донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

15.08.2007 р.                                                                           справа №40/56

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Дзюби  О.М.

суддів
Акулової  Н.В. , Волкова Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача:
Стреблянський С.В. - по Дов. №10/14 від 19.02.07р.,

від відповідача:
Шевчунас М.А. - по Дов. №3032 від 21.07.07р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Інвест" м.Донецьк

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
14.06.2007 року

по справі
№40/56 (Підченко Ю.О.)

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Інвест" м.Донецьк

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" м.Маріуполь, Донецької області

про
стягнення 41038 грн. 25 коп.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2007року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Інвест" м.Донецьк  ( далі –ТОВ "Сервіс-Інвест"), звернувся  до господарського суду  Донецької області з позовом про стягнення з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" м.Маріупрль, Донецької області, заборгованості в сумі 34206грн.35коп., 3% річних в сумі 1495грн.71коп., інфляційних в сумі 5336грн.19коп., всього 41038грн.25коп.

Рішенням від 14.06.07року у справі №40/56 господарський суд Донецької області  у задоволені позовних вимог відмовив у зв'язку з не доведенням позивачем заявлених вимог.

ТОВ "Сервіс-Інвест" з прийнятим рішенням не згодне, звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить судовий акт господарського суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні  вимоги  задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог заявник скарги, він же позивач у справі, посилається на те, що  судом першої інстанції порушені норми  матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

В судовому засіданні повноважний представник скаржника, позивач у справі,  висловився на підтримку  своєї апеляційної скарги з підстав в ній викладених.

Повноважний представник ТОВ "СРЗ" проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечував, вважає рішення господарського суду таким, що відповідає нормам чинного законодавства, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи присутніх представників сторін,  перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом, і це підтверджується матеріалами справи, 05.05.2002року між Державним підприємство "Азовський судоремонтний завод" та енергопостачальною компанією ТОВ "Сервіс –Інвест" було укладено договір №14/20046000 на користування електричною енергією  з протоколом узгодження розбіжностей №14 від 05.05.02р.,                    згідно умов якого Товариство зобов'язалось постачати електроенергію, а  Підприємство своєчасно сплачувати спожиту  електроенергію, а також вносити усі інші платежі за розрахунковий період відповідно до діючих тарифів (а.с.9-17). 17.06.03р. Товариством з обмеженою відповідальністю "СРЗ" (далі –ТОВ "СРЗ") був укладений договір №1055/03 з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області про оренду цілісного майнового комплексу ДП "Азовський судоремонтний завод" ( а.с.20-26), яке згідно ст.15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.1992р. відповідно до  умов договору оренди стало правонаступником прав та обов'язків підприємства.

З цього, ТОВ "СРЗ" згідно Дозволу №3 від 22.12.2000р. на провадження підприємницької діяльності на території СЕЗ "Азов"  та Протокольному рішенню №3 засідання Ради з питань спеціальних економічних зон та спеціального режиму інвестиційної діяльності в Донецькій області від 24.07.03р. ( а.с.18-19)  мав повноваження органу господарського розвитку південної території  Спеціальної Економічної Зони  "Азов" ( далі –СЕЗ "Азов")  та право на пільги щодо сплати податку на додану вартість  при ввезенні та вивезенні  товарів  та інших предметів   з цих територій за нульовою ставкою, відповідно до статей 12,13 Закону України "Про спеціальні економічні зони та спеціальний режим інвестиційної діяльності в Донецькій області".

Однак, Законом України  “Про внесення змін в Закон України “Про державний бюджет України на 2005р.” та деяких інших законодавчих актів України” від 25.03.2005р. № 2505-ІV, який вступив в силу 31.03.2005року  усі пільги  надані Законом України "Про спеціальні економічні зони та спеціальний режим інвестиційної діяльності в Донецькій області" були відмінені, експорт електроенергії на територію СЕЗ "Азов"   згідно Закону України "Про податок на додану вартість"  оподатковується за ставкою 20%.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.05р. між ТОВ “Сервіс-Інвест” та ТОВ “СРЗ” був підписаний Акт приймання-передачі електроенергії, спожитої ТОВ “СРЗ” з 01 березня 2005р. по 31 березня 2005р. включно,  з якого вбачається, що ТОВ “Сервіс-Інвест” поставило, а ТОВ “СРЗ” прийняло та спожило за вказаний період, а саме: з 01.03.2005р. по 30.03.2005р. електроенергію в кількості 1 044 691 кВтг на суму 171 031 грн. 77 коп., в т.ч. ПДВ за ставкою 0%, а  31.03.2005р.  - електроенергію в кількості 37 156 кВтг на суму 7 309 грн. 61 коп., в т.ч. ПДВ за ставкою 20% - 1 218 грн. 27 коп.

Наведене в акті прийому-передачі  випливало з додаткової угоди, укладеної  31.03.05р.  відповідно до п.13 договору  №14/20046000 на користування електроенергією від 05.05.02р.,   згідно умов якої спожита електроенергія за період з  01.03.2005р. по 31.03.2005р. поділяється на дві частки, обкладається ПДВ тільки той обсяг електроенергії, який був спожитий 31.03.2005р., а саме в день набрання чинності Законом України                 № 2505-ІV від 25.03.2005р.

Разом з тим, позивач, ТОВ „Сервіс-Інвест”, після проведення камеральної перевірки податковим органом, якою було встановлено неправомірне застосування 0%  ставки ПДВ щодо поставленої електроенергії за період з 01.03.2005р. по 31.03.2005р., рахунком-фактурою №31/20046000-Д від 31.08.05р. довиставив вартість за спожиту електроенергію на вартість несплаченого ПДВ, та виходячи з такого, 31.08.05р. виписало ТОВ „СРЗ” податкову накладну № 1279 на загальну суму 193 558 грн. 25 коп., з яких 32 259 грн. 71 коп. ПДВ на вартість електроенергії, що була експортована на територію СЕЗ „Азов” у період з 01.03.2005р. по 31.03.2005р. Так як, на його думку, електроенергія вважається поставленою на дату відвантаження товару –дату оформлення вантажною митною декларацією - 05.04.2005р., тобто в період, коли пільги були відмінені і її вартість повинна обкладатись ПДВ  за ставкою 20%.  Позивач вважає, що відповідачем не повністю сплачена сума за  спожиту електроенергію за оспорений період.

Однак, судова колегія зазначає, що за загальним принципом права –закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у частині першій статті 58 Конституції України, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце, і закінчилися до набрання чинності цим законом.

Тобто, відповідність чи невідповідність певних відносин вимогам законодавства має оцінюватись господарським судом стосовно законодавства яке діяло на момент їх виникнення. У разі, коли після їх здійснення набув чинності Закон, норми якого інакше регулюють відносини ніж ті, що діяли в момент їх виникнення, слід керуватися чинним на той час законодавством,  а не новим, якщо останній не має зворотної сили. Закон України "Про внесення змін до закону України "Про Державний бюджет України на 2005рік" та  деяких інших законодавчих актів України " від 25.03.2005р. №2505-ІУ вступив в силу 31.03.05р. й такого  припису немає.

Як вбачається з п.8 укладеного між сторонами вищезазначеного договору, встановлений порядок  виставлення та проплати рахунків за спожиту електроенергію, а саме:  до 25 числа кожного місяця Енергопостачальна  організація виставляє Споживачу кінцевий рахунок за спожиту електроенергію в розрахунковому періоді, що сплинув та рахунок на  очікуваний об'єм споживання електроенергії Споживачем в  наступному розрахунковому періоді, а  Споживач  здійснює оплату виставлених рахунків самостійно: до 01 числа поточного  розрахункового періоду 25% суми виставленого платежу, до 09 числа –50%, до 17 числа –75%, до 25 числа –100%. З чого вбачається, що  плата за поставлену електроенергію здійснюється  шляхом передплати. Сторонами змін  до договору не вносилось. З наведеного, вбачається, що  вимоги позивача не відповідають умовам договору, про що й було зазначено вище. Крім того,  позивач не надав  до позовної заяви доказів виставлення та відправлення  вказаних рахунків відповідачу, а також докази їх проплати   ( несплати).

Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на ст.12, 13 закону України "Про спеціальні економічні  зони та спеціальний режим інвестиційної діяльності в Донецькій області, Законом України "Про внесення змін до закону України "Про Державний бюджет України на 2005рік" та  деяких інших законодавчих актів України " від 25.03.2005р. №2505-ІУ, ст.5,6  Митного кодексу України, ст.ст.526, 625 Цивільного кодексу України, відповідно до яких  вважає, що у відповідача виникла перед ним заборгованість за спожиту електричну енергію на вартість несплаченого ПДВ у розмірі  32259грн.71коп, на які  нарахував  3% річних за користування грошовими коштами  у сумі 1495грн.71коп. та   інфляційні у сумі 5336грн.19коп.

Підставою спору в даній справі і предметом оскарження є питання щодо правомірності стягнення спірної суми з відповідача як заборгованості за спожиту електроенергію.

Звертаючись з позовом до суду позивач відповідно до розділів І, У, УІІІ Господарського процесуального кодексу України самостійно визначає предмет та підстави позову, які повинен довести, а суд - вирішити  спір по суті відповідно до фактичних обставин та норм чинного законодавства за своїм внутрішнім переконанням.

При цьому треба враховувати, що юридичною підставою для усіх видів цивільно-правової відповідальності є норма права, що була порушена, а фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є наявність певних умов, що у своїй сукупності утворюють склад цивільного правопорушення.

Господарським судом Донецької області зроблено висновок, з яким погоджується й судова колегія, про те, що позов заявлено необґрунтовано з того, що предметом позову є  сума боргу, яка утворилась внаслідок нарахування податку на додану вартість, тобто, основна сума заборгованості складає 20% нарахованого ПДВ на поставлену електроенергію, яка регламентується Законом України "Про податок на додану вартість", отже, ці  питання відносяться до податкових відносин. А до податкових відносин, відповідно до п.2 ст.1 Цивільного кодексу України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Поза увагою скаржника залишилось і те, що  відповідно до умов договору та додаткової угоди від 31.03.2005року у нього  не має прав вимагати  від свого контрагента  стягнення  сум донарахованого ПДВ в розмірі 20% за поставлену в оскаржуваний період продукцію.

Правомірним також є висновок господарського суду першої інстанції  щодо відмови у задоволені позову в частині стягнення з відповідача  3 % річних за користування коштами в сумі 1495 грн. 71 коп. та інфляційних в сумі 5336 грн. 19 коп., оскільки,  ці вимоги заявлені безпідставно, так як вони є  додатковим вимогами і підлягають стягненню лише у випадку задоволення позову про стягнення основного боргу. В даному випадку позивач не довів суду наявність боргу, в задоволені позову про стягнення основного боргу відмовлено, отож, право на додаткові вимоги відсутнє.

Доводи скаржника про те,  що судом першої інстанції  при ухвалені рішення не враховані положення Розділу 4  "Господарські зобов'язання" Господарського кодексу України, які регулюють господарсько-правові зобов'язання,  не можуть бути також прийняті судовою колегією до уваги, оскільки існує певний порядок як щодо встановлення факту порушення так й застосування наслідків.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статей 33,34 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини та факти, на які  вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку, позивачем не доведені  позовні вимоги, які випливають із договору на користування електричною енергією №14/20046000 від 05.05.02р.

За результатами апеляційного провадження судова колегія  дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлених фактичних обставин справи, а  також достатньо обґрунтував висновок щодо відмови у задоволені позову у зв'язку з недоведеністю. Підстав для скасування рішення суду від 14.06.2007року   не має, оскільки відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Донецької області ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України  витрати по  сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, судова   колегія Донецького апеляційного господарського суду,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Інвест" м.Донецьк  на рішення  господарського суду Донецької області   від  14.06.2007року  у справі №40/56 залишити без задоволення.

Рішення  господарського суду Донецької області   від 14.06.2007року  у справі №40/56 залишити без змін.

Головуючий          О.М.  Дзюба

Судді:          Н.В.  Акулова

Р.В.  Волков

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС