ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"24" липня 2007 р.
Справа № 8/6/07

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:  Бєляновського В.В.,

Суддів:  Мирошниченко М.А., Шевченко В. В.,

при секретарі   - Волощук О.О.

за участю представників:

Від позивача: Щербакова Т.М.

Від відповідача: Сорочан В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 29.05.2007 року

у справі № 8/6/07

за позовом: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області

до відповідача: ТОВ „Пенобуд”

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2007 року Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі –Управління) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до ТОВ „Пенобуд” про визнання недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України договору від 06.04.2006 року про будівництво майнового комплексу та вбудовано-прибудованих приміщень по вул. Табірне поле, 5 в м. Миколаєві, укладеного між сторонами.

В обґрунтування пред’явлених вимог Управління посилалося на те, що з його боку укладення оспорюваного договору було здійснено з порушенням норм діючого законодавства України, яке полягає у перевищенні наданих та існуючих повноважень щодо здійснення господарської діяльності. Така діяльність визначена статтею 19 Конституції України та Положенням про Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, затвердженим наказом МВС України від 02.02.2004 р. за № 94. Згідно з п. п. 5.4 цього Положення позивач має право займатися господарською діяльністю. Проте, Перелік платних послуг, які можуть надаватися інформаційними підрозділами органів внутрішніх справ, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.1999 р. за 32266, не містить положень щодо права укладення позивачем договорів пайової участі у здійсненні будівництва, а також не передбачає права на внесення частки майна та делегування повноважень іншим особам на його управління.

Відповідно до п. п. 4.25 вказаного Положення позивач може вносити лише пропозиції відповідним органам виконавчої влади щодо будівництва об’єктів адміністративного, виробничого, соціально-побутового призначення та житла для забезпечення діяльності УМВС. Тому будівництво житла для забезпечення діяльності УМВС шляхом надання земельної ділянки під забудову у якості пайового внеску за господарсько-цивільними угодами з іншими особами також суперечить вищезгаданому Положенню.

Отже, при укладенні та підписанні спірного договору колишній начальник управління діяв з перевищенням наданих йому повноважень, обумовлених п. п.10 Положення, за яким укладення ним цивільно-господарських угод щодо будівництва та розпорядження майновими правами УМВС не передбачено. А тому такі дії колишнього начальника Управління суперечать приписам ст.237 та ст.238 ЦК України стосовно його повноважень на вчинення угод.

Крім того, враховуючи приписи ч.1 ст.8 та ч.3 ст.52 ГК України позивач, як орган державної влади, взагалі не може здійснювати некомерційну господарську діяльність. Отже, оспорюваний договір є таким, що суперечить ст. 19 Конституції України, ст. 170 ЦК України, ст.52 ГК України та відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

В процесі розгляду даної справи позивач користуючись своїми процесуальними правами передбаченими ст.22 ГПК України, заявою від 14.03.2007 р. доповнив підстави свого позову і посилаючись на те, що він не є власником земельної ділянки, яку за умовами договору зобов’язаний передати як майновий внесок у спільну діяльність за договором довірчого управління відповідачеві, а її власником є територіальна громада міста Миколаєва, стверджував, що крім підстав зазначених у позовній заяві спірний договір суперечить приписам ст. ст. 12, 78, 92, 95, ЗК України та не відповідає вимогам ст. ст. 317, 1037 ЦК України.

Заявою від 04.05.2007 року позивач уточнив свої позовні вимоги і вказуючи на те, що в оригінальному примірнику Управління договір підписаний 05.03.2006 року, а в примірнику відповідача - 06.04.2006 року, тобто договір вступив в силу 05.03.2006 року, просив господарський суд визнати недійсним договір від 05.03.2006 року, укладений між сторонами.

ТОВ „Пенобуд” позов не визнало вказуючи на те, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного на момент його укладення законодавства і правові підстави для його визнання недійсним з мотивів зазначених у позовній заяві відсутні. Крім того, дійсність спірного договору встановлена рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.02.2007 року у справі 11/36/07, в якій брали участь ті самі сторони, яке набрало законної сили, а тому згідно з ч. 2 ст.35 ГПК України цей факт не потребує доказування.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.05.2007 року у справі (суддя Гриньова Т.В.) у позові відмовлено з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Управління у поданій до Одеського апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення господарського суду першої інстанції скасувати, як прийняте з порушенням норм процесуального права та постановити нове. При цьому скаржник посилається на те, що ним, як юридичною особою, яка є територіальним підрозділом МВС, укладення спірного договору здійснено з порушенням норм діючого законодавства України, яке полягає у перевищенні наданих повноважень щодо здійснення господарської діяльності. Чинне законодавство не містить положень щодо права укладення позивачем договорів пайової участі у здійсненні будівництва, а також не передбачає права на внесення частки майна та делегування повноважень іншим особам на його управління. На засіданнях колегії та оперативних нарадах Управління питання відносно погодження укладання договору не розглядалося. Позивач не є власником земельної ділянки, яку він за умовами спірного договору зобов’язаний передати як майновий внесок у спільну діяльність за договором довірчого управління відповідачеві. Власником цієї земельної ділянки є територіальна громада міста Миколаєва. Підприємствам, що є у загальнодержавній власності, заборонено передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ „Пенобуд” заперечує проти її задоволення посилаючись на помилковість та безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, виданим Миколаївською міською радою на підставі власного рішення від 22.12.2005 р. №40/17 та зареєстрованим в установленому порядку 21.02.2006 року за № 06, Управлінню надано у постійне користування земельну ділянку площею 48441 кв. м. у межах згідно з планом, розташовану у м. Миколаєві, Центральний район, вул. Табірне поле, 5, для обслуговування міліцейського містечка.

06.04.2006 року між Управлінням (сторона-1) та ТОВ „Пенобуд” (сторона-2) було укладено договір про будівництво житлового комплексу та вбудовано-прибудованих приміщень по вул. Таборне поле, 5 в м. Миколаєві, відповідно до якого сторони зобов’язалися в порядку та на умовах визначених даним договором здійснити будівництво житлових будинків та вбудовано-прибудованих приміщень з усією інженерною та соціальною інфраструктурою на земельній ділянці загальною площею 4.7 га, розташованій в м. Миколаєві, Табірне поле,5.

Зі сторони позивача зазначений договір підписаний начальником Управління Куп’янським М.Г., що діяв на підставі Положення про Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області.

Умовами даного договору, зокрема, визначено, що будівництво об’єкту здійснюється відповідачем або визначеними ним спеціалізованими підприємствами, установами, організаціями згідно з архітектурно-планувальним завданням, технічними умовами та проектно-кошторисною документацією; межі земельної ділянки, яка планується для будівництва об’єкту, визначаються відповідно до землевпорядної документації на зазначену ділянку та уточнюються відповідно до рішення (рішень) органів місцевого самоврядування про надання у користування земельної ділянки (ділянок), цільовим призначенням якої (яких) є будівництво об’єкту (або його складових частин). Сторони погодили і встановили, що загальна площа приміщень об’єкту остаточно буде визначена на підставі проектно-кошторисної документації, що буде оформлена Бюро технічної інвентаризації. Сторона -2 відповідно до умов даного Договору приймає на себе частину функцій, прав та обов’язків, а також майна які делегує та передає їй сторона -1, здійснює фінансування будівництва об’єкту за рахунок власних та залучених коштів, здійснює будівництво об’єкту та виступає в якості генерального підрядника по договорах з підрядними та субпідрядними організаціями. Сторона -1 передає земельну ділянку стороні -2 під забудову об’єкту (або відповідної його складової частини) та делегує повноваження на будівництво об’єкту (або відповідної його складової частини), після оформлення стороною -1 землевпорядної документації на право користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво об’єкту (його складової частини) у строки, що додатково визначаються сторонами. Оформляє згідно з чинним законодавством і передає у довірче управління майновий внесок, придатний для здійснення мети договору. Сторона –1 одержує у відповідних закладах необхідні вихідні дані і правовстановлюючі документи на земельну ділянку для будівництва. Надає стороні -2, за актом, в якому зазначаються етапи та строки, земельну ділянку під будівництво. На умовах і в порядку чинного законодавства України передає у довірче управління стороні -2 майновий внесок передбачений п. 5.1 договору. Внесок сторони -1 –земельна ділянка площею 4.7 га з дозволом на будівництво житла та майно за окремим договором на його управління. Внесок сторони -2 –грошові кошти, особиста трудова участь в виконанні цього договору. Після введення в експлуатацію об’єкта чи будь-якої його частини в експлуатацію сторона -2 зобов’язується передати, а сторона -1 прийняти кількість житла, обумовлену умовами даного договору. Сторони домовилися, що ця кількість складає 8 % від загального житлового фонду, введеного в експлуатацію стороною -2. Термін дії договору: з моменту підписання –і до його повного виконання сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову господарський суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні спірного договору позивач не будучи суб’єктом господарювання у розумінні ч. 1 ст.8 ГК України, діяв у межах повноважень наданих йому Законом України „Про міліцію”, ГК України та Положенням про УМВС України в Миколаївській області, затвердженим наказом МВС України від 02.02.2004 р. №94, порушень земельного законодавства у договорі не вбачається, приймаючи рішення від 15.02.2007 р. по справі № 11/36/07, яким позивача зобов’язано до належного виконання зобов’язань за оспорюваним договором, господарський суд не знайшов підстав для визнання цього договору недійсним в порядку, встановленому п.1 ст.83 ГПК України.

Також, з пояснень в судовому засіданні начальника Управління   Войтенко А.В., господарським судом було встановлено, що питання укладення спірного договору обговорювалося 05.03.2006 року на нараді керівництва Управління, що підтверджується відповідним протоколом наявним у справі, за результатами якої було прийнято рішення погодитись з проектом договору. В цей же день два примірники проектом спірного договору були підписані начальником Управління та направлені відповідачеві для підписання. Останнім договір був підписаний 06.04.2006 року.

Частиною 1 ст. 640 ЦК України, якою врегульовано момент укладення договору, передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Отже, господарський суд зробив правильний висновок про те, що моментом укладення спірного договору є саме 06.04.2006 року, а не 05.03.2006 року, як помилково вважає позивач.

Доводи позивача про те, що з його боку укладення спірного договору було здійснено з порушенням норм діючого законодавства України, яке полягає у перевищенні наданих повноважень щодо здійснення господарської діяльності, обґрунтовано судом не були прийняті до уваги.

Як випливає зі змісту проаналізованих вище умов спірного договору, сторони зобов’язалися спільно діяти з метою здійснення будівництва житлових будинків та вбудовано-прибудованих приміщень з усією інженерною та соціальною інфраструктурою на земельній ділянці площею 4.7 га, розташованою в м. Миколаєві, вул. Табірне поле, 5. Умовами даного договору передбачено, що позивач в якості пайового внеску у спільну діяльність повинен передати під забудову зазначену земельну ділянку, а відповідач повинен інвестувати у будівництво необхідні для цього грошові кошти та здійснити це будівництво (п. п. 1.2, 2.5, 2.6, 5.1, 5.2 договору).

За своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором про спільну діяльність у формі простого товариства, відповідно до якого його сторони (учасники) беруть зобов’язання об’єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (глава 77 ЦК України).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовий статус та основні засади діяльності міліції визначаються Законом України „Про міліцію” від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ, відповідно до ст. 4 якого, правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти МВС України та інші правові акти.

Частиною 5 ст.7 вказаного Закону визначено, що права і обов’язки, організація роботи та структура підрозділів міліції визначаються положенням, які затверджуються Міністерством внутрішніх справ відповідно до цього Закону. Отже, Положення про Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, затверджене наказом МВС України від 02.02.2004 року за №94, на яке посилається позивач в обґрунтування своїх доводів, пункт 5.4 якого надає йому право займатися господарською діяльністю, прийнято відповідно до Конституції та Законів України.

Юридичне визначення господарської діяльності законодавцем наведене у частині 1 ст.3 ГК України, згідно з якою під господарською діяльністю розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільно виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Але частиною 3 цієї статті Закону визначено, що діяльність негосподарюючих суб’єктів (яким є позивач), спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб’єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб’єктів.

З аналізу вищенаведених правових норм випливає, що у пункті 5.4 вищезгаданого Положення реалізовано приписи закону щодо господарчого забезпечення діяльності структурних підрозділів МВС України. Адже в структурних підрозділах МВС України в областях діють господарські, фінансові, інформаційні, капітального будівництва та інші відділи, які безпосередньо займаються господарчим забезпеченням функціонування МВС.

Згідно з ч. 3 ст.8 ГК України, господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Безпосередня участь держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, безпосереднім суб’єктом господарювання можуть бути не самі органи державного управління (у даному випадку -МВС України), а спеціально створені для цієї мети відповідні структури (УМВС в областях). Отже, саме вони, як це має місце у даному випадку, і можуть бути стороною у відповідних господарських договорах.

Господарським судом першої інстанції цілком правомірно відхилено твердження позивача про відсутність повноважень у начальника Управління на укладення спірного договору.

В тексті вищезгаданого Положення, на яке посилається позивач в обґрунтування своїх доводів, не міститься будь-яких обмежень або застережень, які можна було б тлумачити як заборону начальнику Управління укладати передбачені чинним законодавством цивільно-правові угоди з іншими суб’єктами господарювання.

З цих же підстав не приймаються до уваги безпредметні посилання позивача в обґрунтування своїх доводів на ч.3 ст.237 та ч.1 ст.238 ЦК України, які регулюють поняття та підстави представництва, а також правочини, які може вчиняти представник, оскільки в даному випадку відповідно до вищезгаданого Положення начальник Управління є уповноваженою особою позивача, який під час укладення угод згідно з ч.3 ст.237 ЦК України може діяти від його імені у межах своєї компетенції без довіреності. В тексті Положення ніякої заборони начальнику Управління самостійно, без попереднього погодження з колегією Управління або іншим дорадчим органом, укладати цивільно-правові угоди немає.

Крім того, частиною 1 ст.241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину  цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що після укладення спірного договору, позивач вчиняв дії, які свідчать про його схвалення. Так, на виконання своїх обов’язків зо договором, встановлених умовами п. 3.1.1, позивач звертався до Миколаївської міської ради та отримав від неї рішення №2/18 від     30.06.2006 р. про погодження місця для будівництва житлового комплексу та дозвіл на виконання проектно - вишукувальних робіт на земельній ділянці в м. Миколаєві, вул. Табірне поле, 5.

Необґрунтованими також слід визнати доводи позивача про те, що оспорюваний договір не відповідає нормам земельного законодавства України та вимогам ст.ст. 317,1032 ЦК України.

Так, позивач стверджує, що за оспорюваним договором він зобов’язаний передати у довірче управління відповідачеві в якості майнового внеску за окремим договором земельну ділянку загальною площею 4.7 га. А оскільки Управління не є власником даної земельної ділянки, а лише її постійним користувачем, то такі умови спірного договору порушують вимоги земельного законодавства щодо компетенції розпорядження землями територіальних громад сіл, селищ та місті є підставою для визнання договору недійсним.

Проте, такі твердження позивача спростовуються умовами пунктів 2.6.1, 3.1.1, 3.1.4 та 5.1 спірного договору, котрими визначено, що Управління передає земельну ділянку ТОВ „Пенобуд” під забудову об’єкту (або відповідної його складової частини) та делегує повноваження на будівництво об’єкту (або відповідної його складової частини) після оформлення Управлінням землевпорядної документації на право користування земельної ділянки, цільовим призначенням якої є будівництво об’єкту; Управління одержує у відповідних закладах необхідні вихідні дані і правовстановлюючі документи на земельну ділянку під будівництво; Управління надає ТОВ „Пенобуд” за актом, в якому зазначаються етапи та строки, земельну ділянку під будівництво; внесок Управління –земельна ділянка площею 4.7 га з дозволом на будівництво та майно за окремим договором на його управління.

Отже, умовами спірного договору чітко визначені обов’язки позивача щодо передачі відповідачеві земельної ділянки під будівництво згідно з вимогами ст.20 ЗК України та відмежовано зазначену земельну ділянку від майна, яке повинно у майбутньому бути переданим відповідачеві за окремим договором  на його управління.

Таким чином, правові підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні і місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Викладені в апеляційні скарзі  доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків господарського суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених  господарським судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд в цілому прийняв правильне рішення, яке з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови підлягає залишенню без змін.

Керуючись  ст.ст.  99, 101-105  ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 29 травня 2007 року у справі №8/6/07 залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий  суддя:                                                Бєляновський В.В.

Судді:                                                                      Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.