ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.07.07 р.                                                                               Справа № 10/72

Господарський суд Донецької області у складі:        головуючого судді -  Приходько І.В.;

при секретарі судового засідання –  Черняк Л.А.;

за участю представники сторін:

від позивача –  Гусаченко І.А. - довіреність;

від відповідача –  Андрєєнков А.В. - довіреність;

розглянув у відкритому судовому засіданні суду справу

за позовом  закритого акціонерного товариства „Донецьксталь - металургійний завод”                         м. Донецьк,

до  державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк,

про  стягнення  10 993,93грн., -

У  судовому  засіданні  оголошувались  перерви:

з 17.04.2007 р.  до 25.04.2007 р.;

з 21.05.2007 р.  до 12.06.2007 р.

В С Т А Н О В И В :

До господарського суду звернувся  позивач - закрите акціонерне товариство „Донецьксталь - металургійний завод” м. Донецьк (далі – Товариство), з  позовом  до відповідача - державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк (далі – Залізниця), про повернення безпідставно набутої майнової вигоди  у сумі 10 993,93грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на ст.41 Конституції України, ст.48 Закону України “Про власність”, Закон України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. №168/97-ВР, ст.1212 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, 61 Господарського процесуального кодексу України та на умови договору № 192 від 17.06.2004р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, представником  позивача надано уточнення до позовних вимог від 11.05.2007р. № 17/17-254юр щодо підстав стягнення безпідставно набутої майнової вигоди  у сумі 10 993,93грн. Пояснив, що вимоги щодо стягнення додатково нарахованої суми ПДВ 20% відповідають діючому законодавству, оскільки згідно частині 4 ст. 119 Статуту залізниць України вантажовласники, порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав. А також зазначив, що  Закон України „Про податок на додану вартість" не передбачає нарахування ПДВ на суми, що підлягають відшкодуванню одними особами на користь інших у зв’язку із внесенням останніми цих сум третім особам на виконання відповідних зобов'язань. Тобто, вартість відшкодування плати за користування іноземними вагонами не є базою оподаткування у розумінні Закону України „Про податок на додану вартість". У зв’язку з чим, нарахування ПДВ на ці суми є взагалі безпідставним.

Уточнення прийнято судом.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти уточнених позовних вимог та пояснив, що плата за користування вагонами є саме оплатою за надані послуги, а не відповідальністю за неналежне виконання зобов’язань. Також, окремого погодження покупця на оплату податку на додану вартість(окрім узгодження вартості наданих залізницею послуг) ані законодавство України, ані укладений між сторонами договором  не передбачено.

Крім того, наполягає на тому, що оскільки спірна сума є податком на додану вартість,  вона не може вважатися отриманим залізницею збагаченням.

Відповідно  до  положень  ст. 69  Господарського  процесуального  кодексу  України  розгляд  справи  продовжувався  за  клопотанням  сторін.

Розглянувши  матеріали  справи, додатково представлені документи, заслухавши пояснення   сторін,  оцінивши доводи за своїм внутрішні переконанням, суд вважає, що позовні  вимоги підлягають  задоволенню  з наступних підстав.

24 лютого 2006р. між Товариством (позивач) та Залізницею (відповідач) був укладений договір №192 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов’язання   надавати позивачу послуги, пов’язані з перевезенням вантажів та проводити розрахунки за ці послуги.

Відповідно п.2.3 договору залізниця зобов’язувалась здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з вантажовласником за перевезення вантажів і надані додаткові послуги згідно з діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станцію Донецьк, Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці.

Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум залізниця відкриває для вантажовласника особовий рахунок з присвоєнням коду.

Відповідно п.2.4 договору вантажовласник зобов’язувався здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообігу на під’їзній колії на рахунок залізниці. Одержані кошти залізниця зараховує на особовий рахунок вантажовласника.

Розділом 3 договору встановлює порядок проведення розрахунків за надані послуги.

Частина 5 п.3.1 визначає, що розмір плати за користування вагонами, наданими на під’їзні колії, вантажовласник сплачує згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.

Відповідно до п.3.2. договору та п.2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів залізниця списує відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, штрафу) на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами, контейнерами і актів виконаних робіт за двома підписами сторін.

Відповідно параграфу 9 договору №1/103 про експлуатацію залізничної під’їзної колії ВАТ “Донецький металургійний завод” при станції Донецьк Донецької залізниці від 17.11.2000р. власник під’їзної колії зобов’язувався плату за користування вагонами сплачувати залізниці згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.(параграф 9 договору).

Як зазначило Товариство, у жовтні 2006р. відповідачем від позивача була отримана плата за користування вагонами у сумі 54 965,83грн., на яку відповідачем був нарахований податок на   додану  вартість у сумі 10 993,18грн. На думку позивача, податок на  додану  вартість Залізниця нарахувала безпідставно.

Позивач також вказує на те, що відповідачем у виставлених  на адресу Товариства відомостях плати за користування вагонами, вказується сума до оплати без ПДВ. Однак у переліках ТехПД-1, оформлених відповідачем, нараховується та без узгодження з позивачем,  списується  з коду платника сума  вже з ПДВ.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідачем незаконно був нарахований для Товариства у жовтні 2006р. податок на добавлену вартість у сумі 10 993,18грн. Сума в розмірі 10 993,18грн., яка була  набута відповідачем в результаті незаконного нарахування  Товариству  ПДВ на плату за користування вагонами,  підлягає витребуванню від Залізниці у порядку ст.41 Конституції України, ст.48 Закону України “Про власність”, ст.1212 Цивільного кодексу України (у редакції 16.01.2003р.).

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідачем був незаконно нарахований податок на додану  вартість на плату за користування вагонами для позивача,  тому передача Товариством Залізниці майнової вигоди, повинна бути  компенсована останнім, в зв”язку з чим  просить суд   стягнути з  Залізниці  безпідставно набуту майнову вигоду без достатніх правових підстав у сумі 10 993,18грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.119 Статуту залізниць України та Правил користування вагонами і контейнерами за користування вагонами залізниця за жовтень 2006р. нарахувала позивачеві плату у сумі 54 965,83грн.

Відомості плати за користування вагонами були підписані позивачем без зауважень.

Відповідно умов договору на підставі оформлених ст.Донецьк і підписаних позивачем відомостей плати за користування вагонами за вагони, що подавалися залізницею на залізничну під’їзну колію позивача для вивантаження та навантаження у жовтні 2006р., залізницею нарахована плата за користування вагонами та списана з особового рахунку позивача по ТехПД-1 разом з податком на додану вартість у сумі 10 993,18грн. відповідними переліками.

Відповідно до частини 9 статі 10 Закону України “Про залізничний транспорт” розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.

Згідно частини 2 статі 62 Статуту залізниць України належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць.

Враховуючі вищенаведене, суд прийшов до висновку, що подача вагонів залізницею на під’їзну колію власнику під’їзної колії та зарахування їх в користування здійснено за умовами договорів, укладених відповідно до норм діючого законодавства. Облік часу користування вагонами оформлений належними документами відповідно до п.3 Правил користування вагонами і контейнерами, а саме – відомостями плати за користування вагонами форми ГУ-46, підписаними представниками сторін у відповідності до п.4 Правил. Ставки плати за користування вагонами застосовані відповідно до “Ставок плати за користування вагонами і контейнерами”, затвердженими наказом Мінтрансу України від 02.02.1999р. № 53.

Відповідно до п.1.1. Правил розрахунків за перевезення вантажів платежі за перевезення вантажів і надання додаткових послуг можуть вноситися передоплатою через розрахункові підрозділи залізниці.

Внесення плати за користування вагонами здійснено позивачем згідно з умовами договору №192 від 17.06.2004р. та Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 21.11.2000р. № 644.

Донецька залізниця нарахування плати за користування вагонами та списання з особового рахунку здійснила з нарахуванням ПДВ на суму плати  відповідно до вимог пункту 2.6 Правил, згідно якого, залізниця нараховує податок на додану вартість, у випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, якій списується з особового рахунку платника.

Відповідно до частини 9 статі 10 Закону України “Про залізничний транспорт” розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.

Статтею 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98р. № 457, встановлено,   що  за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під”їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб”єктами підприємницької діяльності вноситься плата.

Як убачається з графи власники (орендарі) наявних у матеріалах справи відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46 (а.с.15-80), власниками вагонів, за користування якими нарахована залізницею плата, є держави Росія, Білорусія тощо. Тобто залізницею нарахована плата за користування вагонами інших держав.

Частиною 4 ст. 119 Статуту, якою встановлено, що вантажовласники та порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів з цих питань.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у разі використання українськими вантажовласниками (зазначеними у ст. 5 Статуту) та портами вагонів, що належать іншим державам, відповідна українська залізниця має право на компенсацію за рахунок цих вантажовласників (портів) витрат, що були понесені саме нею (залізницею) у зв’язку з оплатою іноземній залізниці вартості користування відповідними вагонами, згідно до умов міжнародних договорів з цих питань.

Відповідно до “Правил експлуатації, пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав”, затверджених на п’ятнадцятому засіданні Ради залізничного транспорту держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав 24.05.1996р. зазначені іноземні вагони передаються іноземними залізницями українським залізницям, які і є користувачами цих вагонів. За користування ними відповідну плату іноземним залізницям вносять саме українські залізниці.

Вантажовідправники, вантажоодержувачі та порти не є користувачами іноземних вагонів, одержаних ними від українських залізниць для виконання вантажних операцій. Вони лише відшкодовують українській залізниці плату за вагони, що була сплачена нею (залізницею) іноземній залізниці.

Згідно з підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.97р. №168/97-ВР (із змінами та доповненнями) об’єктом оподаткування є поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться  на митній території України.

Підпунктом 3.1.1 п.3.1. ст. 3 вказаного Закону "Про податок на додану вартість" (далі – Закон) встановлено, що об'єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України.

Відповідно до п.1.4 статті 1 Закону визначено,  що  поставка послуг - будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об”єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг.

З аналізу вказаних норм убачається, що Закон не передбачає нарахування ПДВ на суми, що підлягають відшкодуванню одними особами на користь інших у зв’язку із внесенням останніми цих сум третім особам на виконання відповідних зобов’язань.

Крім того, в розумінні приписів Закону України „Про податок на додану вартість”, відшкодування витрат однією особою на користь іншої особи, не можна ототожнювати як власне плату за надані послуги.

У зв’язку з викладеним, суд вважає нарахування ПДВ на ці суми безпідставним.

Доказів перерахування відповідачем відповідним іноземним залізницям грошових коштів, утриманих з позивача у вигляді ПДВ (як складової оплати Укрзалізницею вартості послуг іноземних залізниць за користування вагонами), відповідачем не надано. Крім того, відповідач стверджує про перерахування спірної суми до Державного бюджету.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем без достатніх правових підстав було списано з рахунку позивача в жовтні 2006р. грошові кошти в сумі 10 993,18грн.як податок на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що особа, яка неправомірно набула майно, не звільняється від обов’язку щодо його повернення незалежно від того, чи знаходиться це майно у неї на момент вимоги щодо його повернення.

Відповідно статті 1212 Цивільного кодексу України для виникнення зобов’язання із безпідставного набуття майна необхідно наступний фактичний склад:

-          по-перше, збільшення чи збереження майна у однієї особи (набувача) з одночасним зменшенням або не збільшенням майна у іншої особи (потерпілого);

-          по - друге, відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового становища.

Отже, посилання відповідача на те, що спірні грошові кошти, були ним перераховані на користь державного бюджету, не доводить правомірності його дій.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позиція правомірності нарахування ПДВ підтверджена Верховним судом України у постанові від 26.12.06р. у справі  за позовом ДП „Донецька залізниця” до ЗАТ „Донецьксталь” –металургійний завод” про стягнення 86864,40грн. плати за користування вагонами (в т.ч. податку на додану вартість) оскільки:

-          по-перше, за змістом згаданої постанови Верховного суду України зроблений висновок про правомірність нарахування ПДВ на послугу щодо користування вагонами Укрзалізниці, а не нарахування ПДВ на суми, що підлягають відшкодуванню однією особою на користь іншої;

-          по-друге, постанова Верховного суду України не є нормою законодавства, яка має застосовуватись судом при розгляді спору.

Відповідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, тому на підставі вищевикладеного, суд  вважає дії Залізниці неправомірними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги  про стягнення суми 10 993,18грн. як безпідставно набутої майнової вигоди, яка виникла внаслідок списання з його особового рахунку грошових коштів обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати  підлягають  віднесенню  у  порядку  передбаченому  ст.49  Господарського  процесуального  кодексу  України.

Керуючись ст. 119 Статуту  залізниць України,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів  України  № 457  від 06.04.1998 р.; Правилами обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21 листопада 2000 року; ст. 1212 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, ст.10 Закону України “Про залізничний транспорт”, Правил експлуатації, пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав”, затверджених на п’ятнадцятому засіданні Ради залізничного транспорту держав –учасниць Співдружності Незалежних Держав 24.05.1996р., на підставі статей  32, 33, 43, 49, 69,  75,  82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,  господарський суд, -

В И Р І Ш И  В  :

Задовольнити позовні вимоги закритого акціонерного товариства „Донецьксталь - металургійний завод” м. Донецьк  заявлених  до відповідача - державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк,   про стягнення  10 993,18грн.

Стягнути з державного підприємства “Донецька залізниця” (83000, м. Донецьк,                        вул. Артема, 68, ) на користь  закритого акціонерного товариства „Донецьксталь”–металургійний завод” (83062, м. Донецьк, вул. І. Ткаченко, 122, ) грошові кошти в сумі 10 993,18грн.

Стягнути з державного підприємства “Донецька залізниця” (83000, м. Донецьк,                        вул. Артема, 68, ) на користь  закритого акціонерного товариства „Донецьксталь”–металургійний завод” (83062, м. Донецьк, вул. І. Ткаченко, 122, ) витрати по сплаті державного мита в сумі 124,61грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу  в сумі 118,00грн.

У  судовому  засіданні  за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.  Повний  текст  рішення підписано 09.07.2007р.

Суддя

Вик.: пом. с: Давидовська Т. В.

Надруковано 3 прим.:

1 прим. – позивачу;

1 прим. – відповідачу;

1 прим. – у справу.