ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007 р.
№ 9/287-06

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача
- Некрасов О.О., Ревединський О.Г.,

відповідача
- Годованець Є.О.,

розглянувши  у  відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

ВАТ "Божедарівський елеватор"

на постанову
від 27.11.2006 Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі
№9/287-06

за  позовом
ВАТ "Божедарівський елеватор"

до
ТОВ "Правда"

про
стягнення 87471,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2006 (суддя Подобєд І.М.) позов задоволено –на підставі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України та ст.28 Закону України “Про зерно і ринок зерна в Україні” стягнуто  з відповідача 87471,41 грн. заборгованості за надані позивачем послуги по зберіганню, сушінню та очищенню переданого відповідачем зерна.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду   від 27.11.2006 (судді: Чоха Л.В., Лисенко О.М., Головко В.Г.) рішення скасовано, в позові відмовлено з мотивів відсутності укладення між сторонами додаткової угоди до договору №14-К/3Б/2004 від 21.10.2004, яка б регулювала порядок зберігання зерна з показниками, нижчими за обмежувальні кондиції (некондиційне  зерно), та розрахунки за таке зерно.

Сільськогосподарське  ВАТ "Божедарівський елеватор" в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення  залишити без змін, оскільки вважає, що приймаючи постанову від 27.11.2006 апеляційний суд фактично брав за основу  раніше розглянуту справу №39/254, предметом якої був договір складського зберігання зерна №14-К/3Б/2004, не звертаючи уваги на те, що ВАТ "Божедарівський елеватор" позовні вимоги пред’явлено зовсім по іншим підставам, а саме стягнення оплати за виконані роботи (прийняття, очищення, сушіння, зберігання, відвантаження) відбувається на підставі складських квитанцій. Досягнення між сторонами згоди по всім істотним умовам договору, на думку скаржника, підтверджується частково здійсненою відповідачем оплатою послуг в сумі 2000 грн.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет  правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції та  заслухавши пояснення присутніх  у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова –скасуванню із залишенням без змін рішення від 03.08.2006  з наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що:

Протягом листопада-грудня 2004 року позивач - ВАТ "Божедарівський елеватор" прийняв від відповідача - ТОВ "Правда" для зберігання, сушіння та очищення насіння кукурудзи загальною фізичною вагою 547,558 т (загальною заліковою вагою 354,040 т), середньою вологістю 38,03% та середньою сміттєвою домішкою - 11,97%, що підтверджується відповідними наявними в матеріалах справи складськими квитанціями: №1140 від 06.11.04р., №1123 від 07.11.04р., №1154 від 08.11.04р., №1175 від 09.11.04р., №1199 від 11.11.04р., №1238 від 12.11.04р., №1225 від 13.11.04р., №1246 від 15.11.04р., №1276 від 24.11.04р., №1281 від 26.11.04р., №1393 від 29.11.04р., №1401 від 30.11.04р., №1422 від 10.12.04р., №1425 від 13.12.04р., №1448 від 21.12.04р., №1484 від 22.12.04р.

Відповідно до ч.3 ст.957 Цивільного кодексу України письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчено складським документом.

Таким чином, внаслідок прийняття позивачем від відповідача на зберігання зазначеного товару - насіння кукурудзи, що було посвідчено виданими складськими квитанціями, слід вважати, що між сторонами був укладений договір складського зберігання.

Статтею 28 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні" передбачений обов'язок поклажодавця внести плату за зберігання зерна.

З урахуванням частково проведеної відповідачем оплати послуг 31.05.2005р. у загальній сумі 2000 грн. заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги по прийманню, сушінню, зберіганню і відвантаженню продукції на час розгляду даної справи становить 87471,41 грн.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним  чином відповідно до умов  договору.

Відповідач не виконав у добровільному порядку своїх зобов'язань перед позивачем по сплаті наданих йому позивачем послуг зберігання, сушіння та очищення зазначеного зерна кукурудзи, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача суми 87471,41 грн. вартості цих послуг і робіт - є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи відповідача відхилено судом з тих підстав, що за змістом ч.3 ст. 957 Цивільного кодексу України, письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчено складським документом.

Згідно положень ст.ст.11, 509  Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є інші юридичні факти.

Отже, підписання сторонами також договору складського зберігання зерна №14-К/3Б/2004 від 21.10.2004, який в подальшому був визнаний неукладеним рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2005 у справі  №39/254, не виключає можливість виникнення між сторонами господарських правовідносин, зокрема, зобов'язань за договором складського зберігання з інших підстав, ніж безпосередньо з договору №14-К/ЗБ/2004 від 21.10.2004.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2005 у справі №39/254, яке набрало законної сили на час розгляду даної справи, дійсно відмовлено у позові ВАТ "Божедарівський елеватор" до відповідача про стягнення заборгованості за послуги зберігання зерна, оскільки судом визнаний неукладеним між сторонами письмовий договір складського зберігання зерна №14-К/3Б/2004 від 21.10.2004, наявністю зобов’язань за яким позивачем  обґрунтовувались позовні вимоги до відповідача, але ці обставини не можуть бути перешкодою для позивача у пред'явленні іншого позову про той же предмет спору, але  з інших підстав.

Скасовуючи первісне рішення  та приймаючи нове рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Згідно пунктів 4.4, 4.5 договору складського зберігання зерна №14-К/3Б/2004 від 21.10.2004, зерновий склад приймає від поклажедавця зерно фактичної якості, але не гірше обмежувальних кондицій, встановлених ДСТУ 13634-90 "Кукурудза. Вимоги при заготовках та поставках". Прийняття  на зберігання  зерна  з  показниками,     гіршими   за обмежувальні  кондиції здійснюється  зерновим  складом  тільки  за умови  укладання   із   поклажедавцем   додаткової   угоди   до   цього      договору   із зазначенням порядку зберігання і розрахунків за таке зерно, (а.с.144-146).  Але додаткову угоду сторонами не укладено.

Приймаючи до уваги, що сторони при укладенні договору № 14-К/3Б/2004 від 21.10.2004 року не узгодили порядок зберігання і розрахунки за некондиційне зерно, господарський суд Дніпропетровської області в рішенні від 28.10.2005 року по справі №39/254 визнав, що він є неукладеним і відмовив позивачу в стягненні оплати за виконані роботи згідно умов договору.

По даній справі позивач просить стягнути оплату за виконані роботи (приймання, очищення, сушіння, зберігання, відвантаження) згідно квитанцій, які, як він вважає, є договорами складського зберігання.

Але, як вказано в квитанціях, вони видавалися на підставі договору складського зберігання і в них, як і в договорі, не оговорені порядок зберігання і розрахунки за доробку некондиційного зерна.

Оскільки у договорі та у квитанціях відсутні істотні умови договору, такі договори є неукладеними. Наслідки визнання договору неукладеним такі, як і при визнанні договору недійсним. Отже, з заявлених правових підстав позов задоволенню не підлягає.

Проте, колегія не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду   від 29.12.2005 у справі №39/254 між тими ж сторонами встановлено факт прийняття позивачем зерна кукурудзи на зберігання  не за умовами договору №14-К/3Б/2004, а з інших підстав. Зазначений факт в силу вимог ч.2 ст.35 ГПК України не  підлягає доведенню при вирішенні даного спору.

За таких обставин визнання вказаного договору неукладеним в судовому порядку не позбавляє позивача права звернутися з вимогою до поклажедавця про оплату наданих ним послуг по зберіганню зерна з інших підстав, чим спростовується висновки апеляційного суду про можливість стягнення зазначеної плати виключно в разі укладення додаткової угоди  до договору №14-К/3Б/2004. При цьому  колегія враховує, що обов’язок позивача з метою збереження  зерна  вживати заходів по  його очищенню та  сушінню прямо передбачено ст.24 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами фактично виникли зобов’язальні відносини, пов’язані з наданням послуг по зберіганню зерна, хоча відповідний договір оформлений письмово не був.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків встановлені ст.11 Цивільного кодексу України, за змістом якої вони виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Отже, місцевим господарським  судом встановлено, що між сторонами виникли відносини зобов'язального характеру, що вбачається з встановлених судом обставин прийняття відповідачем зерна на зберігання, про що видано відповідні квитанції (ч.3 ст.957 ЦК України). Вказані обставини апеляційним судом при прийнятті оскаржуваної постанови не спростовані.

За загальним правилом, визначеним ст.208 ЦК України правочин між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Між тим, за приписами ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину,  яка встановлена  законом, не    має наслідком    його  недійсність,    крім    випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

З наведеного вбачається, що сторони не позбавлені права на підтвердження факту наявності зобов'язальних правовідносин посилатись на інші докази, ніж договір.

Таким чином, дослідивши та оцінивши у сукупності зібрані у справі письмові докази, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.32-34, 43 ГПК України та враховуючи положення вищенаведених норм матеріального права, дійшов обрунтованого висновку щодо виникнення між сторонами зобов’язань зі збереження майна.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до вказівок, зокрема, договору; одностороння відмова від виконання зобов'язання за загальним правилом не допускається.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визнав заявлені позовні вимоги обрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на преюдиційність рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.10.2005 у справі №39/254 не заслуговують на увагу, оскільки зазначеним рішенням спростовуються факт виникнення правовідносин за договором №14-К/3Б/2004 від 04.11.2004, який не є предметом дослідження в справі№9/287-06, підстави позову у якій є іншими.

З огляду на те, що підставою скасування рішення від 03.08.2006 судом апеляційної інстанції стало помилкове застосування останнім норм ч.3 ст.957 ЦК України, ст.35 ГПК України та водночас  незастосування ст.ст.11,  526 ЦК України, ст.193 ГК України та ст.28 Закону України "Про зерно і ринок зерна в Україні", а встановлені судом першої інстанції обставини виникнення між сторонами зобов’язань зі збереження зерна та неоплати наданих позивачем послуг не спростовано апеляційним господарським судом, то первісне рішення про задоволення позову є правомірним та відповідає фактичним обставинам справи.

Зважаючи на вищенаведене колегія вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського ВАТ "Божедарівський елеватор" задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.11.2006 у справі №9/287-06 скасувати, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2006 у даній справі залишити без змін.

Витрати по сплаті позивачем держмита  за подання  касаційної скарги покласти на відповідача.

Наказ доручити видати господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий, суддя                                                                                                      В.Овечкін

Судді:                                                                                                                     Є. Чернов

В. Цвігун