ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"25" вересня 2007 р.
справа № 20-12/357

За позовом: Приватного підприємства “Ітеко-Шипінг”  (95006, м. Сімферополь, вул. Р.Люксембург, 18 кв. 1)

до: Міністерства оборони України (м. Київ, Воздухофлотський проспект, 6)

Товариства з обмеженою відповідальністю “Каскад Інвестментс” (м. Севастополь, вул. Сенявіна, 1 оф. 311)

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.2006, визнання права спільної часткової власності на майно,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Севастопольська міська Рада (99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 3)

Суддя Харченко І.А.,

Представники сторін

Від позивача  –Налесна Г.А., довіреність б/н від 06.09.2007, представник;

Від відповідача  Міноборони України  - не з’явився;

Від відповідача ТОВ “Каскад-Інвестментс” –не з’явився;

Від третій особи –Близнюк О.А., довіреність №03-15/02 від 05.01.2007, завідуюча юридичного відділу;

Військовий прокурор –Пархоменко Д.П., посвідчення №229 від 24.11.2004,

Суть спору:

Приватне підприємство “Ітеко-Шипінг” звернулось до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю “Каскад Інвестментс” про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.2006, визнання права спільної часткової власності на майно.

Заявою (вх. №33973 від 25.09.2007) військовий прокурор Севастопольського гарнізону повідомив про вступ у справу №20-12/357.

Відповідачі явку повноважних представників до судового засідання не забезпечили, про дату, місце та час засідання повідомлені належним чином –рекомендованою кореспонденцією.

Відповідач Міноборони України телеграмою (вх. №33944 від 25.09.2007) просить відкласти розгляд справи на більш тривалий строк у зв’язку з неможливістю забезпечити явку його представника.

Справа розглядається за наявними в неї матеріалам у порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України, тому що поданих позивачем доказів достатнє для прийняття  рішення.

Третя особа письмово пояснила (вх. №33974 від 25.09.2007), що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно  статей 20, 22 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні учасникам процесу роз’яснені  процесуальні права та обов’язки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухав учасників процесу,  суд,

в с т а н о в и в :

Міністерство оборони України, від імені якого діяв директор філії Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони „Укроборонбуд” (Надалі „Укроборонбуд”), та Приватне підприємство „Ітеко-Шипінг” (Надалі ПП „Ітеко-Шипінг”) 15 березня 2006 року уклали угоду №11/005/03-61/КТо про спільну діяльність шляхом будівництва (реконструкції) об’єктів житлово-цивільного призначення, розташованих на території військового містечка №Б-42 (АР Крим, м. Севастополь, 30-й та 31-й км автодороги Танкове-Оборонне, 1), створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого у встановленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін (Надалі Угода).

Відповідно до пункту 2.5 предметом Угоди є спільна діяльність по проектуванню та будівництву об' єктів житлово-цивільного призначення з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, підземним паркінгом та інженерними мережами на території військового містечка №Б-42, яке знаходиться за адресою: АР Крим, місто Севастополь, 30-й та 31-й км автодороги Танкове-Оборонне, 1 і складається із окремих його частин.

На підставі укладеної Угоди, ПП „Ітеко-Шипінг” просить суд визнати за ним право спільної часткової власності на майно військового містечка №Б-42.

Частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України закріплено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Але, як вбачається з матеріалів справи, доказів того, що ця Угода реально була прийнята сторонами до виконання, - судом не встановлено. А саме:

Незважаючи на те, що сторонами по Угоді підписано ще 13 березня 2006 року акт прийому-передачі майна Міністерства оборони України позивачу, умови Угоди, які закріплено пунктом 5, - ні одною стороною не виконано (такі як: протягом 30-ти днів отримати необхідну документацію для проектування, оформлення землевпорядних документів та інше).

Також як відсутність наміру на реальне виконання договору суд оцінює не надання позивачем доказів взяття на облік договору про спільну діяльність відповідно до вимог пункту 4.12.2 „Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів)” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 березня 1998 року за N 172/2612, оскільки органи державної податкової служби провадять облік договорів про спільну діяльність відповідно до цього Порядку та до положень наказу Державної податкової адміністрації України від 30.09.2004 N 571 "Про затвердження форми Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, Порядку його складання та Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.10.2004 за N 1388/9987.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Саме вимоги частини 5 цієї статті сторонами не дотримано.

Крім того, згідно з пунктом 1.1 Угоди, об'єктом будівництва є житлові бу динки із соціальною інфраструкту рою  на земель ній ділянці, яка розташована за зазначеною адресою.

Тобто судом встановлено, що пайовим внеском Міністерства оборони є не тільки будівлі, а й земельна ділянка.

Відповідно до статті 77 Зе мельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних за кладів, підприємств та організацій Збройних Сил, інших військових форму вань, утворених відповід но до законодавства.

Землі оборони можуть перебувати в державній та комунальній власності.

Порядок використання земель оборони встанов люється законом.

Аналогічне визначення земель оборони міститься у статті 1 Закону України  «Про вико ристання земель оборони».

Статтею 4 Закону України  «Про вико ристання земель оборони»визначено вичерпний пе релік використання земель оборони в господарських цілях.

Використання земель оборони в якості пайового внеску в житловій забу дові чинним законодав ством не передбачено.

Згідно з частини 2 статті 20 Зе мельного кодексу України зміна цільового призначення зе мель проводиться органа ми виконавчої влади або органами місцевого само врядування, які приймають рішення про надання цих земель у користування.

Будь-якого рішення щодо земельної ділянки, розташованої на території військових частин, орга нами виконавчої влади або місцевого самоврядування не приймалось.

Згідно вимог статті 203 Цивільного кодексу України, - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що угода від 15 березня 2006 року №11/005/03-61/КТо не відповідає діючому законодавству. А тому не може бути правовою підставою для визнання прав власності.

Таку правову позицію підтримує і Верховний Суд України, виклавши її у Постанові від 13 березня 2007 року по справі №8/61.

Стосовно вимог позивача щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна військового містечка Б-42, яке знаходиться за адресою: АР Крим, місто Севастополь, 30-й та 31-й км. автодороги Танкове-Оборонне, 1, укладеного між „Укроборонбуд” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Каскад Інвестментс” (надалі ТОВ „Каскад Інвестментс”) 02 вересня 2006 року, які посвідчено приватним  нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу І.Д.Бойко під реєстровими номерами №4556 та №4563 , суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, внески учасників Угоди від 15 березня 2006 року №11/005/03-61/КТо, на яку посилається позивач як на підставу захисту свого права, - є спільною власністю сторін, яка за своїм характером є частковою (дольовою) власністю (статті 432 та 112 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, внеском ПП „Ітеко-Шипінг” є майбутні витрати, пов’язані з виконанням умов договору. Тобто ніякого внеску позивачем ще зроблено не було.

Власником спірного майна на час укладення Угоди від 15 березня 2006 року і від 02 вересня 2006 року була держава в особі Міністерства оборони України (а.с.37,38).

З 08 вересня 2006 року власником спірного майна стало ТОВ „Каскад Інвестментс” на підставі нотаріально посвідченої угоди від 02 вересня 2006 року.

Пунктом 9 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 30 січня 1996 року N 1 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність” зазначено, що в залежності від конкретних обставин один з учасників сумісної діяльності може звернутися до іншого учасника (учасників) з позовом про витребування своєї частки майна з чужого незаконного володіння (віндикація) або з негаторним позовом, тобто про усунення будь-яких порушень свого права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння майном.

Таким чином, ПП „Ітеко-Шипінг” не був і не є власником спірного майна, а відтак нічим його майнові права не порушено і підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна військового містечка Б-42 яке знаходиться за адресою: АР Крим, місто Севастополь, 30-й та 31-й км. автодороги Танкове-Оборонне, 1, укладеного між „Укроборонбуд” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Каскад Інвестментс” (Надалі ТОВ „Каскад Інвестментс”) 02 вересня 2006 року у суду немає.

При таких обставинах суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 4 Закону України  “Про вико ристання земель оборони”, ст. 20, 77 Зе мельного кодексу України, ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України,  суд –

В и р і ш и в :

1.          У задоволенні позовних вимог відмовити.

2.          Скасувати заходи забезпечення позову, вжити ухвалою від 10.09.2007 шляхом заборони  Севастопольської міської Раді приймати рішення про передачу земельної ділянки, розташованої на території колишнього військового містечка Б-42 в м. Севастополі, 30-ий км автодороги Танкове-Оборонне, 1 до оренди, у користування, у власність.

Примірники рішення надіслати на адресу сторін  та третій особи рекомендованою кореспонденцією.

Суддя                                                                                                                              І.А. Харченко

Рішення оформлено та підписано

в порядку ст. 84 ГПК України

26.09.2007.