ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 квітня 2007 р.

№ 17-30-27/70-05-1901

Колегія суддів Вищого господарського суду України у
складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Савенко Г.В.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

акціонерного товариства
"Мезон" (далі Товариство)

та касаційну скаргу

суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі Підприємець)

на постанову

Одеського апеляційного
господарського суду

від

13.02.07

у справі

№ 17-30-27/70-05-1901

господарського суду

Одеської області

за позовом

Підприємця

до

Товариства,
Білгород-Дністровського
міжміського бюро технічної інвентаризації (далі Бюро),

третя особа без самостійних
вимог:

регіональне відділення Фонду
державного майна України по Одеській області (далі Відділення фонду),

про

визнання угоди дійсною, визнання
права власності та зобов'язання зареєструвати право власності,

та за позовом третьої особи з
самостійними вимогами

Затоківської селищної ради (далі
Рада)

до

Підприємця,
Товариства,
Фонду
державного майна України (далі Фонд)

про

визнання договору купівлі-продажу
майна недійсним,

за участю:

прокуратури Одеської області
(далі Прокуратура),

В засіданні взяли участь представники

- Підприємця:

ОСОБА_2 (за дов. НОМЕР_1 від
24.04.07); ОСОБА_3
(за дов. НОМЕР_2 від 14.06.06).

- Товариства:

не з'явились;

- Бюро:

не з'явились;

- Відділення фонду:

не з'явились;

- Фонду:

Янів Г.А. (за дов. № 36 від
12.01.07);

- Ради:

Леонов О.Г. (за дов. № 3/01-24-3
від 05.01.07);

- Прокуратури:

Громадський С.О. (прокурор відділу
Генеральної прокуратури України, посвідчення № 76 від 10.02.05).

Відводів складу колегії суддів не
заявлено.

За згодою представників сторін,
відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.04.07 було оголошено
лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду
України.

Рішенням від 14.03.05
господарського суду Одеської області (суддя Семенюк Г.В. ) позовні вимоги
Підприємця задоволено.

Угоду купівлі-продажу комплексу
будівель та споруд бази відпочинку “Бриз”, оформлену договором купівлі-продажу
майна (капітальних будівель, споруд та обладнання) від 04.12.02, укладену між
Підприємцем та Товариством, визнано дійсною.

За Підприємцем визнано право
власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку “Бриз”, що складається
із: столової (літ. “А”), магазину-кафе (літ. “Б”), столярного цеху (літ. “В”),
складу (літ. “Г ”), будиночку відпочинку (літ. “Д”), спального корпусу (літ.
“Е”), котеджів (літ. “Ж-И”), котеджу (літ. “Л”), бару (літ. “М”), спального
корпусу (літ. “Н”), щитової (літ. “О”), душової (літ. “П” ), вбиральні (літ.
“Р”), адміністративного корпусу (літ. “С”), прохідної (літ. “Т”), будиночків
відпочинку (літ. “У-Щ”), господарського блоку (літ. “Є”), споруд № 1-5,
розташованих за адресою: 67772, Україна, Одеська область,
Білгород-Дністровський район, смт.Затока, станція Каролино-Бугаз.

Бюро зобов'язано зареєструвати за
Підприємцем, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3,
право власності на комплекс будівель та споруд бази відпочинку “Бриз”, що
складається із: столової (літ. “А”), магазин-кафе (літ. “Б”), столярного цеху
(літ. “В”), складу (літ. “Г”), будиночку відпочинку (літ. “Д”), спального
корпусу (літ. “Е”), котеджів (літ. “Ж-И”), котеджу (літ. “Л”), бару (літ. “М”),
спального корпусу (літ. “Н” ), щитової (літ. “О” ), душової (літ. “П” ),
вбиральні (літ. “Р”), адміністративного корпусу (літ. “С”), прохідної (літ.
“Т”), будиночків відпочинку (літ. “У-Щ”), господарського блоку (літ. “Є”),
споруд № 1-5, розташованих за адресою: 67772, Україна, Одеська область,
Білгород-Дністровський район, смт.Затока, станція Каролино-Бугаз.

З Товариства на користь Підприємця
стягнуто 42,50 грн. державного мита та 59,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

З Бюро на користь Підприємця
стягнуто 42,50 грн. державного мита та 59,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 16.03.06 Вищого
господарського суду України касаційну скаргу Ради задоволено.

Рішення від 14.03.05 господарського
суду Одеської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до
господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи,
ухвалою від 21.12.06 господарського суду Одеської області (суддя Зуєва Л.Є.)
задоволено клопотання Підприємця та на підставі п. 1-1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України за відсутністю предмета спору припинено
провадження по справі в частині позовних вимог про визнання дійсним договору
купівлі-продажу від 04.12.02 та про визнання права власності.

Рішенням від 21.12.06
господарського суду Одеської області (суддя Зуєва Л.Є.) у задоволенні позову
Ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.12.02, укладеного
між Товариством та Підприємцем відмовлено.

Рішення місцевого господарського
суду мотивовано тим, що Рада є неналежним позивачем у цій справі, оскільки не є
суб'єктом права власності на базу відпочинку "БРИЗ", на захист якого
подано позов. Суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність
матеріалами справи в чому конкретно допущено порушення законних прав та
інтересів Ради при укладанні угоди купівлі-продажу спірної бази відпочинку.

Постановою від 13.02.07 Одеського
апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого
-Колоколова С.І, суддів -Разюк Г.П., Петров М.С.) апеляційну скаргу Ради
задоволено частково. Ухвалу від 21.12.06 господарського суду Одеської області
скасовано.

У задоволенні позовних вимог
Підприємця про визнання дійсною угоди, оформлену договором купівлі-продажу
майна бази відпочинку "БРИЗ" (капітальних будівель, споруд та
обладнання) від 04.12.02, укладену між Підприємцем і Товариством, та про
визнання права власності на будівлі та споруди бази відпочинку "БРИЗ"
-відмовлено.

Договір купівлі-продажу будівель та
споруд бази відпочинку "БРИЗ" від 04.12.02, укладений між Підприємцем
та Товариством, визнано недійсним.

Товариство зобов'язано повернути
Підприємцю 140 000,00 молдавських лей.

Підприємця зобов'язано повернути
Фонду базу відпочинку "БРИЗ", що складається із: столової (літ.
"А"), магазину-кафе (літ. "Б"), столярного цеху (літ.
"В"), складу (літ. "Г"), будиночку відпочинку (літ.
"Д"), спального корпусу (літ. "Е"), котеджів (літ. "Ж-И"),
котеджу (літ. "Л"), бару (літ. "М"), спального корпусу (літ."Н"),
щитової (літ. "О"), душової (літ. "П"), вбиральні (літ.
"Р"), адміністративного корпусу (літ. "С"), прохідної (літ.
"Т"), будиночків відпочинку (літ. "У-ІІІ"), господарського
блоку (літ. "Є"), споруд № 1-5, розташовану за адресою: 67772,
Україна, Одеська області, Білгород-Дністровський район, смт.Затока, станція
Кароліно-Бугаз.

Рішення від 21.12.06 господарського
суду Одеської області залишено без змін, а апеляційну скаргу Ради в цій частині
-без задоволення.

При винесенні постанови апеляційним
судом було враховано те, що реєстрація права власності на спірне майно була
здійснена Бюро на підставі рішення від 14.03.05 господарського суду Одеської
області, яке в подальшому було скасовано постановою Вищого господарського суду
України від 16.03.06. При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що мирова
угода судом не затверджувалась, а спір продовжував існувати, оскільки свої
вимоги на спірне майно заявили треті особи у справі. Апеляційний суд прийшов до
висновку про те, що оскільки право власності на спірну базу відпочинку не було
оформлено в установленому законом порядку ні Товариством, ні Республікою
Молдова, то воно перейшло до держави України в особі Фонду, а тому у Товариства
не було правових підстав для укладення спірного договору.

Не погоджуючись з постановою
апеляційної інстанції, Підприємець та Товариство звернулись до Вищого
господарського суду України з касаційними скаргами вважаючи, що при прийнятті
оскарженої постанови допущено порушення вимог матеріального та процесуального
законодавства.

Скаржники вважають, що апеляційною
інстанцією, при розгляді справи не було дотримано вимоги ст.ст. 1, 2, 41
Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності між сторонами
господарського спору, та не здійснені заходи по дотриманню вимог щодо рівності
сторін.

На думку скаржників, судові
інстанцій безпідставно залучили до розгляду справи Фонд та його регіональне
відділення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про наявність права
власності вказаних органів на спірне майно.

Також, скаржники вказують на
порушення прав Товариства та Бюро щодо їх участі у розгляді справи, оскільки їх
належним чином не було повідомлено про розгляд справи в апеляційній інстанції.

Крім того, на думку скаржників,
судовою інстанцією допущенні порушення вимог ст. 49 Цивільного кодексу УРСР,
оскільки матеріалами справи не підтверджено наявності порушень інтересів
держави.

Скаржники вважають, що апеляційною
інстанцію при прийнятті оскарженого судового рішення не було надано правової
оцінки правовідносинам, які виникли між сторонами, а тому такий процесуальний
документ підлягає частковому скасуванню.

Фонд, Відділення фонду, Рада та
Прокуратура повністю заперечують щодо доводів скаржників та просять залишити
оскаржену постанову без змін, а касаційні скарги -без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
касаційні скарги, відзиви на касаційні скарги, заслухавши пояснення
представника сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального
та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України
дійшла до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями на підставі матеріалів справи, Підприємець звернувся з позовом до
господарського суду Одеської області до Товариства та Бюро про визнання угоди
дійсною, визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право
власності.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що позовні вимоги Підприємець мотивує тим, що він з
квітня 2000 року орендував майно бази відпочинку "БРИЗ", яка
розташовано за адресою: смт.Затока, станція Кароліно-Бугаз,
Білгород-Дністровського району Одеської області, а в листопаді 2002 року ним
було подано заяву власнику майна (Товариству) про укладання договору
купівлі-продажу комплексу будівель та споруд вказаної бази відпочинку. Також,
встановлено, що Підприємець стверджує, що відповідно до протоколу № 05/О-27-1
від 29.11.02 він став переможцем торгів по продажу вказаного майна, в зв'язку з
чим Товариством було прийнято рішення про укладання договору купівлі-продажу
комплексу будівель та споруд бази відпочинку "БРИЗ" за 100 000,00
молдавських лей, з урахуванням чого 04.12.02 сторони уклали договір купівлі-продажу
згідно з яким до Підприємця перейшло право власності на будівлі та споруди бази
відпочинку "БРИЗ" (далі База відпочинку). Крім того, попередніми
судовими інстанціями встановлено, що Підприємець вказує на ту обставину, що
коли він в грудні 2004 року звернувся до Бюро для реєстрації права власності
придбаного майна, йому було відмовлено у державній реєстрації права власності в
зв'язку з тим, що вказаний договір купівлі-продажу нотаріально не засвідчений.
Вважаючи, що дана відмова порушує його право, як власника майна, Підприємець
звернувся до господарського суду з зазначеними позовними вимогами.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що скасовуючи ухвалу про припинення
провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства про визнання
дійсним договору купівлі-продажу від 04.12.02 та про визнання права власності
на комплекс будівель та споруд Бази відпочинку на підставі п. 1-1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція правомірно
прийшла до висновку, що припиняючи провадження по справі за відсутністю
предмета спору, місцевий господарський суд не взяв до уваги той факт, що
реєстрація права власності відповідного майна, здійснена Бюро на підставі
рішення від 14.03.05 господарського суду Одеської області, проте таке рішення
було скасовано постановою від 16.03.06 Вищого господарського суду України, а
тому на час прийняття оскаржуваної ухвали відповідний спір про право власності
продовжував існувати, незважаючи на те, що Бюро було видано свідоцтво на право
власності.

Також, касаційна інстанція вважає
правомірним висновок апеляційної інстанції про те, що процесуальний документ
щодо визнання Товариством позовних вимог Підприємцем, не може бути взято до
уваги оскільки місцевим судом допущено порушення ч. 1 ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України щодо затвердження мирової угоди, у зв'язку з
тим, що до господарського суду надійшла заява про укладання мирової угоди лише
від Товариства, а від інших учасників процесу вона не надходила і ця угода не
затверджена судом.

Крім того, як зазначалось, на
момент прийняття місцевим господарським судом зазначеної ухвали, предмет спору
фактично продовжував існувати, а відтак на підставі ч. 6 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, господарський суд повинен був вирішити позовні
вимоги Підприємця в частині визнання договору купівлі-продажу від 04.12.02
дійсним або недійсним та визнати чи не визнати право власності на будівлі та
споруди Бази відпочинку.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає правомірним застосування апеляційною
інстанцією до правовідносин, які склалися під час укладання спірного договору
купівлі продажу, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу
України (в редакції від 16.01.03), який набрав чинності з 01.01.04 та ч. 1 ст.
47 Цивільного кодексу УРСР, оскільки вказаними нормативними документами
регулювалися правовідносини щодо власності на нерухоме майно, яке підлягало
нотаріальному посвідченню у відповідності до вимог укладеного договору.

Також правомірним є застосування
Закону України "Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом
Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності
та Протоколу між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Молдова про
внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про
взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994
року" від 12.07.01 № 2666-ІІІ, яким ратифіковано Угоду між Урядом України
та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин
власності, підписану у м. Києві 11 серпня 1994 року, та Протокол між Кабінетом
Міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між
Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та
регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року, підписаний у м.Києві 27
квітня 1999 року.

Разом з тим, колегія судів Вищого
господарського суду України вважає, що апеляційною інстанцією при визнані права
власності за третьою особою по справі не надана правова оцінка питанню
виникненню права власності на спірне майно, враховуючи вимоги Закону України
"Про власність" та порядок фінансування будівництва об'єкту
нерухомості до 1991 року.

Також, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що з урахуванням вимог ст. 83
Господарського процесуального кодексу України, у апеляційного суду не було
правових підстав виходити за межі позовних вимог та визнавати право власності
на спірне майно за Україною в особі Фонду, та за власною ініціативою визнавати
договір недійсним, застосувавши при цьому реституцію на користь Фонду.

Вирішуючи питання про право
власності на об'єкт нерухомості судові інстанції не залучили представників
Республіки Молдова до участі у розгляді справа щодо майна, яке розташовано на
Базі відпочинку.

Так, колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що за змістом ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України якщо подані сторонами докази є недостатніми,
господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій
незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення
спору. А відповідно до ст. 30 Господарського процесуального кодексу України в
судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств,
установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі
пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право
знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати
участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись
до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та
обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій
формі.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського
суду України звертає увагу, що відповідно до ст. 2 Угоди між Урядом України та
Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин
власності (ратифікована Законом України від 12.07.01 № 2666-III), кожна із
Сторін визнає право власності іншої Сторони, її громадян та юридичних осіб по
відношенню до розташованих на її території підприємств, установ, організацій та
інших об'єктів (філіали, долі, паї, акції та інше майно), включаючи об'єкти
соціально-культурної сфери (санаторії, санаторії-профілакторії, будинки і бази
відпочинку, пансіонати, готелі і кемпінги, туристичні бази, дитячі оздоровчі
заклади), що перебували на 1 грудня 1990 року у віданні органів державного
управління іншої Сторони, а також були власністю інших юридичних осіб, у майні
яких відсутня державна частка, та фізичних, за винятком об'єктів, що збудовані
з метою ліквідації наслідків форс-мажорних обставин.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що апеляційна інстанція, роблячи висновок
про відсутність правовстановлюючих документів на Базу відпочинку, не надала
належної правої оцінки наявності справи про банкрутство Товариства та порядку
виконання рішення суду по цьому питанню, також не було визначено особу яка мала
право укладати угоду в процесі розгляду справи про банкрутство.

Водночас, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що судові інстанції обґрунтовано дійшли до
висновку про те, що Рада не визначила та не обґрунтувала в чому конкретно
полягає порушення її права та інтересів при укладанні спірної угоди, у зв'язку
з чим у задоволенні її вимог було відмовлено.

При цьому, колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно до вимог ст. 1
Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (зокрема іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому
порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право
звертатися до господарського суду згідно із встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів. При цьому позивач самостійно визначає та
обґрунтовує в позовній заяві, в чому конкретно полягає порушення його прав та
інтересів. Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б
свідчили про порушення прав і охоронюваних законом інтересів Ради з боку
відповідачів при укладанні договору купівлі-продажу Бази відпочинку.

Крім того, попередніми судовими
інстанціями не було враховано, що вимога про зобов'язання Бюро зареєструвати
право власності на майно має розглядатися окремо, в порядку адміністративного
судочинства, а тому судами в цій частині порушено норми процесуального права.

Щодо інших порушень норм
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає
увагу на те, що ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950
року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 №
475/97-ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд
при визначенні її громадянських прав і обов'язків незалежним і безстороннім
судом, створеним відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону
України "Про судоустрій України" ніхто не може бути позбавлений права
на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в
суді будь-якого рівня.

Так, колегія суддів Вищого
господарського суду України звертає увагу, що відповідно до п.п. 2, 4 ч. 3 ст.
129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх
учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін
та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені
в ст. 42 (Рівність перед законом і судом) та 43
(Змагальність) Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими
правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду
доказами, для чого господарський суд створює їм необхідні умови для
встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування
законодавства. При цьому, забезпечення участі сторін та інших процесуальних
осіб у судовому процесі покладається на господарський суд.

Відповідно до Законів України від
19.10.00 № 2052-III та № 2051-III з 26.11.00 для України набрали чинності
Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах (Гаага, 1965) і Конвенція про отримання за
кордоном доказів з цивільних і торгових справ (Гаага, 1970) із заявами та
застереженнями. Цими заявами і застереженнями передбачено, зокрема, що названим
у конвенціях центральним органом в Україні є Міністерство юстиції України, яке
складає підтвердження про вручення документів і забезпечує передачу документів
у цивільних або комерційних справах центральному органу юстиції іншої держави.

За змістом ст. 15 Конвенції про
вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або
комерційних справах, ратифікованої Законом України від 19.10.00 № 2052-III,
якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон
з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не
з'явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено,
що: a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом
запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам,
які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто
відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією
Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка
були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Водночас, кожна Договірна Держава
може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може
постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення
або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a)
документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з
дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для
даної справи і який становить щонайменше шість місяців, с) не було отримано
будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його
через компетентні органи запитуваної Держави.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні
рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в
контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку
необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

У зв'язку з зазначеним, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що без належної уваги та
правової оцінки з боку суду першої та апеляційної інстанцій залишилися такі
обставини, як дійсний обсяг робіт виконаних щодо об'єкту оренди, та
домовленість сторін за договором щодо порядку компенсації затрачених грошових
коштів, витрачених на поліпшення орендованого об'єкту за погодженням з Фондом,
а також питання включення орендованого майна до переліку об'єктів, що
підлягають приватизації шляхом викупу. Належне з'ясування та оцінка судом цих
та інших обставин, які мають істотне значення, є необхідними для правильного
вирішення даного спору.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що скаржники в касаційних скаргах
стверджують факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія
суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не
віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку
судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених
фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми
інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не
має права встановлювати або

вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про
судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним
законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або
додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають
скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до господарського суду міста
Севастополя.

Під час нового розгляду справи
господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі
передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення
обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у
відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11110 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу акціонерного
товариства "Мезон" б/н від 12.03.07 та касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 б/н від 19.02.07
задовольнити частково.

Ухвалу від 21.12.06 господарського
суду Одеської області, рішення від 21.12.06 господарського суду Одеської
області та постанову від 13.02.07 Одеського апеляційного господарського суду по
справі № 17-30-27/70-05-1901 господарського суду Одеської області скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Г.Савенко

І.Ходаківська