ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2007 р.
№ 18/375

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Антимонопольного комітету України, м. Київ (далі -  АМК)

на рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2006 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2007

зі справи  № 18/375

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Суми-Ойл”, м. Суми (далі -  ТОВ “Суми-Ойл”)

до АМК

про визнання недійсним рішення тимчасової адміністративної колегії АМК від 27.04.2006 № 11-р/тк зі справи № 03-06/52-2005.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача –Суркова В.В.,

відповідача –Москаленка Т.Г., Чемеріс О.Є.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення тимчасової адміністративної колегії АМК від 27.04.2006 № 11-р/тк зі справи                           № 03-06/52-2005 “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” (далі - оспорюване рішення) щодо накладення штрафу в сумі 10 000 грн. на ТОВ “Суми-Ойл”.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.11.2006                     (суддя Мандриченко О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2007 (колегія суддів у складі: Григорович О.М. - головуючий, судді Гольцова Л.А. і Рябуха В.І.), позов задоволено повністю; оспорюване рішення визнано недійсним у частині накладення штрафу в сумі 10 000 грн. на ТОВ “Суми-Ойл”; на АМК віднесено судові витрати зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на статті 1011, 1014, 1017 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України), статті 5, 6, 50, 52, 59 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі - Закон) виходили з обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України АМК просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням господарським судом норми матеріального права, а саме частини четвертої статті 52 Закону.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів АМК до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з оспорюваним рішенням:

·          дії ВАТ “Суминафтопродукт”, ЗАТ “ТД “Укртатнафта” в особі його Сумської філії, ЗАТ “Гефест”, групи “Суми-Ойл –Калина ЛТД”, які полягали в одночасному (синхронному) підвищенні, починаючи з липня     2005 року, роздрібних цін на моторні бензини та дизельне пальне, встановленні при цьому їх однакового розміру, який утримувався протягом тривалого часу (вересня-жовтня 2005 року) в межах м. Суми та Сумського району, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що кваліфікується за пунктом 1 статті 50 Закону, пунктом 1 частини другої та частиною третьою статті 6 Закону як антиконкурентні узгоджені дії ВАТ “Суминафтопродукт”, ЗАТ “ТД “Укртатнафта”, ЗАТ “Гефест”, групи суб’єктів господарювання у складі ТОВ “Суми-Ойл –Калина ЛТД”, які стосуються встановлення цін реалізації низькооктанових бензинів, високооктанових бензинів та дизельного пального у вигляді схожих дій (бездіяльності) на ринках роздрібної торгівлі низькооктановими бензинами, роздрібної торгівлі високооктановими бензинами та роздрібної торгівлі дизельним паливом у межах м. Суми та Сумського району, які призвели до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції у разі, якщо аналіз ситуації на ринку товару спростовує наявність об’єктивних причин для вчинення таких дій (бездіяльності);

·          на ТОВ “Суми-Ойл” відповідно до частини другої статті 52 Закону накладено штраф у сумі 10 000 грн. за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 2 оспорюваного рішення);

- оспорюване рішення прийнято за результатами моніторингу ринків роздрібної торгівлі низькооктановими бензинами, роздрібної торгівлі високооктановими бензинами та роздрібної торгівлі дизельним пальним в          м. Суми та Сумському районі в період з липня 2005 року по жовтень               2005 року, яким було виявлено наявність негативних змін на ринках роздрібної торгівлі нафтопродуктами, що виявилося у зростанні рівня роздрібних цін на бензини та дизельне пальне протягом короткого проміжку часу та зменшення обсягів роздрібної реалізації бензинів і дизельного пального у жовтні 2005 року порівняно з жовтнем 2004 року;

- в оскаржуваному рішенні зазначено, що в досліджуваному періоді відсутня цінова конкуренція між суб’єктами господарювання на ринку роздрібної торгівлі високооктановими бензинами, роздрібної торгівлі низькооктановими бензинами та роздрібної торгівлі дизельним паливом, а їх дії є подібними;

- ТОВ “Суми-Ойл” у досліджуваний період здійснювало роздрібну торгівлю моторним бензинами та дизельним паливом за договором комісії від 01.10.2004 № 01/10-02 (до 01.10.2005) –з ТОВ “ВКФ “Калина ЛТД” та договором комісії від 01.10.2005 № 289/К (з 01.10.2005) з ЗАТ “Калина - ЛТД”;

- зазначеними договорами комісії, в яких викладено зобов’язання ТОВ “Суми-Ойл” як комісіонера, передбачено, що, виконуючи доручення комітента, комісіонер реалізує його нафтопродукти за встановленими комітентом цінами за вказівками останнього, які доводяться до комісіонера розпорядженнями, що є невід’ємною частиною договору комісії; комітент є власником нафтопродуктів і власником коштів, одержаних від реалізації нафтопродуктів. З цього вбачається, що ТОВ “Суми-Ойл” було обмежене у праві встановлювати або змінювати ціни роздрібної реалізації моторних бензинів і дизельного палива, про що зазначається і в оспорюваному рішенні;

- згідно з матеріалами справи винагорода ТОВ “Суми-Ойл” як комісіонера не залежала від вартості нафтопродуктів, що реалізовувалися, і назване товариство не одержало додаткової вигоди від підвищення комітентом цін на нафтопродукти.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного рішення щодо стягнення штрафу з ТОВ “Суми-Ойл”.

Із з’ясованого попередніми судовими інстанціями змісту зазначеного рішення вбачається, що АМК дії, зокрема, названого підприємства кваліфіковано за пунктом 1 статті 50, пунктом 1 частини другої та частиною третьою Закону.

Відповідно до пункту 1 статті 50 Закону порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії.

Визначення узгоджених дій наведено у статті 5 Закону: це, зокрема, укладення суб’єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об’єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб’єктів господарювання.

За приписами статті 6 Закону:

- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша);

- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються встановлення цін чи інших умов придбання або реалізації товарів (абзац перший і пункт 1 частини другої);

- антиконкурентними узгодженими діями вважається також вчинення суб’єктами господарювання схожих дій (бездіяльності) на ринку товару, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції у разі, якщо аналіз ситуації на ринку товару спростовує наявність об’єктивних причин для вчинення таких дій (бездіяльності) (частина третя);

- вчинення антиконкурентних узгоджених дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (частина четверта).

У прийнятті оскаржуваних рішення та постанови попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що причиною підвищення ТОВ              “Суми-Ойл” цін на відповідні товари було виконання ним своїх зобов’язань за договором комісії, “а не домовленість з іншими учасниками ринку роздрібної торгівлі світлими нафтопродуктами”, що, на думку господарських судів, “виключає можливість застосування до позивача штрафних санкцій за вчинення антиконкурентних узгоджених дій”.

З таким висновком погодитися не можна. Зміст жодної норми законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі й зазначених в оскаржуваних судових рішеннях частини четвертої статті 52 Закону, не дає підстав вважати, що виконання суб’єктом господарювання своїх зобов’язань за господарським договором є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення такого законодавства, - якщо порушення дійсно наявне.

Згідно із зазначеною нормою Закону в разі, коли декілька, зокрема, юридичних осіб –суб’єктів господарювання, які входять до групи, що визнається суб’єктом господарювання, вчинили діяння, які призвели до порушення законодавства про захист економічної конкуренції зазначеним суб’єктом господарювання, штраф накладається на суб’єкт господарювання в особі юридичних осіб, які вчинили наведені діяння.

Отже, з метою правильного вирішення спору в даній справі попереднім судовим інстанціям слід було належним чином з’ясувати:

- чи віднесено ТОВ “Суми-Ойл” згідно з оспорюваним рішенням до групи суб’єктів господарювання, з яких один чи декілька здійснюють контроль над іншими, і яка є суб’єктом господарювання в розумінні абзацу дванадцятого статті 1 Закону, а якщо віднесено, то чи встановлено й доведено цю обставину АМК належним чином;

- якщо ТОВ “Суми-Ойл” входило до групи, яка визнається суб’єктом господарювання, то чи вчинено саме таким суб’єктом порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що кваліфікується за пунктом 1 статті 50, пунктом 1 частини другої і частиною третьою статті 6 Закону, і чи з’ясовано та доведено АМК у прийнятті оспорюваного рішення факт наявності такого порушення.

Не встановивши відповідних обставин, входять до предмету доказування в даній справі, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв’язку з цим у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі Закону.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити зазначені в цій постанові обставини, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.11.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2007 зі справи № 18/375 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов