СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
Справа № 13/263-АП-07
Господарський суд Херсонської
області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Муравльовій
Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Державної податкової інспекції у
- приватного підприємця ОСОБА_1,
- приватного підприємства „Лікон”,
за участю представників:
про визнання недійсним за статтею 207
ГК України договору купівлі-продажу ІНФОРМАЦІЯ_1, укладеного між відповідачами
та застосування наслідків недійсності цього договору,
Відповідно до позовної заяви вимоги
ґрунтуються на тому, що оспорюванні господарські зобов'язання за угодою
вчиненні з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, а саме з метою
приховування від оподаткування доходів ПП „Лікон”, підприємницька діяльність
якого припинена постановою господарського суду Луганської області від
ІНФОРМАЦІЯ_2 з причини неподання до органів державної податкової служби
податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності більш ніж рік - з
Відповідачем-1 позовні вимоги не
визнаються з посиланням на той факт, що саме по собі проголошення ІНФОРМАЦІЯ_4
р. судового рішення про припинення підприємницької діяльності ПП „Лікон”,
неподання цим суб'єктом з ІНФОРМАЦІЯ_3 р. до органу державної податкової служби
податкових декларацій не є підставою для недійсності господарських зобов'язань
за участі цього суб'єкта, вчинені до моменту виключення його з Єдиного
державного реєстру підприємств та організацій України. Зокрема, станом на час
вчинення господарських зобов'язань у 2006 р. ПП „Лікон” перебувало в названому
реєстрі, не виключено з цього реєстру станом на час вирішення спору. Дані про
це підприємство станом на час вчинення господарських зобов'язань ПП ОСОБА_1.
вважав достовірними  на підставі статті
18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб
Поряд з цим відповідачем-1
наголошується на безпосередньому вчиненні учасниками спірних зобов'язань, а
саме на тому, що ПП „Лікон” мало належний статус платника податків та платника
податку на додану вартість, а сам контроль за виконанням зобов'язань в межах
цих статусів повинен здійснюватися не ним, а територіальним органом державної
податкової служби. Крім цього відповідач вказує, що недекларування та можлива
несплата ПП „Лікон” податкових зобов'язань
у періодах, в яких вчинювались оспорюванні господарські зобов'язання,
об'єктивно не є  підставою вважати такі
господарські зобов'язання недійсними. За своєю юридичною природою угоди
купівлі-продажу сільськогосподарських культур
не суперечать інтересам держави і суспільства. Як на преюдицію
відповідач-1 посилається на постанову господарського суду Херсонської області
від 16.05.2007 р. у справі № 8/150-АП-07 за позовом приватного підприємця
ОСОБА_1. до ДПІ у м. Херсоні про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,
за якою оспорюваний договір оцінений як чинний.
Відповідачем-2 відзив на позов не
надано та в судове засідання він свого представника не направив, а тому розгляд
справи проведено без його участі, оскільки судом вжито всіх належних заходів для
його повідомлення про час та місце судового розгляду справи.
Згідно до положень статті 6
Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні
справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського
процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським
судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім викладеного з матеріалів
справи слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року між приватним підприємством „Лікон” та
приватним підприємцем ОСОБА_1 укладено договір НОМЕР_1, який за своїм змістом
та юридичною природою є договором купівлі-продажу, а саме придбання
сільськогосподарських зернових культур (пшениці, ячменю, соняшнику, сої,
кукурудзи) в кількості 5000 т з визначенням ціни відповідно до рахунків на
На виконання умов даного договору
ПП ОСОБА_1. придбав у ПП „Лікон” зернових культур за видатковими накладними:
З метою виконання взятих на себе зобов'язань
щодо оплати вартості придбаного товару ПП ОСОБА_1. вніс в касу ПП „Лікон”
відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру ІНФОРМАЦІЯ_7.
В той же час, постановою
господарського суду Луганської області від ІНФОРМАЦІЯ_2 з причини неподання до
органів державної податкової служби податкових декларацій, документів
бухгалтерської звітності більш ніж один рік, припинено підприємницьку
діяльність ПП „Лікон”.
За твердженнями позивача саме ця
обставина вказує на укладення названого договору з метою за відомо суперечною
інтересам держави, тобто з метою ухилення ПП „Лікон” від сплати податків, а
тому підлягаються аналізу правові підстави недійсності господарських
зобов'язань за цих підстав.
Зокрема, відповідно до приписів
статті  207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, яке вчинено з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу відповідного органу
державної влади визнано судом недійсним. В свою чергу, згідно з частини 1
статті 208 того ж Кодексу, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як
таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в однієї сторони усе одержане нею повинно
бути повернуто другій стороні, а одержане останньою стягується за рішенням суду
Ознаками недійсності господарських
зобов'язань, що вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства є: а) наміри сторін (сторони) порушити вимоги закону при
переслідуванні мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
б) наявність суб'єктивної сторони правопорушення в діях посадових осіб сторін
(сторони) угоди; в) фактичне порушення інтересів держави і суспільства
(порушення нормативних актів, які визначають соціально - економічні основи
держави і суспільства) в результаті реалізації таких угод.
Проте, за оцінкою суду позивач не
довів твердження про те, що оспорювана угода та господарські зобов'язання за
нею вчинені з метою, суперечною інтересам держави і суспільства -з метою
приховування доходів від оподаткування, що мав зробити у відповідності з
частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно
до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.
Безпосередньо сам договір
купівлі-продажу за природою не є суперечним інтересам держави і суспільства.
Очевидним є укладення оспорюваної угоди, виконання господарських зобов'язань за
нею учасниками зі звичайною підприємницькою ціллю, належних доказів переслідування
учасником чи учасниками угоди мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, як доказів вчинення певною особою ухилення від оподаткування, яке
було метою угоди, суду не наведено.
Навпаки, продавець за угодою переслідував мету продати товари, а
покупець -набути їх. Вони укладали угоду для отримання доходу, маючи за мету
реалізацією унормованих відносин купівлі-продажу. Така мета не є підставою для
визнання недійсними за статтею 207 ГК України господарських зобов'язань в
Саме по собі задоволення
господарським судом  Луганської області
ІНФОРМАЦІЯ_4 р. позову органу державної податкової служби про припинення
юридичної особи -ПП „Лікон”, у зв'язку з неподанням до цього органу більш ніж
протягом року податкових декларацій та документів бухгалтерської звітності,
анулювання органом державної податкової служби 03.11.2005 р. свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану вартість ПП „Лікон”, не є достатньою
підставою для визнання вчинених цим підприємством з іншими суб'єктами господарювання  юридично значимих  дій недійсними, оскільки кожен учасник
відносин має нести відповідальність лише за наявності вини.
З аналогічних міркувань
недостатньою підставою для визнання недійсними господарських зобов'язань за
участю ПП „Лікон” є неподання цим підприємством до органу державної  податкової служби податкових декларацій,
документів бухгалтерської звітності з моменту державної реєстрації цього
суб'єкта підприємницької діяльності, в тому числі і в періоди вчинення
оспорюваних зобов'язань.
Станом на час виконання
господарських зобов'язань ПП „Лікон” перебувало в Єдиному державному реєстрі,
має бути виключеним звідти на виконання вказаного судового рішення
господарського суду Луганської області від ІНФОРМАЦІЯ_4 р.
Відповідно до частини 1 статті 18
Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців” якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено змін.
У спорі, що розглядається, для ПП
ОСОБА_1. вважаються достовірними відомості щодо легітимності засновника і
керівника ПП „Лікон”, стосовно участі останнього у спірних господарських
Безпосередньо положення статей 207
та 208 ГК України застосовуються з урахуванням того, що правочин, який вчинено
з метою  завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а
тому згідно з частиною 1 статті 203 та частиною 2 статті 215 ЦК України є
нікчемним,  і  визнання такого правочину недійсним  судом
не вимагається.  А тому органи
державної податкової служби, вказані в абзаці першому статті 10 Закону України
„Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі пункту 11 цієї
статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів,
одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У  разі
задоволення  позову  висновок
суду  про   нікчемність
правочину має міститись у мотивувальній,
а не  в резолютивній частині
судового рішення. Санкції нормативно передбачені за вчинення правочину з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим, за
змістом частини 1 статті 208 ГК України застосування цих санкцій можливе в разі
виконання правочину хоча б однією стороною.
Названі санкції, встановлені
частиною 1 статті 208, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків
(зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору.
За таких обставин правопорушенням є
несплата податків, а не вчинення правочину.
Для застосування таких санкцій
необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства. Ці санкції застосовуються лише
судом, що відповідає нормі статті 41 Конституції України, згідно з якою
конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках,
обсязі та порядку, встановлених законом.
Оскільки санкції, передбачені цією
частиною, є конфіскаційними, нормативно передбачені до стягнення   за
рішенням   суду   в
доход   держави   за
порушення   правил здійснення
господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є
адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню частини 1
статті 238 ГК України. Такі санкції можуть застосовуватись  протягом строків, встановлених статтею 250 ГК
України.

За позовними вимогами позивач
пропонує застосувати наслідки недійсності зобов'язань за статтею 208 ГК України
як результат задоволення вимог про недійсність зобов'язань. Між тим, очевидна
неможливість застосування наслідків пропонованої позивачем недійсності
зобов'язань є ще однією причиною неможливості задоволення вимог про визнання
недійсними зобов'язань.

На стадії розгляду справи цілком
очевидною є неможливість отримання (повернення) ПП ОСОБА_1. від  ПП „Лікон” вартості товарів за оспорюваною
угодою у зв'язку з відсутністю у першого,
як у суб'єкта підприємницької діяльності, будь-яких адміністративних
важелів та повноважень щодо розшуку осіб, які були фактичними
представниками  ПП „Лікон” при вчиненні
господарських зобов'язань.

Позивач, посилаючись на пояснення
засновника цього підприємства, стверджує про те, що підприємство не мало і не
має ніякого майна, фактично реквізитами підприємства скористалися невстановлені
особи, які використали загублені засновником установчі документи підприємства.

За таких обставин, у випадку
задоволення вимог про недійсність зобов'язань, при формальному застосуванні
статті 208 ГК України особа, яка не мала за викладенням позову умислу за
угодами на порушення інтересів держави і суспільства (такий умисел ПП ОСОБА_1.
позивач не доводив) була б у відмінності від невстановленої особи, що діяла від
імені  ПП „Лікон”, і про умисел якої
стверджує позивач, двічі покараною матеріальною відповідальністю: по-перше, з
неї було б стягнуто до бюджету отримане за недійсними зобов'язаннями майно
(його вартість); по-друге, ПП ОСОБА_1. реально ніколи б не отримав від
невстановленого, незнайденого суб'єкта чи від формально існуючого, але такого,
що немає майна, ПП ”Лікон” вартості робіт.

Пред'явленням позову позивач, як
орган влади, спрощує і обмежує свої функції у відносинах за участю ПП „Лікон”,
оскільки особа, яка фактично використовувала реквізити цього суб'єкта, не
розшукується, не притягується до відповідальності, ситуацію цей орган вважає
вичерпаною шляхом ініціювання притягнення до відповідальності ПП ОСОБА_1.,
фактично, переклавши на цього підприємця як відповідальність вказаної
невстановленої особи, так і реалізацію можливостей розшуку цієї особи при
бажаних позивачу наслідках недійсності зобов'язань.

Суд враховує, що засадами
цивільного законодавства за статтею 3 ЦК України є, в тому числі,
справедливість, добросовісність та розумність. Наведене формальне застосування
законодавства щодо наслідків недійсності господарського зобов'язання цим
засадам не відповідає.

Судочинство має за мету захист  порушених або оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Конституція України гарантує кожному судовий захист його
прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і
кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів,
зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності
усіх перед законом та судом. Таким чином, рішення суду, захищаючи інтереси
одного суб'єкта, не може порушувати законних прав та інтересів інших
господарюючих суб'єктів.

Частина 4 статті 13 Конституції
України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усів суб'єктів
права власності і господарювання.

У справі позивачем не спростована
добросовісність поведінки відповідача-1 при укладенні й виконанні оспорюваної
угоди.

Застосування наслідків визнання
угод недійсними, передбачених статті 208 ГК України, позбавило б відповідача-1
права власності на придбане майно чи його вартість, що було б порушенням статті
41 Конституції України, яка гарантує кожному право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю та встановлює, що ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. „Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя”, оскільки Конституція України, як це зазначено
в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди
при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх
необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення
мають ґрунтуватися  на Конституції, а
також чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У оцінюваних правовідносинах і при
таких обставинах, що встановлені у спорі, формальне застосування статті 288 ГК
України не відповідало б приписам статті 41 Конституції України та статті 3 ЦК
України, у зв'язку з чим за відсутності правових підстав для застосування
заявлених наслідків недійсності угоди
при заявлені вимог про недійсність і наслідки у сукупності, при
наведенні серед підстав вимог статей 207 і 208 ГК України, відмова у
застосуванні наслідків недійсності угоди спричинює і неможливість задоволення
вимоги про визнання недійсними зобов'язань (недійсними зобов'язання визнаними
бути не можуть без застосування наслідків недійсності в одному чи в різних
провадженнях, скільки в статті 208 законодавцем вказано, що за рішенням суду
„стягується” одержане за угодами, а не „може бути стягнуто”); пов'язаність
вимог щодо недійсності угод і застосування наслідків є і пряма, і зворотна
-неможливість визнання угоди недійсною спричиняє неможливість застосування
наслідків недійсності угоди, неможливість застосування наслідків недійсності
угоди приводить до неможливості задоволення вимоги про недійсність угоди,
зобов'язання.

Викладене застосування судом норм
права у цивільному спорі, що вирішується в межах адміністративного провадження,
відповідає загальним засадам цивільного судочинства, в тому числі засадам
справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені в названій статті
3 ЦК України.

Розуміючи формально не визнану
прецедентність права в Україні, та все ж, приймаючи до уваги: а) що різна
судова практика застосування одних і тих же нормативних актів у аналогічних
справах є підставою за статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України
для перегляду Верховним Судом України постанов Вищого адміністративного суду
України (така ж по суті процесуальна норма є і в господарському процесі); б)
прецедентною є практика Європейського суду з прав людини, а за статтею 17
Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського
суду з прав людини” національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію
про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з
прав людини як джерело права; суд вважає, що застосування одних і тих же
нормативних актів у аналогічних справах має бути однаковим -правильним. При
цьому суд лише констатує, що розуміння у цій справі змісту нормативних актів
щодо правової природи наслідків недійсності господарських зобов'язань, підстав
такої специфічної відповідальності як визнання недійсними господарських
зобов'язань, вчинених з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства -з метою ухилення від оподаткування
-співпадає з таким же їх застосуванням
при вирішенні аналогічних питань у Постанові Верховного Суду України від
26.09.2006 р. за результатами розгляду касаційної скарги  ДПІ у м. Судаку у справі за позовом ДПІ у м.
Судаку до ПП „Колар” та ПП „Асторія” про визнання угоди недійсною та стягнення
109930936,68 грн.

За таких обставин позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

На підставі  зазначених правових норм та керуючись
статтями 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України,

постановив:

1.В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2.Роз'яснити сторонам, що дана
постанова набирає законної сили  після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не
буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна
скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного
розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається
протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у
повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути
подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Дата
підпису постанови -6 серпня 2007 року.

Суддя
М.К. Закурін