ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.03.07                                                                                               Справа №26/216/06-19/205/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі: Шерник О.В.

За участю представників позивача: Липняк Я.В. – дов. №б/н від 14.08.06р., Романов О.В. – дов. №25/01-06 від 24.01.06р.

представників відповідача: Помазанов В.І. – дов. №25/12-06 від 25.12.06р., Дуднік Т.В. – дов. №25/12-06/1 від 25.12.06р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства “ААА”, м. Запоріжжя

на рішення  господарського суду Запорізької області від 29.12.2006р. у справі  № 26/216/06-19/205/06

за позовом: Відкритого акціонерного товариства “Василівський завод технологічного обладнання”, м. Василівка Запорізької області

до відповідача: Приватного підприємства “ААА”, м. Запоріжжя

про визнання договору неукладеним та стягнення 50000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно – апаратного комплексу «Діловодство суду».

Розпорядженням Голови Запорізького апеляційного господарського суду №696 від 13.03.2007р. справа №26/216/06-19/205/06 передана для розгляду колегії суддів у складі: Головуючий суддя: Антонік С.Г. (доповідач); судді: Юхименко О.В., Яценко О.М.

Колегія суддів прийняла справу до провадження.

За згодою представників сторін у судовому засіданні 13.06.2007р. оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.12.06р. у справі №26/216/06-19/205/06 (суддя Даценко Л.І.) позов ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” задоволений. Визнаний неукладеним договір поставки №05-01.12 від 01.12.05р. Визнано недійсною додаткову угоду від 01.12.05р. до договору поставки №05-01.12 від 01.12.05р. Стягнуто з ПП «ААА» на користь позивача безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 50000грн., а також 250грн. державного мита та 59грн.  витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

Рішення господарського суду мотивоване ч.2 ст.180 Господарського кодексу України, ч.1 ст.638 ЦК України, на підставі яких договір поставки №05-1.12 від 01.12.05р. визнаний неукладеним, оскільки сторонами при його укладенні не досягнуто істотних умов договору, а саме: не зазначена кількість поставляє мого товару, ціна товару. Кількість та ціна товару були зазначені у додатковій угоді до договору, проте відповідно до висновку Науково – дослідного експертно – криміналістичного центру при УМВС України в Запорізькій області визначено, що вона підписана не керівником підприємства позивача. Тому на підставі п.2 ст.83 ГПК України та з урахуванням положень ч.11 ст.17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» судом визнано недійсною додаткову угоду від 01.12.05р. до договору поставки. На підставі ст.216 ЦК України проведено двосторонню реституцію шляхом повернення ПП «ААА» позивачу безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 50000грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПП «ААА» звернулося з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного господарського суду, просить скасувати рішення господарського суду  Запорізької області, прийняти інше рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі заявник в обґрунтування своїх доводів посилається на неповне з’ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вказує, що господарський суд не звернув увагу на те, що ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” виконав умови укладеного договору, а саме, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача суму передплати та, як наслідок цього, прийняв умови спірного договору та своїми діями підкреслив визнання договору укладеним. Вважає, що єдиним, чого міг вимагати позивач у даній справі, це спонукання до негайного виконання умов укладеного договору контрагентом. Прийнявши рішення по даній справі, господарський суд Запорізької області позбавляє можливості ПП «ААА» виконати договір зі своєї сторони, а саме провести постачання товару.

Представники ПП «ААА» у судовому засіданні підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі. На запит суду пояснили, що на даний час відповідач не може виконати умови договору, тобто поставити брухт.

ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” у поясненнях на апеляційну скаргу та його представники у судовому засіданні вказали на законність та обґрунтованість винесеного судом рішення. Просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України , апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при винесенні рішення суду,  знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – зміні з наступних підстав:

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами 01.12.05р. укладено договір поставки №05-01.12, відповідно до п.1.1. якого ПП «ААА» зобов’язалось поставити товар, а ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” прийняти та оплатити товар: брухт та відходи алюмінію в порядку та строки, обумовлені даним договором.

При цьому у п.2.1 договору не було зазначено про загальну кількість поставляємого товару. Пунктом 5.1 договору встановлено, що ціна за одну тону товару відображається у накладних.

Відповідно до п.3.3. договору право власності покупця на партію товару виникає з моменту відвантаження товару на склад покупця. А п.5.2 договору сторонами узгоджено, що оплата за поставлені автотранспортом партії товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням у безготівковій формі на розрахунковий рахунок постачальника на підставі 100% вартості фактично поставленої кількості товару у строк не пізніше п’яти банківських днів з моменту надання покупцю документів, що підтверджують передачу товару.

01.12.05р. між сторонами у справі було укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони домовились, що поставка товару повинна бути здійснена до 31.12.06р. При цьому товар поставляється партіями по 2,5 тони після здійснення покупцем 100% передплати за партію товару на розрахунковий рахунок продавця.(а.с.16).

Пунктом 1.5 Додаткової угоди встановлено, що у разі неможливості виконання поставки у строк до 31.12.06р., сторони домовились здійснити взаєморозрахунок у відповідності з п.7.2 Договору поставки від 01.12.06р., яким передбачено повернення протягом 10 днів поставником грошових коштів, отриманих від покупця, а також сплата штрафних санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, платіжним дорученням від 07.12.05р. №1091 ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання”  перерахувало на розрахунковий рахунок відповідача 50000грн. у якості передплати на брухт алюмінію згідно договору №05-01.12. (а.с.10).

Проте до теперішнього часу брухт на їх адресу ПП «ААА» поставлений  не був.

09.03.06р. на адресу ПП «ААА» позивачем була направлена претензія №1 з вимогою поставити оплачений товар у строк до 15.03.06р. та відповідно до п.7.2 договору негайно перерахувати суму основного боргу у розмірі 50000грн. на розрахунковий рахунок ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” у строк до 24.03.06р. (а.с.11).

Оскільки до теперішнього часу дана претензія не була задоволена відповідачем, це стало підставою для звернення ВАТ “Василівський завод технологічного обладнання” до господарського суду з позовом про визнання неукладеним договору поставки №05-01.12 від 01.12.05р. та стягнення з ПП «ААА» безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 50 000грн.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає зміні, виходячи з наступного:

01.12.05р. сторонами укладено договір поставки та додаткова угода до договору. Як вбачається з додаткової угоди, вона  підписана зі сторони позивача директором Самурою А.Я. Позивач заперечував  наявність додаткової угоди, вказавши, що додаткова угода  сторонами не укладалась і директором не підписувалась. У звязку з цим судом була назначена комплексна почеркознавча та технічна експертиза, яка встановила, що підпис на додатковій угоді виконаний не директором Самурою А.Я., а іншою особою з підробленням підпису Самури А.Я.. Спочатку на аркуш була нанесена печатка, а потім підпис.

Таким чином, угода від імені позивача підписана невідомою особою, яка не мала права виступати від імені позивача, тобто особою, яка не мала цивільної дієздатності, відповідно до ст.92 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може  бути  на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

За таких підстав господарський суд,  з урахуванням клопотання позивача, керуючись п.2 ст.83 ГПК України,  обгрунтовано визнав додаткову угоду до договору поставки № 05-01.12 від 01.12.05р. недійсною.

Що стосується основного договору, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, ч.1 ст.638 ЦК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоду щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визнані такими за законом, чи необхідні для договорів даного виду.

Згідно ч.3 ст.180 ГК України, при укладанні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтями 266, 267 ГК України, встановлено, що істотними умовами договору поставки є предмет, кількість, строки і порядок поставки.

Отже, при укладенні договору сторони зобов’язані узгодити предмет, ціну, кількість товару, строк дії договору та строк і порядок поставки. За відсутності зазначених умов договір не може вважатися укладеним.

Як зазначалось вище, у договорі не зазначена кількість товару, відсутня ціна. Тобто у спірному договорі відсутні істотні умови, передбачені для договорів поставки, тому цей договір є неукладеним.

Таким чином, господарський суд обгрунтовано встановив той факт, що договір є неукладеним, але необгрунтовано задовольнив позовні вимоги, визнавши договір неукладеним у звязку з наступним.

Статтею 12 ГПК України визначені категорії спорів, які підвідомчі господарським судам.

Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, такі як визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право,  відновлення становища, яке існувало до порушення,  примусове виконання обов'язку в натурі, зміна право відношення, припинення право відношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди,  визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналогічний припис містить і ст. 20 Господарського кодексу України, згідно якої кожний суб'єкт господарювання та  споживач  має  право  на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Вимога про встановлення факту не укладення договору не призводить до поновлення порушених прав. Вона не може бути предметом спору, самостійно розглядатись в окремій справі і є лише встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляду між сторонами договору спору про право цивільне.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про визнання договору неукладеним не відповідає положенням ст. 12 ГПК України, тому необгрунтовано задоволена господарським судом.

У звязку з цим, в частині визнання договору неукладеним в позові слід відмовити.

Згідно частини 1, 3 статті 1212 ЦК України, особа,  яка набула майно  або  зберегла  його  у  себе  за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),  зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про  повернення виконаного за недійсним правочином.

Таким чином, грошові кошти у сумі 50 000грн. безпідставно одержані відповідачем і підлягають поверненню позивачеві.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що прийнявши рішення по даній справі, господарський суд Запорізької області позбавляє можливості ПП «ААА» виконати договір зі своєї сторони, а саме провести постачання товару, є безпідставними, оскільки поставка товару повинна бути здійснена до 31.12.06р. Крім того, сторона не була позбавлена права під час розгляду справи виконати свої зобовязання і на даний час, як пояснив представник відповідача, відповідач не може поставити товар позивачу.

За таких обставин апеляційна скарга Приватного підприємства “ААА”, м. Запоріжжя підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Запорізької області від 29.12.2006р. у справі №26/216/06-19/205/06 слід змінити. Позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне віднести судові витрати за позовом на відповідача у повному обсязі, оскільки спір виник з його вини, а саме, невиконання умов договору щодо постачання товару. Судові витрати за апеляційний перегляд віднести на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України , суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “ААА”, м. Запоріжжя задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.12.2006р. у справі №26/216/06-19/205/06 змінити. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду від 01.12.05р. до договору поставки №05-01.12 від 01.12.05р.

Стягнути з Приватного підприємства “ААА”, м. Запоріжжя  на користь Відкритого акціонерного товариства “Василівський завод технологічного обладнання”, м. Василівка Запорізької області безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 50000грн,  500грн. державного мита та  118грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ

В іншій частині позову відмовити.

Видачу наказів   з урахуванням поштових та банківських реквізитів сторін доручити господарському суду Запорізької області.