача, що ґрунтуються лише на даних звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, з огляду на доводи відповідача, задоволені бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 84, 160-163 КАС України,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1.У задоволенні позову відмовити.

Суддя                                                    О.С.Йосипчук