ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2007 р.
№ 518/10-06

Вищий господарський суд  України у складі колегії суддів :

головуючий суддя
Муравйов О.В.

судді
Полянський А.Г.

Ходаківська І.П.

розглянувши

Касаційну скаргу
ТОВ "Аерохендлінг"

на
рішення від 05.12.2006 р. господарського суду Київської області та постанову від 20.02.2007 р. Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі
№ 518/10-06  господарського суду Київської області

за позовом
Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до
ТОВ "Аерохендлінг"

про
визнання недійсним договору оренди нежилих приміщень та виселення з приміщень загальною площею 302,45 кв. м.

За участю представників сторін:

позивач –Дзюбенко С.М. дов. від 15.01.2007 р.

відповідач –Ременяк В.С. дов. № 24/12-29 від 05.02.2007 р.

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 15.05.2007 р. була оголошена перерва на 05.06.2007 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Київської області від 05.12.2006 р. (суддя Тищенко О.В.) позов задоволено повністю. Визнано договір оренди від 14.11.2003 р. № 02-24-3-388 укладений між Державним міжнародним аеропортом "Бориспіль" та ТОВ "Аерохендлінг" недійсним на майбутнє.

Виселено ТОВ "Аерохендлінг" з приміщень загальною площею 302,45 кв.м., а саме: приміщення генерального директора Термінал "В", 3-й поверх площею 15,00 кв.м., приміщення приймальної Термінал "В", 3-й поверх площею 15,70 кв.м., приміщення бухгалтера № 2 Термінал "В", третій поверх площею 15,10 кв.м., приміщення заступника генерального директора та начальника зміни Термінал "В" 1-й поверх –к. 1170 площею 23,00 кв.м., приміщення для відпочинку агентів з реєстрації пасажирів термінал "В" 1-й поверх площею 30,00 кв.м., приміщення для відпочинку агентів з зустрічі та посадки пасажирів Термінал "В" 1-й поверх  - к. 1158 площею 17,00 кв.м., кімната групи розшуку багажу, Термінал "В" площею 80,00 кв.м., кімната № 2 групи з автоматизованого центрування ПС Термінал "В" площею 30,95 кв.м., частина приміщення для розміщення стійок реєстрації пасажирів Термінал "В" площею 44,00 кв.м., офіс старшого адміністратора Sita Термінал "В" площею 26,70 кв.м., частина приміщення для розміщення стійок реєстрації пасажирів Термінал "В" площею 5,00 кв.м.

Стягнуто з ТОВ "Аерохендлінг" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 42,50 грн. державного мита та 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20.02.2007 р. (судді –Фаловська І.М., Мамонтова О.М., Мостова Г.І.) рішення господарського суду Київської області від 05.12.2006 р. залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням та постановою, ТОВ "Аерохендлінг" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 04.06.2007 р., у зв’язку з відпусткою суддів Фролової Г.М. та Коробенко Г.П. для перегляду в касаційному порядку справи № 518/10-06,  призначеної до розгляду на 05.06.2007 р. утворено колегію суддів в наступному складі: головуючий –Муравйов О.В., судді – Полянський А.Г., Ходаківська І.П.

Відзиву на касаційну скаргу від позивача не надходило.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами, 14.11.2003 р. між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна № 02-24-3-388 (надалі –договір оренди), за яким Державний міжнародний аеропорт "Бориспіль", який перейменований у Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" згідно наказу Мінтрансзв’язку № 1023 від 25.10.2006 р. (за договором  - орендодавець) передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (за договором  - орендар ) отримало у строкове платне  володіння нежилі приміщення загальною площею 186,65 кв.м в терміналі "Б" Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль-7, аеропорт.

10.12.2004 р. між позивачем та відповідачем укладено  додаткову угоду № 1 до договору оренди (а.с. 26), яка згідно п. 14 є невід’ємною і складовою частиною договору оренди.

Відповідно до п.1 вищевказаної додаткової угоди орендодавець (позивач)  додатково до приміщень, визначених у договорі оренди, передав орендарю (відповідачу) в строкове платне користування  приміщення площею 115,8 кв.м.  в терміналі "Б" Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" за адресою: 08307, Київська область, м. Бориспіль-7, аеропорт.

Судом  першої інстанції встановлено, що відповідно до п. 1.1. статуту Державного міжнародного аеропорту "Бориспіль", позивач є державним  підприємством  цивільної авіації  України.

Судова колегія Вищого господарського суду України не може погодитись з висновком суду першої та апеляційної інстанцій, що всупереч вимогам абз. 2 п. 2 Методики розрахунку і порядок використання орендної плати, затвердженої постановою КМУ № 786 від 04.10.1995р. (із змінами та доповненнями) спірний договір оренди  не було погоджено з Фондом державного майна України (його регіональними відділеннями та представництвами) з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вищезазначена норма Конституції України передбачає, що органи державної влади мають діяти не на свій розсуд, а лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Річна орендна плата за користування цілісним майновим комплексом підприємства, його структурним підрозділом не може перевищувати десяти відсотків вартості орендованого майна. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах умовами конкурсу може бути передбачено більший розмір орендної плати.

Крім того, відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Вищезазначені положення ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачають, що сума орендної плати встановлюється  договором оренди. На Кабінет Міністрів України покладено обов’язок розробити методику розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати щодо державного майна.

Кабінет Міністрів України постановою № 786 від 04.10.1995р. (із змінами та доповненнями) затвердив Методику розрахунку і порядок використання орендної плати. Однак, всупереч Закону України "Про оренду державного та комунального майна" КМУ у абз.2 п. 2 вказаної Методики передбачив випадки обов’язкового погодження розміру орендної плати з органами приватизації. Зокрема, якщо орендодавцем державного майна є підприємство, то розмір орендної плати повинен бути обов’язково погоджений з органом приватизації.

Судова колегія вважає, що є необґрунтованим вимога про обов’язкове погодження розміру орендної плати до спірного договору оренди, передбачене у абз.2 п. 2 Методики розрахунку і порядок використання орендної плати, оскільки Законом України "Про оренду державного та комунального майна", та іншими нормативним актами на Кабінет Міністрів України не покладено обов’язок та не передбачено повноважень встановлювати обов’язкове погодження розміру орендної плати з органом приватизації.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Крім того судова колегія вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи помилково не застосували до спірних правовідносин норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, які підлягають застосуванню.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 3.2. договір оренди нерухомого майна від 14.11.2003 р. № 02-24-3-388 набув чинності з 08.04.2004 р., тобто в період, коли спірні правовідносини регулювались Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України, які не передбачали погодження розміру орендної плати з органами приватизації.

Відповідно до п. 11.1. договір оренди укладено строком на 10 років. Договір  набирає чинності  після  настання всіх  перелічених подій:

- отримання орендарем  дозволу  на розміщення та функціонування  в пункті  пропуску через  державний кордон України;

- підписання договору сторонами;

- затвердження договору  загальними зборами орендаря.

Якщо  перелічені події  настають  роздільно, Договір набирає чинності  після події, яка настає  пізніше.

Спірний договір оренди було затверджено загальними зборами орендаря (відповідача) в установленому порядку.

08.04.2004 р. відповідач отримав дозвіл № 7/4-7/1-16-04П на розміщення та функціонування в пункті  пропуску  через державний кордон України, виданий Адміністрацією Державної прикордонної служби та Державної митної служби.

Відповідно до п. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди.

Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі.

Відповідно до п. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Вищенаведені норми ст. ст. 283, 286 Господарського кодексу України та ст. 762 Цивільного кодексу України не передбачають обов’язкового погодження розміру орендної плати з органами приватизації.

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про порушення законодавства у зв’язку з відсутністю погодження орендної плати з органом приватизації під час укладання спірного договору оренди є необґрунтований.

Судова колегія також зауважує, що постанова від 20.02.2007 р. та рішення від 05.12.2006р. не відповідають практиці Вищого господарського суду України при розгляді аналогічних питань щодо необхідності погодження розміру орендної плати з Фондом державного майна України.

Практика застосування норм матеріального права вирішення аналогічних спорів Вищим господарським судом України свідчить, що норма п. 2 Методики розрахунку і порядку розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 р. № 786, суперечить Закону України "Про оренду державного та комунального майна", і отже не може застосовуватись господарським судом до регулювання спірних відносин.

Зокрема, це передбачено постановою Вищого господарського суду по справі № 4/360 за позовом ДП завод "Арсенал" до Українська міжгалузева Асоціація "Укрбанктехніка" про визнання недійсним договору оренди та виселення (ухвалою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.03.2006р. відмовлено у порушенні провадження з перегляду). Зазначеною постановою Вищого господарського суду по справі № 4/360 встановлено наступне.

Пунктом 2 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №  786 передбачено, що у разі коли орендодавцем нерухомого майна (приміщення) є державне підприємство розмір орендної плати погоджується з органом, визначеним в абзаці другому ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  - позивачем в даному випадку.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що пунктом 3.1. укладеного договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786  і становить за рік 8469,96 грн.

Судова колегія, погоджується з висновками попередніх судових інстанції про відсутність обов'язку у орендодавця узгоджувати розмір орендної плати з Фондом Державного майна України, оскільки в Законі України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним законом, не передбачено такий обов'язок, а тому права позивача в даному випадку не були порушені.".

Аналогічні рішення прийняті судовою колегією ВГСУ і по справам № 4/361 та № 4/362.

Відповідно до ч. 1 ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд всупереч ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  дійшов неправильного висновку, що в спірному договорі оренди не погоджено таку істотну умову договору оренди як об’єкт оренди (склад та вартість майна з урахуванням її індексації).

Як вбчається з матеріалів справи, позивач відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" забезпечив оцінку орендованого нерухомого майна у незалежного оцінювача. Загальна вартість орендованого майна згідно п. 1.2. спірного договору та розрахунку щомісячної плати за оренду становить 2 006 670,00 грн.

Відповідно до абз. 1 п. 3 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", (в редакції на момент укладання договору оренди) орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог п. п. 1-3 ст. 9 вказаного Закону Міністерство транспорту України листом від 13.11.2003 р. погодило та надало згоду на укладання спірного договору оренди нерухомого майна. У тому числі погодили звіти про оцінку приміщень.

На підставі звітів про оцінку орендованого майна, відомості про склад та вартість орендованого майна була зазначена у спірному  договорі оренди (п. 1.2 договору).

За таких обставин є необґрунтованим висновок щодо непогодження такої істотної умови договору оренди як об’єкт оренди (склад та вартість об’єкту з урахуванням індексації).

Наказом Фонду державного майна № 1774 від 23.08.2000 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.12.2000р. за № 930/5151, затверджено Типовий договір оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності. (п.1 наказу).

Відповідно до п. 1.1. Типового договору оренди індивідуально визначеного майна (нерухомого або іншого), що належить до державної власності, вартість об’єкту оренди визначається у договорі оренди державного майна (у тому числі нерухомого) згідно актом оцінки - експертною оцінкою. Ніяких нарахувань на експертну оцінку типовим договором не передбачено.

Крім того відповідно до п.2.3. Типового договору оренди майна, який затверджений наказом Фонду державного майна України 23.08.2000 р. № 1774 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 21.12 2000 р. за № 931/5152,  передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною в акті оцінки, складеному за Методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції, що додаткова угода № 1 до спірного договору оренди нерухомого майна укладена з порушенням господарської компетенції, порушує вимоги п. 1 ст. 287 Господарського кодексу України.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ст. 287 Господарського кодексу України  Фонд державного майна України, його регіональні відділення є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції у постанові від 20.02.2007 р., додаткова угода № 1 від 10.12.2004 р. не є окремим договором оренди державного майна, оскільки вона не містить усіх необхідних істотних умов, передбачених п. 1 ст. 284 ГК України, а лише вносить зміни і доповнення до договору оренди нерухомого майна від 14.11.2003 р. та відповідно до п. 14 є невід’ємною та складовою частиною спірного договору оренди.

Відповідно до п. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Пунктом 15 додаткової угоди № 1 від 10.12.2004 р. передбачено, що  на угоду розповсюджуються умови договору оренди.

Відповідно до ст. 287 ГК України органи приватизації може бути орендодавцями державного майна при укладанні договору оренди. Оскільки додатковою угодою № 1 від 10.12.2004 р. не передбачається укладання нового договору оренди, то судова колегія вважає, що вимоги ст. 287 ГК України не повинні застосовуватись до спірних правовідносин.

Викладене свідчить про те, що судами при розгляді справи не були достатньо враховані вимоги законодавства. Як наслідок, прийняті у справі рішення та постанова не відповідають ст. ст. 84, 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що приймаючи рішення та постанову, суди надали невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, в зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст. 1117 ГПК України), рішення та постанова підлягають скасуванню, а у задоволенні позову має бути відмовлено з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 1119  ГПК України.

Відповідно до ст.ст.85, 111-5 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою представників сторін оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, п. 2 ч. 1 ст. 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 05.12.2006 року та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20.02.2007 року у справі № 518/10-06 скасувати.

Прийняти нове рішення

У задоволенні позову відмовити.

Головуючий    суддя                                                                    Муравйов О.В.

Судді                                                                                              Полянський А.Г.

Ходаківська І.П.