ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"17" липня 2007 р.
Справа № 32-33/47-06-233

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:   Мирошниченко М. А.,

Суддів:    Бєляновського В. В., Шевченко В. В.,

при секретарі   -  Скуділо О.В.,

за участю представників:

Прокуратури Одеської області –Лянна О. А.,

позивача  – Чапліна О. В.,

відповідача –ТОВ „Санаторій „Росія” –Дігол С. О.,

відповідача – Виконкому Одеської міськради –не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса  апеляційне подання Заступника прокурора Одеської області, м. Одеса та апеляційну скаргу РВ ФДМУ по Одеській області, м. Одеса

на  рішення господарського суду Одеської області від 21.05.2007 р.

у справі №32-33/47-06-233

за позовом Першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі РВ ФДМУ по Одеській області, м. Одеса

до ТОВ „Санаторій „Росія”, м. Одеса та Виконкому Одеської міськради, м. Одеса

про визнання недійсними свідоцтв про право власності, повернення будівель та споруд у власність держави та визнання недійсними рішень Виконкому Одеської міськради,

ВСТАНОВИЛА:

12.01.2006 р. (вх. №269) Першим заступником прокурора Одеської області в інтересах держави в особі РВ ФДМУ по Одеській області у господарському суді Одеської області пред’явлено позов до ТОВ „Санаторій „Росія” про визнання недійсними свідоцтв про право власності на лікувальні корпуси, адміністративні та господарські будівлі санаторію "Росія", розташованого по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, видані санаторному підприємству "Росія", та повернення будівель та споруд санаторію "Росія", що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, у власність держави. Також, Перший заступник прокурора просив відновити пропущений процесуальний строк для звернення з позовною заявою та для забезпечення позовних вимог накласти арешт на будівлі та споруди санаторію "Росія", що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі (а.с. 2-6, т.1). Свої  вимоги він мотивував наступним.

Прокуратурою Одеської області проведено перевірку законності набуття ТОВ   "Санаторій "Росія" права власності на будівлі та споруди санаторію „Росія”, розташованого по Французькому бульвару,60 у м. Одесі. Встановлено, ще впродовж 2000-2004 років санаторному підприємству „Росія” видано свідоцтва про право власності на лікувальні корпуси, адміністративні та господарські будівлі санаторію "Росія", розташованого по Французькому бульвару,60 у м. Одесі:

-   №018363 від 15.05.2002р. на будівлю лікувального корпусу загальною площею 1334,8 кв.м.;

-    №014436 від 27.08.2001р. на корпус №6 загальною площею 497,7 кв.м.;

-  №014428 від 11.07.2001р. на будівлі гаражів, складів та адміністративних приміщень загальною площею 896,6 кв.м.;

-    №014438 від 27.08.2001р. на корпус №4 загальною площею 5642,4 кв.м.;

-    №018364 від 15.05.2002р. на будівлю їдальні площею 1706,8 кв.м.;

-    №018367 від 15.05.2002р. на спальний корпус №2 площею 3095,0 кв.м.;

-    №018365 від 15.05.2002р. на адміністративний корпус  площею 858,77 кв.м.;

-    №018366 від 15.05.2002р. на спальний корпус №7 площею 456,2 кв.м.;

-   №008478 від 31.07.2000р. на склад площею 467,15 кв.м.;

-    б/н від 23.11.2004р. на будівлі корпусу №6 загальною площею 497,97 кв.м.;

-    б/н від 10.09.2004р. на будівлю котельної площею 844,9 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції площею 6 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю надземної насосної підстанції площею 7,5 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції –3388 площею 35,7 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю теплиці площею 78,0 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції –4147 площею 37,1 кв.м.;

-   б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції –311 площею 34,8 кв.м..

Всього санаторному підприємству "Росія" видано свідоцтва про право власності на будівлі та споруди санаторію "Росія" загальною площею 16497,39 кв.м.. Санаторне підприємство "Росія" реорганізовано в ТОВ "Росія", яке є повним правонаступником всіх прав санаторного підприємства "Росія", в т.ч. і права власності на будівлі та споруди санаторію "Росія", що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі. Разом з цим, встановлено, що наслідком набуття санаторним підприємством "Росія", а в подальшому ТОВ "Росія", права власності на нерухомі об’єкти санаторію "Росія" стало незаконне вилучення майна санаторію із державної власності та його привласнення. Так, постановою Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 р. „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР”, Міністерство охорони здоров'я УРСР зобов'язане передати до 01.05.1960 р. Українській республіканській раді профспілки всі діючі госпрозрахункові санаторії. Пунктом 2 зазначеної постанови передбачено, що курортні установи, санаторії, будинки відпочинку передаються у відання профспілкових органів безоплатно з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками та інше. Передача за постановою Ради Міністрів УРСР майна у відання не передбачає переходу права власності на об'єкти санаторно - курортного призначення від держави до профспілкових органів, які відповідно до ст. 86 ЦК України (в редакції 1963 року) вправі лише володіти і користуватися, а не розпоряджатися державним майном. Цілісний майновий комплекс - санаторій "Росія", розташований у м. Одесі по Французькому бульвару,60, на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960р. „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР”, до 1991 року також перебував у віданні Української республіканської ради профспілок. Безпосереднє управління майном санаторію „Росія” здійснював структурний підрозділ ради профспілок - Рада по управлінню курортами профспілок та головний лікар санаторію "Росія" Рожков В.С.. На виконання Постанови Верховної Ради України від 10.04.1992р. №2268-ХІ1 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України", Фондом державного майна України видано наказ від 08.07.1992р. №245, яким майно санаторію "Росія" взято на державний облік. Наказ є діючим, оскільки ніким не скасовувався. В подальшому, на виконання доручення ФДМУ, з метою інвентаризації державного майна санаторію "Росія", наказом РВ ФДМУ по Одеській області від 29.12.2002р. №1150 було створено робочу групу із службових осіб РВ ФДМУ по Одеській області, однак, головний лікар санаторію "Росія" Рожков В.С. не допустив службових осіб РВ - членів комісії до інвентаризації майна. Більше того, головний лікар санаторію "Росія" Рожков В.С., у безпосередньому віданні якого перебувало майно санаторію "Росія", скориставшись тим, що в 1992р. Раду по управлінню курортами Української республіканської ради профспілок було ліквідовано, зарахував майно санаторію "Росія" на баланс створеного ним підприємства "Росія", яке в подальшому реорганізовано в колективне підприємство "Росія" та санаторне підприємство "Росія". Жодна з умов виникнення права колективної власності на майно санаторію "Росія", визначена ст. 21 Закону України "Про власність" (в редакції 1991р.), не виконана. Рішення про приватизацію майна санаторію "Росія" чи іншого набуття членами трудового колективу санаторію "Росія" права власності на майно санатарію "Росія" ні Українською республіканською радою профспілок чи її правонаступниками, ні державними органами не приймалось. Таким чином, внаслідок незаконного зарахування майна санаторію "Росія" у власність санаторного підприємства "Росія", а в подальшому ТОВ "Росія", держава, як єдиний суб'єкт права власності на державне майно, позбавлена належного їй майна, що завдало майнову шкоду державним інтересам. Прокуратурою Одеської області за фактом заволодіння майном санаторію "Росія" 4 січня 2006 року порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України. Вказані обставини викликають необхідність захисту прокуратурою інтересів держави у господарському судочинстві у відповідності до ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру”. У зв'язку з тим, що факт незаконного заволодіння будівлями та спорудами санаторію "Росія" та отримання свідоцтв про право власності на вказані будівлі прокуратурою Одеської області було виявлено в ході проведення дослідчої перевірки, прокуратура не мала можливості у встановлені законом процесуальні строки звернутися до господарського суду. У зв’язку з тим, що у випадку відчуження ТОВ "Санаторій "Росія" нерухомих об'єктів, на які товариством незаконно отримано свідоцтва про право власності, буде ускладнено можливість повернути вказані об’єкти у власність держави, є необхідність вжиття заходів забезпечення вказаного позову в порядку ст. 66 ГПК України. В обґрунтування свого позову прокурор також послався на рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. №3-рп/99 у справі №1-1/99, ст. 2 ГПК України, ст.ст. 207,208 ГК України, ст.ст. 216,218 ЦК України, ст. 50 Закону України „Про власність”.

31.01.2006 р. (вх. №1731) ТОВ "Санаторій "Росія" надало суду відзив на позов (а.с. 129-130, т.1), в якому просило відмовити у його задоволенні, оскільки всі свідоцтва були видані уповноваженими органами у встановленому порядку та на підставі необхідних документів, у позові відсутні вказівки на допущені при видачі свідоцтв на право власності порушення та перевищення повноважень органами місцевого самоврядування. Відповідач зазначив, що відповідачами повинні бути Виконком Одеської міськради або Приморська райадміністрація, провадження по даному спору підлягає припиненню, оскільки його слід розглядати за правилами КАСУ. Крім того, відповідач вказав на пропуск прокуратурою строку позовної давності, підстав для відновлення якого, на його думку, не існує.

21.02.2006 р. (вх. №3687) Перший заступник прокурора Одеської області уточнив позов (а.с. 144-147, т.1) і просив суд, крім вказаного у його позові, визнати недійсними свідоцтва про право власності:

-          №018363   від   15.05.2002р.   на   будівлю   лікувального   корпусу   загальною площею 1334,8 кв.м.;

-          №014436 від 27.08.2001р. на корпус №6 загальною площею 497,7 кв.м.;

-          №014428 від 11.07.2001р. на будівлі гаражів, складів та адміністративних приміщень загальною площею 896,6 кв.м.;

-          №014438 від 27.08.2001р. на корпус №4 загальною площею 5642,4 кв.м.;

-          №018364 від 15.05.2002р. на будівлю їдальні площею 1706,8 кв.м.;

-          №018367 від 15.05.2002р. на спальний корпус №2 площею 3095,0 кв.м.;

-          №018365 від 15.05.2002р. на адміністративний корпус площею 858,77 кв.м.;

-          №018366 від 15.05.2002р. на спальний корпус №7 площею 456,2 кв.м.;

-          №008478 від 31.07.2000р. на склад площею 467,15 кв.м.;

-          б/н від 23.11.2004р. на будівлі корпусу №6 загальною площею 497,97 кв.м.;

-          б/н від 10.09.2004р. на будівлю котельної площею 844,9 кв.м.;

-     б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції площею 6 кв.м.;

-          б/н від 30.05.2003р. на будівлю надземної насосної підстанції площею 7,5 кв.м.;

-          б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції - 3388 площею

35,7          кв.м.;

-          б/н від 30.05.2003р. на будівлю теплиці площею 78,0 кв.м.;

-          б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції - 4147 площею 37,1 кв.м.;

-    б/н від 30.05.2003р. на будівлю трансформаторної підстанції - 311 площею 34,8

кв.м..

Також, крім вказаного у позові, прокурор додатково зазначив, що факт незаконного заволодіння будівлями та спорудами санаторію "Росія" та отримання свідоцтв про право власності на вказані будівлі прокуратурою Одеської області було виявлено лише в ході проведення дослідчої перевірки, а саме в січні 2006 року, тобто прокуратура не мала можливості у встановлені законом процесуальні строки звернутися до господарського суду, тому, на підставі ст. 53 ГПК України, він знов просив відновити процесуальний строк на звернення з позовною заявою. Більш того, прокуратурою уточнено, що відповідачами у  справі є виконавчий комітет Одеської міськради та ТОВ «Санаторій «Росія».

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.02.2006р. (а.с. 149, т.1) до участі у справі залучено виконавчий комітет Одеської міської ради в якості відповідача.

09.03.2006 р. (вх. №4968) позивач надав суду уточнення до позову прокурора (а.с. 153, т.1), в якому просив залучити до участі у справі іншого відповідача - Одеський міськвиконком та прийняти рішення, яким визнати недійсними рішення Одеського міськвиконкому про визнання права власності на будівлі та споруди санаторію "Росія" та повернути нерухомі об'єкти санаторію "Росія" у власність держави, оскільки РВ ФДМУ по Одеській області вважає, що належним відповідачем за цим позовом є саме Одеський міськвиконком. Крім   того,   відповідно   до   чинного   законодавства, недійсними   визнаються  не свідоцтва на право власності, а рішення, на підставі яких вони були видані.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.04.2006р. (а.с. 163, т.1)  провадження у справі №33/47-06-233 зупинено до закінчення провадження у справах №9/98-06-2909А, №30/72-06-3005А, №30/73-06-3006А, №30/74-06-3007А.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.04.2007р. поновлено провадження з цієї справи (а.с. 6, т.2).

17.05.2007 р. (вх. №11077) позивач надав суду уточнення до позову прокурора (а.с. 43, т.2), в якому просив залучити до участі у справі іншого відповідача - Одеський міськвиконком та прийняти рішення, яким визнати недійсними рішення Одеського міськвиконкому про визнання права власності на будівлі та споруди санаторію "Росія" від 02.12.2002р. №1232, від 09.08.2001р. №748, від 27.06.2001р. №590, від 07.05.2002р. №428 та повернути нерухомі об'єкти санаторію "Росія" у власність держави, оскільки РВ ФДМУ по Одеській області вважає, що належним відповідачем за цим позовом є саме Одеський міськвиконком, як правонаступник ліквідованої Приморської райадміністрації м. Одеси. Крім того, відповідно до чинного законодавства, недійсними визнаються не свідоцтва на право власності, а рішення, на підставі яких вони були видані.

17.05.2007 р. (вх. №11076) ТОВ "Санаторій "Росія" надало суду доповнення до відзиву (а.с. 44-45, т.2), в якому просило відмовити прокуратурі у позові про повернення будівель і споруд санаторію "Росія" у власність держави, оскільки за її вимогами щодо визнання недійсними свідоцтв про право власності провадження у справі повинно бути припинено, так як ці вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, цей відповідач вказав на неспроможність позиції прокурора і щодо іншої вимоги рішеннями судів, які набрали законної сили, в яких встановлені факти про відсутність права власності держави на об’єкти нерухомості, розташовані у м. Одесі, за адресою: Французький бульвар,60. Також, відповідач посилався на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2006р. по справі №5-64/2006, якою скасовано постанову про порушення кримінальної справи за фактом заволодіння державним майном санаторію „Росія”, яка вступила в законну силу та залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.08.2006р..

Рішенням господарського суду Одеської  області  від 21.05.2007 р. (підписаним суддею Грабован Л. І. 30.05.2007 р.) поновлено строк позовної давності для звернення заступника прокурора Одеської області з позовом; в частині позовних вимог першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі РВ ФДМУ про повернення будівель та споруд санаторію „Росія”, що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, у власність держави відмовлено; в частині позовних  вимог першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі РВ ФДМУ про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Одеської міської ради та визнання недійсними свідоцтв на право власності на лікувальні корпуси, адміністративні та господарські будівлі  санаторію „Росія”, розташованого по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, виданих СП „Росія”, провадження у справі припинено (а.с. 91-98, т.2). Своє рішення суд мотивував наступним. Прокурором усно підтримано вимоги, викладені в уточненні до позову РВ ФДМУ по Одеській області (а.с. 43, т.2). Свідоцтво про право власності на певний об’єкт майна не є правовстановлюючим документом. Перелік правовстановлюючих документів наведено у додатку №1 до п.2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (в ред. наказу Міністерства юстиції України від 28.01.2003р. №6/5). Зазначені свідоцтва, як зазначає суд, не можуть виступати предметом спору, таким може виступати лише правовстановлюючий документ, на підставі якого видано свідоцтво. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними свідоцтв на право власності  на лікувальні корпуси, адміністративні та господарські будівлі санаторію „Росія”, розташованого по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, видані СП „Росія”, не підлягають вирішенню у господарських судах та провадження у справі у цій частині підлягає припиненню, у відповідності з п.1-1 ст. 80 ГПК України. Позовні вимоги в частині визнання недійсними рішень виконавчого комітету Одеської міської ради не підлягають вирішенню у господарських судах України за правилами ГПК України, оскільки, на думку суду, складають справу адміністративної юрисдикції, у розумінні ст. 3 КАС України. На такий спір, відповідно до ст. 17 КАС України, поширюється компетенція адміністративних судів. При вказаних обставинах, провадження у справі, в частині вимог щодо визнання недійсними рішень виконавчого комітету Одеської міської ради, як вважає місцевий суд, підлягає припиненню, у відповідності з п.1-1 ст. 80 ГПК України. Аналізуючи матеріали справи та надані прокурором і позивачем в підтвердження позовних вимог докази, суд дійшов висновку про відсутність підтвердження належним чином вимог про повернення будівель та споруд санаторію „Росія”, що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, у власність держави, оскільки,  згідно наявної в матеріалах справи постанови Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р. (а.с. 54-61, т.2), постанову від 05.01.2006р. прокурора Одеської області старшого радника юстиції М.Г. Чорного про порушення кримінальної справи по факту заволодіння державним майном санаторієм „Росія” в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, та по факту службової недбалості посадовими особами РВ ФДМУ в Одеській області, яка призвела до тяжких наслідків у вигляді незаконного вилучення із державної власності майна в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, скасовано як винесену необґрунтовано без передбачених КПК України достатніх підстав. Вказану постанову Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області №11-1299/06 від 29.08.2006р. (а.с. 62-65, т.2). Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р., судом встановлено, що майно (яке є предметом спору у справі №32-33/47-06-233) на момент отримання Україною незалежності (1991 рік) відносилось до майна громадської організації, а не до державного майна, і це майно фактично вилучено із державної власності не посадовими особами санаторію „Росія”, а самою державою, на підставі постанови КМУ №606 від 23.04.1960р.. Крім того, у постанові районного суду зазначено, що в матеріалах справи, які надані суду та стали підставою для порушення кримінальної справи, відсутні документи, які б підтверджували те, що свідоцтва про право власності, які видані на різні об`єкти нерухомості ТОВ „Санаторій „Росія”, у тому числі побудовані в період з 1993 по 2000 р.р., та на які містяться посилання в постанові прокурора, на момент прийняття ним рішення 05.01.2006р. були визнані недійсними у встановленому законодавством порядку, тому вони зберігають свою юридичну силу до цього часу. Також, Приморським районним судом встановлено, що із наявного в матеріалах справи та оглянутого в судовому засіданні рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 17.12.1992р. №549 „Про відвід підприємству „Росія” земельної ділянки та дозволу реконструкції з будівництвом 3-х спальних корпусів, загальною вмісткістю 350 місць, зі столовою на 500 посадочних місць по Французькому бульвару,60” витікає, що санаторію „Росія”  у грудні 1992р., коли він був вже майже рік зареєстрований в якості колективного підприємства, було надано дозвіл на знос аварійного корпусу та будівництво 3-х спальних корпусів на 350 місць зі столовою на 500 посадочних місць. Таким чином, цим рішенням встановлено, що саме колективне підприємство „Росія” здійснювало будівництво будівель на відведеній йому території по Французькому бульвару,60 у м. Одесі. Приморським районним судом також встановлено, що прокуратурою Одеської області в особі в.о. начальника відділу загального нагляду В.П. Фарини 18.06.1992р. письмово підтверджено, що створення підприємства „Росія” не суперечить вимогам Закону України „Про підприємства в Україні”. Рішенням господарського суду Одеської області від 28.02.2007р. (а.с. 66-68, т.2) у справі №22/27-07-340 за позовом ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофздоровниця” до відповідачів: ТОВ „Санаторій „Росія”, СП „Росія”, Одеської міської ради, за участю третіх осіб: Одеського відділення ФДМУ, Федерації професійних спілок України, про скасування державної реєстрації та визнання недійсним свідоцтва на право власності у задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що відсутні докази існування права власності позивача - ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофздоровниця” на спірні будівлі, у той час, як до справи долучені докази існування права власності відповідача –ТОВ „Санаторій  „Росія” на об`єкти нерухомості. Судом у справі №22/27-07-340 також встановлено, що, як вбачається із самого позову, заявленого ЗАТ „Укрпрофздоровниця”, останньому про набуття СП „Росія” прав на спірне майно відомо з 21.02.1992р., тобто з моменту реєстрації підприємства. Як встановлено рішенням ВАСУ від 20.01.1997р. у справі №137/7 (а.с. 46-48, т.2) за позовом ФДМУ до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, АТ „Укрпрофздоровниця” про визнання недійсними установчих документів, майно, на базі якого створено АТ „Укрпрофздоровниця”, передано Радою міністрів УРСР Укрпрофраді, правонаступником якої є Рада Федерації незалежних профспілок України, що вбачається з установчих документів профспілкового об`єднання. Оскільки це майно не передавалось у відання ВЦРПС, то на нього не може поширюватись дія постанов ВРУ від 10.04.1992р. „Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташованих на території України”, від 04.02.1994р. „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР”. У рішенні ВАСУ від 20.01.1997р. зазначено, що вказане майно з моменту його передачі профспілкам у встановленому порядку державою не вилучалось, право профспілок на володіння, користування і розпорядження цим майном не оскаржене. Рішення ВАСУ від 20.01.1997р. у справі №137/7 залишено без змін Постановою судової колегії по перегляду рішень, ухвал, постанов ВАСУ від  17.06.1997р. (а.с. 49-53, т.2). Отже, місцевий суд дійшов до висновку, що встановленими слід вважати наступні факти. Спірне майно цілісного майнового комплексу -  санаторій „Росія” відносилось до майна громадської організації, а не до державного майна, і це майно фактично вилучено із державної власності не посадовими особами санаторію „Росія”, а самою державою, на підставі постанови КМУ №606 від 23.04.1960р.. Правовий статус спірного майна не може визначатись положеннями постанов ВРУ від 10.04.1992р. „Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташованих на території України”, від 04.02.1994р. „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР” та їх приписи не розповсюджують свою дію на вказане майно, отже, відсутні підстави для взяття цього майна на державний облік та набуття права власності державою на спірне майно. Крім того, чинність свідоцтв про право власності, виданих на різні об`єкти нерухомості ТОВ „Санаторій „Росія”, у тому числі, побудовані в період з 1993 по 2000 р.р., та на які містяться посилання в постанові прокурора, на момент прийняття ним рішення 05.01.2006р., не спростована. Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17.12.1992р. №549 „Про відвід підприємству „Росія” земельної ділянки та дозволу реконструкції із будівництвом 3-х спальних корпусів, загальною вмісткістю 350 місць, зі столовою на 500 посадочних місць по Французькому бульвару,60” офіційно підтверджено, що саме колективне підприємство „Росія” здійснювало будівництво будівель на відведеній йому території по Французькому бульвару,60 у м. Одесі. Не надано прокурором та позивачем і доказів скасування в установленому законом порядку розпоряджень Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №428 від 07.05.2002р., №748 від 09.08.2001р., №590 від 27.06.2001р., №1232 від 02.12.2002р., №444 від 10.06.1997р. та наказу правління ЗАТ „Укрпрофоздоровниця” від 01.07.1998р. №131, на підставі яких виконавчим комітетом Одеської міської ради були видані СП ”Росія” свідоцтва на право власності на спірні об’єкти. Судом взято до уваги, встановлений постановою Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р., факт того, що прокуратурою Одеської області в особі в.о. начальника відділу загального нагляду В.П. Фарини 18.06.1992р. письмово підтверджено, що створення підприємства „Росія” не суперечить вимогам Закону України „Про підприємства в Україні” (чинний до 01.01.2004р.), отже, суд першої інстанції зробив висновок, що не викликає сумнівів правомірність формування статутного фонду вказаного підприємства, у тому числі основних фондів, на базі цілісного майнового комплексу санаторію „Росія”. Отже, судом встановлено, що факт незаконного вилучення майна санаторію „Росія” із державної власності та його привласнення підприємством „Росія” не підтверджений належним чином та спростовується рішеннями судів, які набрали законної сили.  Крім того, судом першої інстанції у задоволенні клопотання прокуратури про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлі та споруди санаторію „Росія”, що розташовані по Французькому бульвару,60 у м. Одесі, відмовлено, оскільки не наведено обґрунтування підстав вжиття таких заходів,  як того вимагають положення ст. 66 ГПК України.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, заступник прокурора Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційним поданням, в якому просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити, з тих же підстав, що були викладені прокурором у позові та уточненні до нього, а також, враховуючи те, що закриття провадження у справі стосовно вимог щодо визнання недійсними рішень та свідоцтв про право власності суперечить ст.ст. 2,12 ГПК України, оскільки спір стосується безпосередньо майна.

Також, не погоджуючись зі вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити, з тих же підстав, що були викладені прокурором у позові та уточненнях до нього, а також, враховуючи те, що власниками спірного майна є дві юридичні особи: держава в особі ФДМУ та ТОВ "Санаторій "Росія". Належність майна санаторію "Росія" до державної власності також підтверджується дорученням ФДМУ до регіонального відділення ФДМУ по Одеській області від 29.12.2002р. щодо проведення інвентаризації цього майна, як об'єкту державної власності. Крім того, судом не надано оцінки тому факту, що право власності перейшло до трудового колективу рішенням загальних зборів санаторію "Росія", що суперечить чинному законодавству. Також, не надано оцінки підставам прийняття рішень про видачу свідоцтв про право власності Приморською райдержадміністрацією.

Розгляд справи було призначено на 17.07.2007 р., про що заступник прокурора та сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були повідомлені належним чином.

Фіксування судового засідання здійснювалось технічними засобами, а саме програмно - апаратним комплексом “Діловодство суду” на диск CD-R №5270113ME45650.

Представник відповідача –Виконкому Одеської міської ради  у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду справи не надав, тобто не скористався своїм правом на участь в апеляційному провадженні і судова колегія, враховуючи думку інших учасників процесу, прийняла рішення про розгляд справи за його відсутністю.

Представник заступника прокурора в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав подання та скаргу і просив їх задовольнити на  викладених у них підставах.

Представник  скаржника (позивача) в усних поясненнях наданих апеляційному суду підтримав подання та скаргу і просив їх задовольнити на  викладених у них підставах.

Представник відповідача - ТОВ „Санаторій „Росія”  просив  суд відмовити у задоволенні апеляційних подання та скарги і залишити рішення без змін.

За згодою заступника прокурора та представників сторін, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення заступника прокурора та представників сторін, ознайомившись з доводами апеляційних подання і скарги,  дослідивши обставини  і матеріали  справи,  в тому числі наявні у них докази,  відповідність викладеним в рішенні висновкам  цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційні подання і скарга не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, заступник прокурора Одеської області в обґрунтування своєї вимоги щодо скасування рішення місцевого суду та задоволення позову послався у  поданні   на підстави, викладені ним у позові (уточненнях до нього), та на те, що закриття провадження у справі стосовно вимог щодо визнання недійсними рішень та свідоцтв про право власності суперечить ст.ст. 2,12 ГПК України, оскільки спір стосується безпосередньо майна.

Позивач  просить скасувати рішення та задовольнити позов з посиланням на підстави, що були викладені у позові та уточненнях до нього, а також, враховуючи те, що власниками спірного майна є дві юридичні особи: держава в особі ФДМУ та ТОВ "Санаторій "Росія". Належність майна санаторію "Росія" до державної власності також підтверджується дорученням ФДМУ до регіонального відділення ФДМУ по Одеській області від 29.12.2002р. щодо проведення інвентаризації цього майна, як об'єкту державної власності. Крім того, судом не надано оцінки тому факту, що право власності перейшло до трудового колективу рішенням загальних зборів санаторію "Росія", що суперечить чинному законодавству. Також, не надано оцінки підставам прийняття рішень про видачу свідоцтв про право власності Приморською райдержадміністрацією.

Проте, з вказаними  доводами скаржників погодитись не можна, з огляду на таке.

Позов пред’явлено до господарського суду  з посиланням на норми ГПК України і саме в  порядку, передбаченому цим Кодексом, тобто господарсько-процесуального судочинства, було відкрито провадження  та розглядалась справа.

Так, однією із  заявлених позовних вимог, з урахуванням уточнень до позову, заявлених після відкриття провадження у справі, є вимога  про визнання недійсними рішень Одеського міськвиконкому від 02.12.2002р. №1232, від 09.08.2001р. №748, від 27.06.2001р. №590, від 07.05.2002р. №428.

Однак, 01 вересня 2005 року, тобто до звернення  до суду з цією уточненою вимогою, набув чинності Кодекс адміністративного судочинства України, яким передбачено, що позови про визнання недійсними (незаконними) рішень органів державної влади і місцевого самоврядування та скасування рішень цих органів підвідомчі адміністративним судам і повинні розглядатись в порядку, передбаченому цим кодексом, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Зі статті 12 ГПК України, в редакції, що набула чинності на час ухвалення оскарженого рішення, виключені положення щодо підвідомчості господарським судам  справ про оскарження  рішень органів державної влади та місцевого самоврядування в порядку господарсько-процесуального судочинства.

Відповідно до п.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах в порядку господарсько-процесуального судочинства.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано, з урахуванням приписів КАС України та відповідно до вимог ГПК України, припинив провадження у справі в цій частині.

Судова колегія також погоджується з висновком місцевого суду в частині припинення провадження у справі щодо вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, оскільки зазначені свідоцтва, в даному випадку, видані на підставі рішень органів місцевого самоврядування та інших державних органів, тобто є похідними документами, а не   рішеннями або актами органів місцевого самоврядування, а тому не можуть бути предметом  судового розгляду. Слід зазначити, що позивач у своєму уточненні до позову (а.с. 153, т.1) сам визнає, що, відповідно до чинного законодавства, недійсними можуть визнаватись не свідоцтва про право власності, а рішення, на підставі яких були видані ці свідоцтва.

Посилання прокурора на те, що закриття провадження у справі стосовно вимог щодо визнання недійсними рішень та свідоцтв про право власності суперечить ст.ст. 2,12 ГПК України, оскільки спір стосується безпосередньо майна, не можуть прийматись до уваги, з огляду на таке.

Як зазначалось вище, судова колегія вважає, що висновок місцевого суду не суперечить зазначеним прокурором нормам  процесуального права, а, навпаки, відповідає їм. Та обставина, що спір стосується майна, на думку судової колегії, не може вплинути на висновок місцевого суду щодо непідвідомчості господарським судам в порядку господарсько-процесуального судочинства  заявлених прокурором вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності та рішень органу місцевого самоврядування.

Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній докази, судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку  про відсутність підтвердження належними та достатніми доказами  обґрунтованості позовних вимог про повернення будівель та споруд санаторію „Росія” у власність держави.

Так, згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р., залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області №11-1299/06 від 29.08.2006р., постанову від 05.01.2006р. прокурора Одеської області старшого радника юстиції М.Г. Чорного про порушення кримінальної справи по факту заволодіння державним майном - санаторієм „Росія” в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, та по факту службової недбалості посадовими особами РВ ФДМУ в Одеській області, яка призвела до тяжких наслідків у вигляді незаконного вилучення із державної власності майна в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України (на яку посилався прокурор в обґрунтування своєї позиції, що це майно належить державі), скасовано як винесену необґрунтовано без передбачених КПК України достатніх підстав.  Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р., судом встановлено, що майно (яке є предметом спору у справі №32-33/47-06-233) на момент отримання Україною незалежності  відносилось до майна громадської організації, а не до державного майна, і це майно фактично вилучено із державної власності не посадовими особами санаторію „Росія”, а самою державою, на підставі постанови КМУ №606 від 23.04.1960р..  Рішенням господарського суду Одеської області від 28.02.2007р.  у справі №22/27-07-340 за позовом ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофздоровниця” до відповідачів: ТОВ „Санаторій „Росія”, СП „Росія”, Одеської міської ради, за участю третіх осіб: Одеського відділення ФДМУ, Федерації професійних спілок України, про скасування державної реєстрації та визнання недійсним свідоцтва на право власності у задоволенні позову відмовлено.   Як встановлено рішенням ВАСУ від 20.01.1997р. у справі №137/7  за позовом ФДМУ до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, АТ „Укрпрофздоровниця” про визнання недійсними установчих документів, майно, на базі якого створено АТ „Укрпрофздоровниця”, передано Радою міністрів УРСР Укрпрофраді, правонаступником якої є Рада Федерації незалежних профспілок України, що вбачається з установчих документів профспілкового об`єднання. Оскільки це майно не передавалось у відання ВЦРПС, то на нього не може поширюватись дія постанов ВРУ від 10.04.1992р. „Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташованих на території України”, від 04.02.1994р. „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР”. У цьому ж рішенні ВАСУ  зазначено, що вказане майно з моменту його передачі профспілкам у встановленому порядку державою не вилучалось, право профспілок на володіння, користування і розпорядження цим майном не оскаржене.

В апеляційному поданні прокурор посилається на постанову Ради міністрів УРСР №606 від 23.04.1960р. „Про передачу профспілкам санаторіїв та будинків відпочинку Міністерства охорони здоров’я УРСР”, а саме на п.2 цієї постанови, який передбачав, що всі діючи госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки та інші підприємства і організації передаються від Міністерства охорони здоров’я до відання Української ради профспілок безоплатно. Беручи до уваги термін „відання” та посилаючись на ст. 86 ЦК України (в редакції 1963р.), прокуратура вважає, що профспілкові органи, а саме Українська рада профспілок не набула права власності на ці об’єкти, а набула право лише володіння та користування цим майном. А отже, і майно санаторію „Росія”, який увійшов у перелік (додаток № 1 до постанови Ради міністрів УРСР №606 від 23.04.1960р.) санаторіїв, які були передані до відання Української ради профспілок, на думку прокуратури, є державною власністю.

Проаналізувавши доводи прокуратури, вказані нормативно-правові акти та діюче на момент передачі санаторіїв законодавство, колегія суддів вважає позицію прокурора помилковою та безпідставною.

Так, на думку судової колегії, прокурор помилково ототожнює поняття „господарське відання”, яке вперше було закріплене в Основах цивільного законодавства Союзу РСР та союзних республік від 31.05.1991р. (введені в дію 01.01.1992р.), у подальшому знайшло своє відображення у Законі СРСР „Про власність в СРСР” (від 06.03.1990р) та у ст. 136 ГК України, зі словом „відання”, яке було застосоване у постанові Ради міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960р.

Слово (термін) „відання”, яке було застосовано у постанові Ради міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960р., торкалося переходу підпорядкованості юридичних осіб, в тому числі всіх госпрозрахункових санаторіїв взагалі і санаторію „Росія” окремо, від Міністерства охорони здоров’я УРСР до Української ради профспілок. На підтвердження цього факту свідчить п.1 та п.14 Постанови, в яких передбачається передача управлінських функцій щодо вказаних юридичних осіб та штатів цих підприємств від органу держави до органів управління сформованих профспілками.

Питання переходу права власності майна та подальшого його використання було врегульоване цією ж постановою Ради міністрів УРСР шляхом його безоплатної передачі від Міністерства охорони здоров’я УРСР до Української ради профспілок.

Статтею 91 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, що порядок передачі будівель, споруд,  устаткування  та  іншого майна, що  належить  до  основних  засобів  державних організацій, іншим державним організаціям, а також колгоспам, іншим кооперативним та іншим  громадським організаціям, визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. У відповідності до вимог закону, а також, враховуючи право власника на розпорядження майном, держава в особі Міністерства охорони здоров’я УРСР, на підставі постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.03.1960р. та постанови Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960р., скористалася своїм правом та розпорядилась своїм майном.

Отже, як вбачається з аналізу законодавства, яке діяло на момент передачі майна санаторіїв, саме з моменту його безоплатної передачі громадській організації - Українській раді профспілок, остання набула право власності на все майно переданих у її відання юридичних осіб, у тому числі і санаторію „Росія”.

Підтвердженням такої позиції є рішення Конституційного суду України від 11.11.2004р. по справі №1-30/2004, яким  встановлено, що держава та її уповноваженні органи у той період часу мали право передавати державне майно у власність громадським організаціям, як за плату, так і безоплатно. Безоплатна передача майна не суперечила чинному на той момент законодавству, а отже, і набуття громадськими організаціями та оформлення прав власності, на підставі Закону України „Про власність”, є правомірним.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що встановленими слід вважати наступні факти:

- спірне майно цілісного майнового комплексу - санаторію „Росія” відносилось до майна громадської організації, а не до державного майна, і це майно фактично вилучено із державної власності не посадовими особами санаторію „Росія”, а самою державою, на підставі постанови КМУ №606 від 23.04.1960р.;

- правовий статус спірного майна не може визначатись положеннями постанов ВРУ від 10.04.1992р. „Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташованих на території України”, від 04.02.1994р. „Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР”, та їх приписи не розповсюджують свою дію на вказане майно, отже, відсутні підстави для взяття цього майна на державний облік та набуття права власності державою на спірне майно;

- рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 17.12.1992р. №549 „Про відвід підприємству „Росія” земельної ділянки та дозволу реконструкції із будівництвом 3-х спальних корпусів, загальною місткістю 350 місць, зі столовою на 500 посадочних місць по Французькому бульвару,60” офіційно підтверджено, що саме колективне підприємство „Росія” здійснювало будівництво будівель на відведеній йому території по Французькому бульвару,60 у м. Одесі.

Судова колегія також погоджується з висновком місцевого суду, що ні прокурором, ні позивачем не надано  доказів скасування в установленому законом порядку розпоряджень Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №428 від 07.05.2002р., №748 від 09.08.2001р., №590 від 27.06.2001р., №1232 від 02.12.2002р., №444 від 10.06.1997р. та наказу правління ЗАТ „Укрпрофздоровниця” від 01.07.1998р. №131, на підставі яких виконавчим комітетом Одеської міської ради були видані СП ”Росія” свідоцтва на право власності на  спірні об’єкти.

На думку судової колегії, місцевий суд підставно взяв до уваги встановлений постановою Приморського районного суду м. Одеси №5-64/2006 від 13.07.2006р. факт того, що прокуратурою Одеської області в особі в.о. начальника відділу загального нагляду В.П. Фарини 18.06.1992р. письмово підтверджено, що створення підприємства „Росія” не суперечить вимогам Закону України „Про підприємства в Україні” (який діяв на час створення цього підприємства), та зробив висновок, що не викликає сумнівів правомірність формування статутного фонду вказаного підприємства, у тому числі основних фондів, на базі цілісного майнового комплексу санаторію „Росія”, та що факт незаконного вилучення майна санаторію „Росія” із державної власності та його привласнення підприємством „Росія” не підтверджений належним чином та спростовується рішеннями судів, які набрали законної сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин,  що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків,  викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення  або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне  застосування  норм  процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови,  якщо це  порушення  призвело  до  прийняття  неправильного рішення.

Наведені скаржниками в апеляційних поданні та скарзі доводи фактично повторюють   доводи, викладені в позові (уточненнях до нього), яким, як зазначалось вище, місцевий суд дав повну і належну оцінку та вмотивовано визнав їх необґрунтованими, і тому не можуть бути підставою для скасування судового  рішення.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення місцевого суду та допущення ним порушень норм матеріального та процесуального права, крім вищезазначених та визнаних апеляційною інстанцією необґрунтованими та безпідставними, скаржники не навели.

Перевіряючи, згідно приписів ст. 101 ГПК України, законність і обґрунтованість  рішення місцевого суду в повному обсязі, тобто не тільки на підставах, викладених в апеляційних поданні та скарзі, судова колегія не встановила  будь - яких порушень норм матеріального і процесуального права з боку місцевого суду і вважає, що зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та приписам чинного законодавства.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає будь-яких, передбачених ст. 104 ГПК України, правових підстав для  скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 21.05.2007 р. у справі №32-33/47-06-233 –залишити без змін, а  апеляційне подання Заступника прокурора Одеської області та апеляційну скаргу РВ ФДМУ по Одеській області, м. Одеса, на зазначене судове рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                                                 Мирошниченко М. А.

Судді:                                                                                                Бєляновський В. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови підписано 18.07.2007 р.