ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16.02.07                                                                                               Справа №7/278/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі - Акімовій Т.М.

за участю представників:

позивача:   Горкавчук В.О., дов. №2071 від 31.07.2006, начальник юридичного департаменту;

Якушев С.О., дов. №3924-П-0 від 01.09.2005, юрисконсульт;

відповідача: Орлова О.О., дов. №12-18/1303 від 15.12.2006, головний спеціаліст юридичного відділу;

3-ї особи-1: Фалілєєва Ю.Д., дов. №22/105 від 27.11.2006, заступник начальника юридичного відділу;

3-ї особи-2:    не з‘явився;

розглянув матеріали апеляційної скарги Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області, м. Запоріжжя

на рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2006р. по справі №7/278/06

за позовом Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Запорізького РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк», м. Запоріжжя

до відповідача Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області, м. Запоріжжя

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1)          Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, м. Запоріжжя

2)          Приватне підприємство «Реклама-Сервіс», м. Запоріжжя

про усунення перешкод у користуванні  майном та  стягнення  збитків

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.12.2006 року (суддя Кутіщева Н.С.) позовні вимоги задоволені, стягнуто з відповідача – Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області на користь  ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Запорізького РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» 56658,49 грн. завданої шкоди та зобов’язано відповідача утриматися від вчинення дій (направлення вимог, зняття інформації), які перешкоджають  позивачу користуватися державним нерухомим майном на умовах договору оренди №1879/д від 17.03.2006р. Рішення мотивовано приписами  Конституції України, положеннями Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 1166, 1192 ЦК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління Державного казначейства України у Запорізькій області звернулось до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Просить рішення господарського суду Запорізької області скасувати,  в позові відмовити.

В обґрунтування доводів заявник посилається на наступне: стверджує, що висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають фактичним обставинам справи, що  доказам, які містяться у матеріалах справи, дана  неналежна правова оцінка, що позивач не довів  наявності  і розміру шкоди. Відповідач також зазначає, що господарський суд не прийняв до уваги порушення позивачем приписів Закону України «Про рекламу», реклама була розміщена без згоди власника приміщення або уповноваженого органу, без дотримання вимог техніки безпеки, без згоди відповідних органів. Стверджує, що рекламній  щит  був встановлений на 89,9 кв.м площі даху, замість 5,0 кв.м, передбачених  умовами договору оренди.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Третя особа-1 на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору – Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області у письмовому відгуку на апеляційну скаргу та його уповноважений представник в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, наголошують на порушенні позивачем приписів Закону України «Про рекламу», що тягне за собою неправомірність дій з розміщення реклами на даху орендованих приміщень. Вважає, що є підстави для скасування рішення господарського суду та відмови в задоволенні позову (письмовий відзив додано до справи).

Третя особа-2 без самостійних вимог на предмет спору -  ПП «Реклама-Сервіс» свого представника в судове засідання не направила.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових запереченнях та в наданих поясненнях у судовому засіданні, а саме:  вказує, що право на розміщення реклами  зазначено у договорі оренди, укладеному  з власником майна – РВ ФДМУ по Запорізькій області, тому твердження відповідача  щодо необхідності саме з ним погоджувати питання розміщення реклами є безпідставним. Зазначає,  що ні відповідач, ні 3 особа не є тим органом, на який покладено контроль за додержанням приписів Закону України «Про рекламу». Стверджує, що спірна реклама була розміщена саме на 5 кв.м  даху, а ні на 89,9 кв.м, як вказує відповідач. Вважає, що господарським судом правильно застосовані норми ЦК України, якими передбачена відповідальність за порушення цивільного права сторони  шляхом відшкодування завданої шкоди. Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням від 15.02.2007 року  №459  справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя: Шевченко Т.М. (доповідач), судді  Кагітіна Л.П., Радченко О.П.

16.02.2007 року проводився  аудиозапис розгляду судової справи  за допомогою технічних засобів: програмно-апаратного комплексу «Діловодство суду».

За згодою представників сторін розгляд справи закінчився оголошенням вступної та резолютивної частини постанови.

Згідно зі  ст. 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи   рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін,  Запорізький апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке Регіональне управління Закритого акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на підставі договору оренди №1879/д від 17.03.2006 року, укладеного з РВ ФДМУ по Запорізькій області, користується нежитловими приміщеннями, розташованими в будівлі, яка знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, пр.Леніна,168.

Відповідно до розділу 1 договору оренди, в користування передано: вбудовані в першій поверх адміністративної будівлі нежитлові приміщення загальною площею за внутрішнім обміром 856 кв.м., в тому числі площа сумісного користування – в цокольному поверсі - 45,3 кв.м , хол (вхід) – 1,0 кв.м, хол (великий ) – 14,9 кв.м. Крім того, в оренду передано частину даху площею 5,00 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що на даху будівлі на площі 89,9 кв.м позивачем розміщено рекламний щит. Зовнішню рекламу розміщено без погоджень з відповідними органами, як цього вимагає Закону України  «Про  рекламу», «Типові правила розміщення зовнішньої реклами», затверджені Постановою КМУ від 29.12.2003 року № 2067.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.10.2003 №599-р «Про використання викупленого майна Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» адміністративна будівля загальною площею 7341,4 кв.м за адресою м. Запоріжжя, пр.Леніна,168, закріплена на праві оперативного управління за Головним управлінням державного казначейства України у Запорізькій області.

Вважаючи, що РУ «Приватбанку» неправомірно розмістило зазначену вище рекламу, Головне управління державного казначейства у Запорізькій області  неодноразово зверталось до позивача з вимогою, викладеною у листах №23-13/3520 від 11.08.06 (а.с.21),  від 15.08.06р. № 13-13/4024, про демонтаж зовнішньої реклами.

Після відмови позивач демонтувати спірний об’єкт, відповідач самостійно демонтував його, що з’явилось причиною для звернення Приватбанку із позовною заявою до суду про стягнення з  держказначейства збитків, спричинених, на думку позивача, його неправомірними діями.

Колегія судів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає   задоволенню в силу наступного.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини. При таких обставинах до спірних відносин слід застосовувати норми глави 82 підрозділу 2 "Недоговірні зобов'язання" Цивільного кодексу України.

У статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування шкоди - один з видів цивільно-правової (майнової) відповідальності.

Як і будь–яка інша юридична відповідальність, цивільно-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність суб’єктів цивільних  відносин. По-друге, це правосуб’єктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації  тощо.

Третя підстава – це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена  підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами цивільно-правової відповідальності. До них відносяться:

-          наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого ( позивача у справі) ;

-          протиправність поведінки  правопорушника;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитків;

-          вина  правопорушника.

Виходячи з норм цивільного законодавства, позивач має довести вину,  наявність збитків та їх розмір, протиправність поведінки правопорушника,  причинний зв'язок. Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків у деліктних правовідносинах потрібна наявність усіх чотирьох умов та їх доведеність.

Одна із умов відповідальності є наявність збитків, їх розмір.

Як стверджує позивач у позовній заяві, з чим погодився господарський суд  при прийнятті рішення про стягнення збитків, демонтажем зовнішньої реклами йому завдані збитки у розмірі 56 658,49 грн., які складаються з витрат на виготовлення (відновлення) і монтаж рекламної конструкції «ПриватБанк» на даху будівлі по пр.Леніна,168.  Витрати  визначені у калькуляції, зробленою ЧП «Реклама-Сервіс» та наданою у матеріали справи за підписом директора підприємства (а.с.26-27). До  матеріалів  справи також  долучені Акт обстеження, письмові пояснення директора  ЧП «Реклама-Сервіс», з яких вбачається, що розрахунок збитків зроблено, виходячи із  вартості демонтованої зовнішньої реклами за умови її відновлення у тому самому вигляді.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що перелічені документи не можуть підтверджувати розмір збитків, на стягненні яких наполягає позивач і які задоволені господарським судом, виходячи  з наступного.

Закон України «Про рекламу», затверджені Постановою КМУ від 29.12.2003 року № 2067 «Типові правила розміщення зовнішньої реклами», а також затверджений рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 22.04.2004 року №149 Порядок розміщення зовнішньої реклами в м. Запоріжжя регулюють порядок розміщення зовнішньої реклами. Розміщенню зовнішньої реклами, в тому числі  розробленню проектно - технічної документації  для розташування складних (дахових) рекламних засобів  передує  отримання у відповідних органах  дозволу на її розміщення  (рішення робочого органу на встановлення пріоритету та надання дозволу на розміщення реклами на підставі рішення виконавчого комітету міської ради).

Як свідчать матеріали справи, зовнішня реклама, що демонтована відповідачем, була встановлена позивачем без додержання приписів зазначених вище нормативно-правових актів, була розміщена на  даху будівлі на площі  майже 90 кв.м, замість 5 кв.м., як передбачено умовами договору оренди. Отже, первісно дії самого позивача щодо розміщення спірної реклами не відповідали закону.

В матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем дозволу на розміщення реклами, вартість якої зазначена у вказаній вище калькуляції, доданої до справи.

За наведених обставин колегія суддів вважає безпідставним твердження позивача про те, що завдані йому діями відповідача збитки складають суму 56 658,49 грн. і яка ним буде витрачена на відновлення демонтованої реклами.

Відповідно до приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування заявлених  вимог та заперечень.

Позивач не довів розміру спричинених йому збитків, тому позовні вимоги про їх стягнення є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає також необґрунтованим рішення господарського суду в частині зобов’язання відповідача утриматися від вчинення дій, а саме, направлення вимог, зняття інформацій, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звернутися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Діючим законодавством закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений договором або законом.

Так, відповідно до приписів ст.20 ГК України, права та законні інтереси суб’єктів господарювання захищаються, в тому числі, шляхом припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Досліджені  матеріали справи  свідчать, що позивач не довів, а господарський суд не встановив, яким чином і які саме права позивача порушуються направленням йому  відповідачем  листів. Крім того, ні ст. 20 ГК України, ні ст. 16 ЦК України,  ні  інший закон не містять заборони щодо листування суб’єктів господарської діяльності, суб’єктів цивільно-правових відносин.

Також  відсутні в матеріалах справи докази вчинення Головним управлінням державного казначейства в Запорізькій області дій щодо зняття на першому поверсі будівлі інформації і що ці дії перешкоджають ЗАТ КБ «ПриватБанк» та особі  Запорізького РУ Приватбанку користуватися орендованим державним майном відповідно до умов договору оренди. Не надані відповідні докази і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 104 ГПК України, підставами для скасування рішення місцевого господарського суду є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які  господарський суд визнав встановленими.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів не погоджується з рішенням господарського суду щодо задоволення позовних вимог  про стягнення на  користь  ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Запорізького РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» з Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області 56658,49 грн. майнової шкоди та заборони відповідачу вчиняти певні дії, в тому числі направляти листи позивачу, знімати інформацію, вважає рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно зі ст.49 ГПК України, судові витрати по справі покладаються на  позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державного казначейства у Запорізькій області, м. Запоріжжя, задовольнити

Рішення господарського суду Запорізької області від 19.12.2006 у справі №7/278/06 скасувати.

В задоволенні  позову відмовити повністю.

Постанову оформлено відповідно до ст.84 ГПК  України 19.03.2007.