ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
УХВАЛА

11.09.2007р.

м.Київ

№ 38/218-А

За позовом

Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку “Згода-96”

До

Київської міської ради

Третя особа

Субєкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_1

Про

визнання рішень частково
недійсними

Суддя
Власов Ю.Л.

Представники:

Від позивача

Кулик А.О.

Від відповідача

Тхорик С.М.

Від третьої особи

ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до Відповідача про визнання недійсним п.2 рішення НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_1р. “Про припинення управління капітального будівництва Київської
міської державної адміністрації права користування земельними ділянками”, визнання
недійсним п.17 рішення НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2р. “Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права користування землею”.

Ухвалою від ІНФОРМАЦІЯ_3р.
провадження у справі було відкрито, позовна заява прийнята до розгляду,
закінчено підготовче провадження, справу було призначено до розгляду на
ІНФОРМАЦІЯ_4р. Цією ж ухвалою до участі у справі було залучено третю особу.

Ухвалою від ІНФОРМАЦІЯ_4р. розгляд
справи був відкладений на ІНФОРМАЦІЯ_5., у зв'язку з неявкою представників
Відповідача, Третьої особи та неподанням сторонами витребуваних документів.

Ухвалою від ІНФОРМАЦІЯ_5.
провадження у справ було зупинено до ІНФОРМАЦІЯ_6р., розгляд справи був
призначений на ІНФОРМАЦІЯ_6р. о 10 год. 00 хв.

Ухвалою від ІНФОРМАЦІЯ_6р. розгляд
справи був відкладений на ІНФОРМАЦІЯ_7р., у зв'язку з неявкою представників
сторін та неподанням ними витребуваних документів.

У судовому засіданні ІНФОРМАЦІЯ_7р.
Відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що
даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства
України. Позивач заперечив проти задоволення вказаного клопотання.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва дійшов
висновку про наступне.

Відповідно до ст.1 Цивільного
кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин,
заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї
сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне
законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.2 Цивільного кодексу
України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.
Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим,
територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності
органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ст.21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або
правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом
влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або
інтереси.

З наведених правових норм
вбачається, що цивільним законодавством регулюються цивільні відносини,
засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій
самостійності їх учасників. Публічні відносини, засновані на владному
підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, податкові, бюджетні відносини цивільним
законодавством не регулюються. При цьому, учасником цивільних відносин можуть
бути держава, державні органи, органи місцевого самоврядування та інші суб'єкти
публічного права. У межах цих цивільних відносин можуть оскаржуватись
нормативно-правові акти або правові акти індивідуальної дії, видані вказаними
суб'єктами публічного права, якщо вони порушують цивільні права або інтереси.

Згідно з ст.1 Господарського
кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і
регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та
здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст.20 Господарського
кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист
своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів.

З наведених правових норм
вбачається, що у межах господарських відносин можуть оскаржуватись акти
органів державної влади, місцевого самоврядування та інших суб'єктів, що
ущемлюють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства України адміністративний позов - звернення до
адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у
публічно-правових відносинах.

Відповідно до ст.104 Кодексу
адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право
звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права,
свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Вказані норми права встановлюють,
що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у
сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною
правових відносин, які виникають у суспільстві. Змістом будь-яких правових
відносин є врегульованих правом взаємні права, інтереси, обов'язки та заборони
суб'єктів суспільства у цих правовідносинах. Відповідно, зміст
публічно-правових відносин складається з взаємних публічних прав, інтересів,
обов'язків та заборон суб'єктів суспільства у певних публічно-правових
відносинах.

Отже, у публічно-правових
відносинах одна особа має та реалізує певні публічні права чи інтереси, а інша
особа відповідно виконує певні публічні обов'язки або дотримується публічних
заборон. У разі невиконання останньою особою своїх публічних
обов'язків або недотримання публічних заборон вона порушує публічні права чи
інтереси першої особи, яка не в змозі їх належним чином реалізувати. За цих
обставин ця особа має право подати до суду адміністративний позов на захист
свої порушених публічних прав, свобод та інтересів у публічно-правових
відносинах.

Таким чином, до адміністративного
суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме
публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.
Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права,
свободи чи інтересу, наприклад приватного цивільного чи господарського права,
інтересу відповідно до вказаних норм Цивільного чи Господарського кодексів
України, не належить розглядати порядку адміністративного судочинства.

Даний висновок підтверджується
також постановами Верховного Суду України у справах від ІНФОРМАЦІЯ_8р. та
відІНФОРМАЦІЯ_9р., в яких вказано, що між сторонами існує спір про право, що в
свою чергу виключає її розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства України адміністративне судочинство -діяльність
судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ. Згідно з п.1 ч.1
ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної
юрисдикції -переданий на вирішення суду публічно-правовий спір, у якому
хоча б однією з сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування
або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.3 Кодексу
адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень -орган
державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.
Згідно з ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція
адміністративних судів поширюється на спори юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

З наведених норм вбачається, що
справою адміністративної юрисдикції може бути такий, переданий на вирішення
адміністративного суду спір, який виник між двома (декількома) конкретними
суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових
відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно
керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно
зобов'язані виконувати вимоги, приписи такого владного суб'єкта. У
випадку, якщо суб'єкт (в тому числі орган державної влади, місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не
здійснює вказані владні управлінські функції відносно іншого суб'єкта, який є
учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу
адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції,
та не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Суб'єкт (особа) за нормами Кодексу
адміністративного судочинства України вважається суб'єктом владних повноважень
лише тоді, коли він у конкретних правових відносинах, у яких виник спір,
здійснює владні управлінські функції (владно керує поведінкою інших суб'єктів,
а ці суб'єкти підкоряються вимогам та приписам такого владного суб'єкта). У
випадку, якщо суб'єкт (в тому числі орган державної влади, місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не
здійснює вказаних владних управлінських функцій (відносно іншого суб'єкта, який
є учасником спору), такий суб'єкт не знаходиться «при здійсненні владних
управлінських функцій», та не має встановлених нормами Кодексу
адміністративного судочинства України необхідних ознак суб'єкта владних
повноважень.

Даний висновок підтверджується
також листом Верховного Суду України №3.2.-2005 від 26.12.2005р.

Як вбачається з позовної заяви і
доданих до неї документів Позивач оскаржує до Господарського суду міста Києва
п.2 рішення Київської міської ради “Про припинення управлінню капітального будівництва
Київської міської державної адміністрації права користування земельними
ділянками” щодо зарахування до земель запасу відповідних категорій земельних
ділянок, право користування якими припинено, а також п.17 рішення “Про надання
і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею” щодо
затвердження проекту відведення земельної ділянки Третій особі для будівництва,
експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів на
перетині просп. Петра Григоренка та вул. Бориса Гмирі у Дарницькому районі м.
Києва та передання цієї земельної ділянки Третій особі в довгострокову оренду.
Вказані рішення Позивач оскаржує на тій підстави, що вони порушують право
Позивача на користування прибудинковою територією, що знаходиться на проспекті
Григоренка, 36 та належить Позивачу.

Отже, між Позивачем, Відповідачем
та Третьою особою виник та існує  спір у
господарських відносинах стосовно реалізації Позивачем свого приватного,
цивільного, господарського права на користування прибудинковою територією -
земельною ділянкою, порушенням Відповідачем своїми рішеннями цього права
Позивача, та реалізації Третьою особою з свого боку свого права на користування
цією земельною ділянкою.

Дані відносини не засновані на
владному підпорядкуванні Позивача Відповідачу, у даних відносинах Відповідач не
здійснює на основі законодавства владних управлінських функцій відносно
Позивача, вказані особи у цих відносинах є рівними один до одного, та не
підпорядковуються один одному.

За вказаних обставин Господарський
суд міста Києва вважає, що спірні відносини є приватними, господарськими та
регулюються господарським законодавством, оскільки засновані на юридичній
рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності Позивача і
Відповідача. Спір у даних приватних господарських відносинах є спором про
право, та повинен вирішуватись в порядку
господарського судочинства в порядку підвідомчості та підсудності
встановлених Господарським процесуальним кодексом України.

Даний спір не має встановлених
нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи
адміністративної юрисдикції, а тому вказаний спір не належить розглядати в
порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157
Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у
справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного
судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що провадження у справі за позовом Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку “Згода-96” підлягає закриттю відповідно до п.1 ч.1
ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.121, 157, 165 Кодексу
адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі
№38/218-А.

2. Роз'яснити Об'єднанню
співвласників багатоквартирного будинку “Згода-96”, що розгляд справи про
визнання недійсними пунктів рішень щодо надання і вилучення земельних ділянок
належить до юрисдикції господарських судів за правилами господарського
судочинства.

3. Дана ухвала набирає законної
сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або
апеляційної скарги в порядку, встановленому ст.254 Кодексу адміністративного
судочинства України. Дана ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку та
в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
Ю.Л. Власов