ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
РІВНЕНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

"01" серпня 2007 р.
Справа №  20/205

Господарський суд Рівненської
області у складі головуючого судді Василишина А.Р. за участю
секретаря судового засідання помічника судді Сокола Ф.Г.

за участю представників сторін:

позивача: Тарасюк Р.В. (дов. №
8090/10/32 від 30.05.2007р.);

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Державна податкова
інспекція у Рівненському районі

до відповідача 1 Товариства з
обмеженою відповідальністю „Ковет”

до відповідача 2 приватного
підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсними
господарських зобов'язань.

Статті  27, 29, 49, 51, 127 Кодексу адміністративного
судочинства України роз'яснені.

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у
Рівненському районі (надалі -Позивач) звернулася в господарський суд з позовом
до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ковет” (надалі -Відповідач 1) та
приватного підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач 2) про визнання недійсними
господарських зобов'язань, укладених між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 від
24 березня 2007 року та 31 березня 2005 року на поставку шкіри ВРХ на загальну
суму 136 737 (сто тридцять шість тисяч сімсот тридцять сім) грн. 82 коп., та
стягнення з Відповідача 1 в доход Державного бюджету вартості шкір ВРХ
поставлених Відповідачу 2 на загальну суму 136 737 (сто тридцять шість тисяч
сімсот тридцять сім) грн. 82 коп..

9 липня 2007 року Позивач подав
господарському суду Рівненської області уточнення позовних вимог (а.с. 73-74),
в якому Позивач просить суд визнати недійсними господарських зобов'язань,
укладених між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на поставку
шкіри ВРХ на загальну суму 136 737 (сто тридцять шість тисяч сімсот тридцять
сім) грн. 82 коп., та стягнення з Відповідача 1 в доход Державного бюджету
вартості шкір ВРХ поставлених Відповідачу 2 на загальну суму 136 737 (сто
тридцять шість тисяч сімсот тридцять сім) грн. 82 коп.. Представник Позивача в
судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві
(а.с. 1-2) та уточненні позовних вимог (а.с. 73-74).

Відповідач 2 подав суду письмові
заперечення проти позову (а.с. 25) в якому проти позову заперечує з підстав
вказаних у даному запереченні. Відповідач 2 в судовому засіданні заперечив
проти позовних вимог з підстав вказаних у запереченні.

Представник Відповідача 1 в судове засідання
тричі не з'явився. Відповідач 1 письмових заперечень проти позову не подав.
Поштові відправлення що направлялися Відповідачу 1 повернулися з відміткою, що:
за зазначеною адресою не розшукано (а.с. 24, 72, 82).

Враховуючи те, що 1 серпня 2007 року
закінчується двомісячний строк розгляду адміністративної справи з дня відкриття
провадження, який у відповідності до пункту 1 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України не може бути перевищеним, суд вважає
можливим розгляд справи без участі Відповідача 1 за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали,
які подані учасниками процесу та зібрані судом, заслухавши пояснення
Відповідача 2 та представника Позивача, всебічно та повно з'ясувавши всі
обставини на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, давши оцінку доказам
які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позов
не підлягає до задоволення.

При цьому суд керувався наступним.

Обґрунтовуючи свої вимоги про
визнання недійсними господарських зобов'язань, які виникли між Відповідачем 1
та Відповідачем 2, Позивач стверджує, що підставою для визнання їх недійсними є
умисел зі сторони Відповідача 1 на несплату податків та анулювання Відповідачу
1 свідоцтва платника податку на додану вартість.

Проте, доводи Позивача про те, що
Відповідач 1 укладаючи оспорюванні господарські зобов'язання мав умисел на
несплату податків не відповідає фактичним обставинам та не підтверджено
належними доказами.

По суті, податковий орган не
використав права передбаченого підпунктом 2.1.4 пункту 2.1 статті 2, статтею 9
Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року
(зі змінами та доповненнями), та статтею 11 Закону України „Про державну
податкову службу в Україні” № 509-ХІІ від 4 грудня 1990 року (зі змінами та
доповненнями), і відповідно -не може перекладати відповідальність за несплату
податків, обов'язок визначення податків, контроль за їх сплатою на суб'єкта
господарювання - платника податків Відповідача 1.

Згідно частини 1 статті 18 Закону
України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців”
(зі змінами та доповненнями): якщо відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Позивач не надав суду доказів
припинення юридичної особи Відповідача 1.

Судом встановлено, що на момент
укладення спірного договору Відповідач 1 перебував та продовжує перебувати в
Єдиному державному реєстрі (довідка статистики на а.с. 84), перебуває на
податковому обліку у стані здійснення ліквідаційної процедури за рішенням
господарського суду міста  Києва (а.с.
12-13) у Державній податковій інспекції у Шевченківському районі міста Києва.

Водночас, наявність умислу та мети
на ухилення від сплати податків може бути встановлена у юридичної особи, шляхом
встановлення вини у її посадових (фізичних) осіб, що діяли від імені  юридичної особи, оскільки  у відповідності до статті 92 Цивільного  кодексу України, юридична особа бере на себе
цивільні права та обов'язки через свої органи, якими є посадові особи, що діють
у межах  прав наданих  законом та статутом. З  наведеного слідує, що  умисел юридичної особи на ухилення  від
оподаткування може бути встановлено не інакше як через наявність умислу
(вини), що встановлена обвинувальним вироком суду в діях посадової особи, що
уклала договір від імені юридичної особи, маючи належні на це повноваження.
Позивач всупереч  наведеного  обвинувачує
Відповідача 1 на припущеннях, що є недопустимим.

Позивачем 12 січня 2007 року
складено Акт „Про результати планової комплексної документальної перевірки
дотримання вимог податкового законодавства Відповідача 2 за період з 1 квітня
2005 року по 30 вересня 2006 року” (а.с. 3-11). На сторінці 6 Акту (а.с. 8;
перший абзац пункту 2.2 Акту) перевірки зазначено, що  Відповідач 2 зареєстрований як платник
податку на додану вартість згідно свідоцтва № НОМЕР_3.

Вказаний факт не заперечується  Позивачем.

Судом встановлено здійснення
господарських зобов'язань між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, що
підтверджується податковими накладними №НОМЕР_1 та №НОМЕР_2 (а.с. 17), витягом
з книги придбання товарів за І  квартал
2005 року. Вказаний факт не заперечується Позивачем згідно акту перевірки від
12 січня 2007 року (а.с. 8-9).

Позивачем не надано доказів
проведення розрахунків між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Не знаходить таке
підтвердження Акт від 12 січня 2007 року „Про результати планової комплексної
документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства Відповідача
2 за період з 1 квітня 2005 року по 30 вересня 2006 року” (а.с. 3-11).

Посилання Позивача на анулювання
свідоцтва платника податку на додану вартість Відповідачу 1, як на підставу для
визнання недійсними господарських
зобов'язань не заслуговує на увагу, оскільки  абзац 2 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану вартість” в редакції Закону України від
26 вересня 1997 року № 550/97-ВР вказує, що у разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними
цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді
фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму
податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Згідно з частини 1 статті 207 Господарського
кодексу України: господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону,
або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них
господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Разом з тим за змістом частини 1 статті 207 Господарського кодексу України
застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією
стороною.

Санкції, встановлені частини 1
статті 208 Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися як сам
факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення
правочину. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208
Господарського кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати
податків.

Згідно частини 1 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України: належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 4 статті 70
Кодексу адміністративного судочинства України: обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо
таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України: Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 49 ЦК
УРСР, який втратив чинність з 01.01.2004, якщо угода укладена з метою,
суперечною інтересам держави й суспільства, то вона є недійсною.

При наявності умислу на укладення
такої угоди в обох сторін - у разі виконання угоди обома сторонами - в доход
держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією
стороною з другої стягується в доход держави все одержане нею і все належне з
неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише в
однієї зі сторін все одержане нею за угодою повинне бути повернуто другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується в доход держави.

Цивільний кодекс України, який
набрав чинності 1 січня 2004 року, серед правових наслідків учинення правочину,
який порушує публічний порядок, не встановлює санкцій, аналогічних тим, які
були встановлені статтею 49 ЦК УРСР.

Разом з тим такі санкції за
укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені Господарським кодексом
України.

Частиною 1 статті 208
Господарського кодексу України передбачено застосування санкцій лише судом. Це
правило відповідає нормі статті 41 Конституції України, згідно з якою
конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках,
обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією
частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є
цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що
відповідають визначенню частини 1 статті 238 Господарського кодексу України.
Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених
статтею 250 Господарського кодексу України.

Таким чином,  Позивачем
не доведено наявність умислу на вчинення даного господарського
зобов'язання, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, і вимоги
щодо стягнення з Відповідача 1 отриманого ним згідно господарських зобов'язань
на загальну суму 136 737 (сто тридцять шість тисяч сімсот тридцять сім) грн. 82
коп. в доход  держави, є неправомірним.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволені позову відмовити.

2. Копії постанови направити
сторонам у справі.

3. Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції, який
ухвалив постанову. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з
дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга подається протягом
20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може
бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Повний текст постанови оформлено та
підписано 08.08.2007р.

Суддя
Василишин А.Р.