СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

24 вересня 2007 року
Справа № 20-3/177-1/022

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Дугаренко О.В.,

суддів                                                                      Градової О.Г.,

Фенько Т.П.,

секретар судового засідання                                        Суровикіна М.С.

за участю представників сторін:

позивача: Гінтєр К.В. дов. № 1588/9/10-036 від 30.05.07,

відповідача 1: Заєць С.А., дов. б/н від 14.06.07,

відповідача 2: не з'явився,

прокурор: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової адміністрації у місті Севастополі на постанову господарського суду міста Севастополя (суддя  Алсуф'єв В.В.) від 03 липня 2007 року по справі № 20-3/177-1/022

за позовом           Державної податкової адміністрації у місті Севастополі (вул. Кулакова, 56,Севастополь,99011)

до           Приватного підприємства "Спецфинстрой" (вул. Костомарівська, 1/46,Севастополь,99011)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дінал" (вул. Ген. Наумова, 23-б,Київ 115,03115)

за участю  Прокурор міста Севастополя  (вул. Павличенко, 1,Севастополь,99000)

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Постановою місцевого господарського суду (суддя Алсуф’єв В.В.) від 03 липня 2007 року у справі № 20-3/177-1/022 ,  в задоволенні позову Державної податкової адміністрації в місті Севастополі до Приватного підприємства „Спецфинстрой”, Товариства з обмеженою відповідальністю „Дінал”, за участю Прокурора міста Севастополя про визнання угоди недійсною,  відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач 13 липня 2007 року подав заяву про апеляційне оскарження. Апеляційну скаргу позивач подав 06 серпня 2007 року.

У судове засідання, призначене на 24 вересня 2007 року представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „Дінал”, не з’явився.  про дату та місце розгляду справи сповіщався, однак в матеріалах справи є поштові повернення процесуальних документів, що надсилалися відповідачу, у зв’язку з його вибуттям з попередньої адреси.  Прокурор у судове засідання не з’явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Представник позивача у судовому засідання підтримала апеляційну скаргу, вказуючи на те, що постанова суду першої інстанції прийнята при невідповідності викладених в неї висновків фактичним обставинам справи з порушенням норм матеріального права, у зв’язку з чим підлягає скасуванню в апеляційному порядку.

Представник відповідача, Приватного підприємства „Спецфинстрой”, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні, у зв’язку з відрядженням судді Волкова К.В. його було замінено на суддю Фенько Т.П., на підставі розпорядження керівництва суду.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах апеляційної скарги відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України встановила наступне.

З 21 березня 2006 року по 03 вересня 2006 року позивачем по справі була проведена позапланова виїзна документальна перевірка Відповідача 1 з питань взаємовідносин з Відповідачем 2 за період з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2003 року. Результати перевірки були оформлені відповідним актом про її результати №581/10/35-004/30503992 від 10.04.2006.

В ході проведення перевірки встановлено, що Відповідач 1 придбав у Відповідача 2 в квітні-травні 2003 року електроприлади та електрообладнання. У зв’язку з придбанням вказаних товарно-матеріальних цінностей Відповідачем 2 були виписані податкові накладні №86, 87, 88 від 25 квітня 2003 року, №89 від 28 квітня 2003 року, №90 від 29 квітня 2003 року, №№91, 92, 96 від 30 квітня 2003 року, №115 від 15 травня 2003 року, №119 від 29 травня 2003 року на загальну суму 601.248,71 грн., в тому числі податок на додану вартість –100.208,14 грн. Відповідач 1 здійснив оплату отриманого товару шляхом перерахування грошових коштів на рахунки Відповідача 2, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, що додані до позовної заяви.

Рішенням місцевого суду Святошинського району м. Києва від 26 квітня 2005 року визнані недійсними установчі документи Відповідача 2 з моменту реєстрації –05 грудня 2002 року, його свідоцтво платника податку на додану вартість з моменту видачі –25 грудня 2002 року. Однак, зазначене рішення,  скасовано ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2006 року, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами розгляду цієї справи ухвалою місцевого суду Святошинського району м. Києва від 24 квітня 2007 року закрито провадження у справі у зв’язку з тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 29 червня 2006 року, яке набрало чинності, припинена діяльність Відповідача 2. Ця ухвала набрала законної сили 04 травня 2007 року, про що зроблена відмітка на копії, наданої місцевим судом Святошинського району м. Києва.

Згідно з  витягом від 19 березня 2007 року за вих.№13-1423, наданим Головним управлінням статистики у м. Києві, у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України Відповідач 2 значиться.

Колегія суддів, заслухавши пояснення  представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

На момент укладення договору, спірні правовідносини були врегульовані нормами Цивільного кодексу Української РСР (Закон №1540-VI від 18.07.1963; далі по тексту –ЦК УРСР), який втратив чинність з 01.01.2004,  відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України (Закон України №435-ІV від 16.01.2003, далі по тексту  –ЦК України), що набрав чинність з зазначеної вище дати. Оскільки договір укладено до набрання чинності ЦК України, відповідність його законодавству має перевірятись з урахуванням діючих на момент його укладення норм, але щодо прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності застосовуються положення зазначеного Кодексу.

Зі змісту статті 49 ЦК УРСР випливає, що недійсною є угода, яка укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, а можливість застосування відповідних правових наслідків пов’язується з наявністю умислу у сторін за такою угодою і виконанням ними укладеної угоди. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”  встановлено, що дія статті 49 ЦК УРСР поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто, порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. Аналогічні положення містяться у пункті 11 Роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12 березня 1999 року №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”.

Колегія суддів зазначає, що факт визнання установчих документів недійсними без доведеності наявності у відповідачів (або одного з відповідачів) при укладенні угоди мети, суперечної інтересам держави і суспільства, наявності у відповідачів (або одного з відповідачів) умислу, спрямованого на порушення інтересів держави по оскаржуваній угоді, документального підтвердження факту заподіяння відповідачами шкоди державі, а також доведеності  наявності причинного зв’язку між діями відповідачів (або одного з відповідачів) та заподіяною шкодою, не є достатньою підставою для визнання угоди недійсною.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач не звернув увагу на те, що ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не містить такі публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди, які були встановлені статтею 49 ЦК УРСР. За змістом частини другої статті 5 ЦК України цей Кодекс має зворотну дію у часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

З 1 січня 2004 року публічно-правові санкції визнання недійсною угоди, укладеної з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а саме: стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою –із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання. Стаття 208 Господарського кодексу України (далі  по тексту –ГК України) за предметом регулювання та встановленими наслідками співпадає зі статтею 49 ЦК УРСР, тобто, може бути визначена позивачем як матеріально-правова підстава позовних вимог в частині стягнення з відповідачів відповідних грошових сум. Оскільки санкції, передбачені частиною першою статті 208 ГК України, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених статтею 250 ГК України.

Керуючись статтями 24, 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової адміністрації у місті Севастополі залишити без задоволення.

Постанову господарського суду міста Севастополя від 03 липня 2007 року у справі № 20-3/177-1/022 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                        О.В. Дугаренко

Судді                                                                      О.Г. Градова

Т.П. Фенько