ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2007                                                                                   Справа № 19/63(18/184)-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Прудніков В.В., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Зуєва Н.В., довіреність від 20 березня 2007 року №29; Бойко Г.С., довіреність від 12 березня 2007 року № 25;

від відповідача-1–Діброва І.В. - директор;

від відповідача-2 –  Кочетов О.А., протокол від 13 травня 2006 року №1; Вольнянська О.В., довіреність від 22 березня 2007 року №1-19/9-68;

від третьої особи –не з’явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2007 року у справі № 19/63(18/184)-07

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Олеся”, м.Дніпропетровськ,

Відкритого акціонерного товариства “Дніпровськпромбуд”, м.Дніпропетровськ,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Комунальне підприємство “Дніпропетровські міжміське бюро технічної інвентаризації”, м.Дніпропетровськ

про визнання недійсними договорів та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 23 травня 2007 року у справі №19/63(18/184)-07 (суддя Петренко І.В.) в задоволенні позову Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області відмовлено.

При винесенні рішення господарський суд виходив із безпідставності обґрунтування позовних вимог нормами ЦК України, оскільки спірні договори укладені під час дії ЦК УРСР 1963 року. Також судом зазначено про спірність права власності на передане в оренду нерухоме майно і пропуск позивачем строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду, позивач –Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що ВАТ “Дніпровськпромбуд” не є власником переданого за спірними договорами в оренду приміщення за адресою вул.Гомельська, 59 у м.Дніпропетровську, а є лише балансоутримувачем, тоді як передача майна на баланс не спричиняє виникнення права власності. ВАТ “Дніпровськпромбуд” не мало право на укладення спірних договорів оренди, ним не надано будь-яких правоустановчих документів на підтвердження права власності на вказане нежитлове приміщення або щодо наявності повноважень на передачу його в оренду. Також, з посиланням на ч.2 ст.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позивач зазначає про правомірність обґрунтування ним позовних вимог положеннями нового Цивільного кодексу. Крім цього, вказує, що факт зайняття ТОВ “Олеся” нежитлового приміщення по вул.Гомельській, 59 у м.Дніпропетровську на підставі спірних договорів оренди було встановлено при проведенні перевірки 12 травня 2006 року, у зв’язку з чим строк позовної давності ним не пропущений.

Відповідач-1 –ТОВ “Олеся”, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Відповідач-2 –ВАТ “Дніпровськпромбуд”, проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення, а рішення без змін. У поданому відзиві зазначає про невизначеність права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки до цього часу немає чіткого розмежування приміщень в будівлі по вул.Гомельська, 59 у м.Дніпропетровську, які були передані при приватизації до статутного фонду товариства як адміністративні, і які були передані на баланс підприємства як гуртожиток. Також вказує, що договір оренди від 02 червня 1998 року без номера є неукладеним, оскільки сторонами не було досягнуто згоди по всіх його суттєвих умовах, а фактично виконувався договір оренди від 02 червня 1998 року № 107, підстав для визнання якого недійсним за даним позовом немає, оскільки позивач не є власником спірних приміщень і не має права на звернення з даним позовом.

Третя особа –КП “Дніпропетровське МБТІ” просить розглянути справу без її участі.

В порядку ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувались перерви з 05 липня 2007 року до 12 липня 2007 року та до 17 липня 2007 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 червня 1998 року між відповідачами –ВАТ “Дніпровськпромбуд” (орендодавець) та ТОВ “Олеся” (орендар) укладений договір оренди з правом викупу приміщення –магазину площею 85,1 кв.м. на 10 років до червня 2008 року /а.с.8 т.1/.

Також, 02 червня 1998 року між відповідачами укладений договір № 107 оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач-2 –ВАТ “Дніпровськпромбуд” передав відповідачу-1 –ТОВ  “Олеся” в оренду нежитлове приміщення в будинку № 59 по вул.Гомельській у м.Дніпропетровську загальною площею 85,1 м.кв. /а.с.64-66 т.1/.

В травні 2006 року позивач –Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернувся до господарського суду з позовом і, з урахуванням доповнень до позовних вимог, просив суд визнати недійсними вищевказані договори оренди приміщення від 02 червня 1998 року б/н і № 107 та виселити відповідача-1 –ТОВ “Олеся” із займаного приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ВАТ “Дніпровськпромбуд” не міг виступати орендодавцем державного майна, яке не увійшло до статутного фонду товариства, у зв’язку з чим відповідач-1 користується вказаним приміщенням неправомірно.

З висновком господарського суду про відмову в задоволенні позову погодитись не можна.

Як встановлено ч.2 п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням вищезазначених положень закону судова колегія вважає невірним висновок господарського суду про неправомірність посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на норми ст.ст.215, 236 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З урахуванням підписання відповідачами спірних договорів 02 червня 1998 року при розгляді вимог про їх недійсність з підстав невідповідності вимогам закону вказані договори оренди необхідно оцінювати відносно законодавства, яке діяло у період їх укладання.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач-2 –ВАТ “Дніпровськпромбуд” створено згідно Установчого договору від 31 серпня 1995 року, укладеному між Регіональним відділенням Фонду державного майна  України в Дніпропетровській області  та Організацією орендарів Орендного підприємства “Дніпровськпромбуд” шляхом перетворення орендного підприємства у відкрите акціонерне товариство /а.с.33-59 т.2/.

Згідно плану приватизації ОП “Дніпровськпромбуд”, затвердженого начальником Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області від 07 серпня 1995 року, та   наказу від 31 серпня 1995 року № 12/53-АО /а.с.11-15 т.1, 29-30 т.2/ до статутного фонду ВАТ “Дніпровськпромбуд” передано будівлю тресту по вул.Гомельській, 59 у м.Дніпропетровську.

Решта частина будівлі по по вул.Гомельській, 59 у м.Дніпропетровську знаходиться на балансі відповідача-2 –ВАТ “Дніпровськпромбуд” /а.с.10 т.1/, проте у власність останнього Регіональним відділенням Фонду державного майна України не передавалась.

Відносини, пов’язані з передачею в оренду рухомого та нерухомого майна, що перебуває у державній та комунальній власності врегульовані Законом України “Про оренду державного та комунального майна”.

Відповідно до ст.5 вказаного Закону в редакції, яка діяла на момент підписання спірних договорів, орендодавцями є:

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна що є державною власністю;

органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, –щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності;

підприємства –щодо окремого індивідуально визначеного майна, а з дозволу орендодавців, зазначених в абзацах другому та третьому цієї статті, –також щодо цілісних майнових комплексів, структурних підрозділів підприємств (філій, цехів, дільниць) та нерухомого майна.

Таким чином, відповідач-2 міг передати нерухоме майно, що знаходиться на його балансі, лише при наявності дозволу відповідного органу Фонду державного майна або органу місцевого самоврядування.

При укладенні спірних договорів та передачі нежитлових приміщень в користування на умовах оренди відповідач-2 вказаного дозволу не отримував.

Вказане свідчить про суттєві порушення відповідачами вимог закону, що є підставою для визнання спірних договорів недійсними.

При цьому судова колегія вважає за необхідне відмітити, що у відповідності зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Аналогічні положення містять ч.1 ст.638 ЦК України та ч.2 ст.180 ГК України.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” істотними умовами договору оренди є:

- об’єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації);

- термін, на який укладається договір оренди;

- орендна плата з урахуванням її індексації;

- порядок використання амортизаційних відрахувань;

- відновлення орендованого майна та умови його повернення;

- виконання зобов’язань;

- відповідальність сторін;

- страхування орендарем взятого ним в оренду майна;

- обов’язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Як вбачається із матеріалів справи, договір оренди з правом викупу від 02 червня 1998 року б/н не містить всіх передбачених законом суттєвих умов договору оренди, а саме сторонами не зазначено предмет (об’єкт) оренди в цілому, його місцезнаходження, не передбачено індексації орендної плати, не визначений порядок використання амортизаційних відрахувань та ін.

За такими обставинами, оскільки між сторонами договору не досягнуто згоди з усіх істотних умов, договір від 02 червня 1998 року вважається неукладеним, тобто таким, що не відбувся.

Згідно п.17 Роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України  12 березня 1999 року № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” недійсною може бути визнана лише укладена угода, тобто така, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов (стаття 153 Цивільного кодексу). Якщо у процесі вирішення спору буде встановлено, що угоду між сторонами фактично не було укладено, господарському суду на підставі пункту 1-1 статті 80 ГПК слід припинити провадження у справі.

З урахуванням вищевикладеного провадження у справі  в частині позовних вимог про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору оренди з правом викупу від 02 червня 1998 року без номера підлягає припиненню у зв’язку з відсутністю предмету спору.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди від 02 червня 1998 року № 107 як такого що не відповідає вимогам закону є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також, судова колегія вважає за можливе задовольнити позов в частині виселення відповідача-1 із займаного нежитлового приміщення, оскільки користування ТОВ “Олеся” вказаним приміщенням на підставі договору оренди, визнаного недійсним, є неправомірним.

Судова колегія вважає неправильним посилання господарського суду в обґрунтування рішення при відмові в задоволенні позову на недоведеність позивачем свого права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки у даному випадку вирішальним є відсутність у відповідача-2 –ВАТ “Дніпровськпромбуд” права на передачу вказаного нерухомого майна в оренду та відповідного дозволу уповноваженого органу Фонду державного майна або органу місцевого самоврядування.

Також, судова колегія визнає безпідставним обґрунтування господарським судом рішення пропуском позивачем строку позовної давності.

У відповідності зі ст.261 ЦК України, ст.76 ЦК УРСР перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, Регіональним відділенням фонду державного майна України по Дніпропетровській області факт укладення відповідачами спірних договорів та передачі нежитлових приміщень по вул.Гомельській, 59 у м.Дніпропетровську в оренду було встановлено при проведенні перевірки 12 травня 2006 року /а.с.6-7 т.1/, тобто строк позовної давності позивачем не пропущений.

Крім цього, як встановлено ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Заяви сторони про відмову в позові на підставі пропуску строку позовної давності в матеріалах справи немає, тому господарським судом позовна давність застосована безпідставно.

З урахуванням вищевикладеного, рішення господарського суду, у зв’язку з невідповідністю викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Господарські витрати (держмито за подання позовної заяви та апеляційних скарг - 85 грн. + 42,50 грн. + 42,50 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –118 грн.) відповідно до ст.49 ГПК України підлягають покладенню на відповідачів солідарно.

Керуючись ст.ст.103-105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2007 року  у справі № 19/63(18/184)-07 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсними договір оренди нежитлового приміщення від 02 червня 1998 року № 107, укладений  між Відкритим акціонерним товариством “Дніпровськопромбуд” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олеся”.

Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю “Олеся” з приміщення площею 85,1 м.кв. по вул.Гомельська, 59 у м.Дніпропетровську.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Дніпровськопромбуд” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Олеся” солідарно на користь державного бюджету державне мито в сумі 170 грн. коп. та на користь Державного підприємства “Судовий інформаційний центр” витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

В частині позовних вимог про визнання недійсним укладеного між Відкритим акціонерним товариством “Дніпровськопромбуд” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Олеся” договору оренди з правом викупу від 02 червня 1998 року без номера провадження у справі припинити.

Зобов’язати господарський суд Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Головуючий                                                                                              О.В.Голяшкін

Судді                                                                                                          Л.М.Білецька

І.М.Науменко