ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2007 р.
№ 8/555

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Полтава (далі -  територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Полтавської області від 29.01.2007 та

постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 06.03.2007

зі справи  № 8/555

за позовом обласного комунального виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства “Миргородводоканал”,                       м. Миргород Полтавської області (далі -  Підприємство)

до територіального відділення АМК

про скасування рішення.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Можейка О.В.,

відповідача – не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про скасування рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 31.08.2005 № 01/14-рш “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” (далі -  оспорюване рішення).

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2006 скасовано рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2005  та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 17.04.2007 в даній справі і останню передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.01.2007 (суддя Георгієвський В.Д.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 06.03.2007 (колегія суддів у складі: суддя Рудченко С.Г. - головуючий, судді Міщенко П.К. і     Тарасенко К.В.), оспорюване рішення скасовано. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України територіальне відділення АМК просить скасувати оскаржувані рішення та постанову з даної справи і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, в тому числі статті 42 Конституції України, статті 7 Закону України “Про Антимонопольний комітет України”, статей 1, 4 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, статей 12 і 83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), незастосуванням до спірних правовідносин статті 7 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”.

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість та про невідповідність оспорюваного рішення чинному на момент його прийняття законодавству, і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а оскаржувану постанову апеляційної інстанції залишити в силі.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України ”Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, розгляд даної справи здійснюється за правилами ГПК України.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- протягом 2004 року та до 01.06.2005 у м. Миргороді діяли тарифи на послуги з вивезення рідких нечистот з вигрібних ям абонентів, затверджені додатковим прейскурантом Полтавської області обласної державної адміністрації № Кх 13-02-ПЛ-1985/18 з розрахунку 6, 80 грн. за 1 м/куб;

- з 03.01.2005 Підприємство почало стягувати з абонентів приватного сектора, які мають водонепроникні вигрібні ями, плату “за транспортування та очистку стічних вод” за тарифом, установленим на послуги водовідведення, відповідно до розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації від 12.09.2001 № 411 у розмірі 0, 40 грн. за 1 куб/м стоків, а потім, відповідно до рішення Полтавської обласної ради від 15.04.2005, - в розмірі 0, 56 грн. за 1 куб/м;

- згідно з оспорюваним рішенням (його резолютивною частиною):

·          визнано, що за результатами діяльності за 2004 рік та за І півріччя 2005 року Підприємство як суб’єкт природної монополії займає монопольне (домінуюче) становище на ринку “централізоване водопостачання” в межах діючих мереж м. Миргорода з часткою 100 відсотків (пункт 1);

·          визнано, що Підприємство при нарахуванні з 01.01.2005 абонентом приватного сектора, які мають водонепроникні вигрібні ями,                 та в будинках, що знаходяться на обслуговуванні виробничого житлово-експлуатаційного управління м. Миргорода, плати за транспортування                  та очистку стічних вод у розмірі 0, 40 грн. за 1 куб/м та з розрахунку норм споживання води при фактичному наданні послуги централізованого водопостачання вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на названому ринку, яке передбачене пунктом 2 статті 50, частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, шляхом встановлення таких цін та умов надання послуги, які неможливо було б установити за умов існування значної конкуренції на ринку, що призвело до ущемлення інтересів споживачів (пункт 2);

·          у частині встановлення Підприємством плати за транспортування та очищення стічних вод тільки споживачам, у приватних будинках яких побудовані водонепроникні вигрібні ями, що кваліфікувалося за ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 2 частини другої названого Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку “транспортування та очищення стічних вод” у межах м. Миргорода шляхом застосування різних умов придбання товару (послуг) до рівнозначних угод з покупцями без об’єктивно виправданих на те причин, порушення законодавства не доведено і підлягає закриттю без прийняття рішення відповідно до статті 49 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (пункт 3);

·          за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та відповідно до частини другої статті 52 цього Закону на Підприємство накладено штраф у сумі 3 000 грн. (пункт 4);

·          Підприємство зобов’язано припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом:

укладення з населенням договорів, які відповідали б вимогам Типового договору про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення, - додаток № 1 до Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.1997 № 1497;

повернення або зарахування в рахунок майбутньої плати за послуги централізованого водопостачання  абонентам приватного сектора, які мають водонепроникні вигрібні ями, та в будинках, що знаходяться на обслуговуванні виробничого житлово-експлуатаційного управління                     м. Миргорода, нарахованої плати за транспортування та очищення стічних вод за період з 01.01.2005 (пункт 5);

·          Підприємству рекомендовано дотримуватися вимог законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 6);

- основними видами діяльності Підприємства є надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення населенню, підприємствам, установам та організаціям;

- територіальним відділенням АМК за оспорюваним рішенням досліджувався товарний ринок “транспортування та очищення стічних вод”, що підтверджено й названим відділенням у відзиві на позовну заяву. Такі послуги, як транспортування та очищення стічних вод, у зв’язку із збільшенням тарифів на які фактично було застосовано штрафні санкції, не відносяться до ринку “централізоване водопостачання”, а монополістом на ринку “транспортування та очищення стічних вод” Підприємство за оспорюваним рішенням не визнавалося.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976  № 11 “Про судове рішення” таке рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскаржувані судові рішення не узгоджуються з відповідними вимогами з урахуванням такого.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення господарського суду вказується, зокрема, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення. Згідно з пунктом 7 частини другої статті 105 названого Кодексу в постанові апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Всупереч наведеним законодавчим приписам оскаржуване рішення місцевого господарського суду не містить посилань на норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а оскаржувана постанова –посилань взагалі на будь-які норми матеріального права.

Таким чином, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування згаданих приписів ГПК України.

Наведене унеможливлює здійснення касаційною інстанцією передбачених частиною другою статті 1115 ГПК України перевірки юридичної оцінки обставин справи та частиною першою статті 1117 цього Кодексу перевірки застосування першої і апеляційної інстанцій норм, зокрема, матеріального права.

До того ж попередніми судовими інстанціями у розгляді справи не враховано, що чинне законодавство не передбачає можливості скасування господарськими судами актів державних та інших органів.

У зв’язку з наведеним справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, під час якого господарському суду необхідно врахувати викладене, усунути порушення, зазначені в цій постанові, дати належну правову оцінку доводам сторін і вирішити спір відповідно до закону. Потрібно також перевірити доводи скаржника стосовно безпідставного, на його думку, скасування пункту 1 оспорюваного рішення, в якому йдеться про визначення монопольного (домінуючого) становища Підприємства на товарному ринку і який, за твердженням скаржника, Підприємством не оскаржувався і “в ході розгляду справи судами не заперечувався”.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Полтавської області від 29.01.2007 та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 06.03.2007  зі справи № 8/555 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов