ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.

№ 31/398-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Кота О.В.,

суддів:
Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.,

розглянув касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектра"

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р.

у справі
№31/398-06 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства Українська Страхова Компанія "Гарант-Авто" в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування
Правонаступник: Відкрите акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Дженералі Гарант" в особі Дніпропетровської філії

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектра"

про
визнання недійсним договору,

за участю представників:

-          позивача: Чіп Я.М., дов. №17073-1/14 від 21.12.2006р.;

-          відповідача: ЛеснякЛ.Я., дор. б/н від 15.05.2006р.;

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2006р. Відкрите акціонерне товариство Українська Страхова Компанія "Гарант-Авто" в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів №Б4270304 від 07.10.2004р., укладений ним з відповідачем, оскільки договір оренди транспортного засобу №164/В від 23.12.2003р., на підставі якого застрахований транспортний засіб перебував у користуванні відповідача, не відповідає чинному законодавству внаслідок не дотримання його нотаріальної форми всупереч ЦК України, що діяв на момент передачі в оренду транспортного засобу відповідачу; оскільки відповідач не може бути визнаний належним володільцем транспортного засобу та належною стороною за договором страхування, так як на момент укладення договору оренди транспортного засобу орендодавець (Тузова Тамара Єфимівна) не був власником або особою, якій належать майнові права на транспортний засіб, зазначивши, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ЯАА №825046 видано 06.10.2004р., а транспортний засіб отриманий орендодавцем згідно акту приймання-передачі №МВЧ 021878 від 07.05.2004р., про що зазначено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006р. у справі №31/398-06 (суддя Мороз В.Ф.) у позові відмовлено, оскільки договір оренди легкового автомобілю №164/В, укладений з Тузовою Тамарою Єфимівною 25.12.2003р., тобто на час дії ЦК УРСР 1963р., який не вимагав обов'язкової нотаріальної форми для договору оренди транспортного засобу, що спростовує, на думку суду першої інстанції, відповідні доводи позивача щодо її недотримання. Власником транспортного засобу згідно свідоцтва про його реєстрацію є Тузова Тамара Єфимівна, а отже в оренду відповідачу транспортний засіб переданий його власником, незалежно від дати видачі свідоцтва (акт про передачу автомобіля в користування відповідачу, складений між сторонами договору 07.10.2004р.).

Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що ЦК України прямо не обумовлює недійсність одного договору недійсністю іншого, пов'язаного з ним, із зазначенням, що згідно ст. 215 ЦК України 2003р., чинного на час укладення оспорюваного договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, недійсним є лише правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), або ж якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (оспорюваний правочин).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №31/398-06 (колегія суддів у складі головуючого судді Лотоцької Л.О., суддів Бахмат Р.М., Євстигнеєва О.С.) апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Українська страхова компанія “Дженералі Гарант” в особі Дніпропетровської філії задоволено, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006р. у справі №31/398-06 скасовано, позов задоволено. Визнано недійсним договір обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів №Б/4270304 від 07.10.2004р., укладений між Відкритим акціонерним товариством Українська Страхова Компанія “Гарант-Авто” в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування та Товариством з обмеженою відповідальністю “Вектра”, зобов’язано Відкрите акціонерне товариство Українська Страхова Компанія “Гарант-Авто” в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування (правонаступник Відкрите акціонерне товариство “Українська страхова компанія "Дженералі Гарант" в особі Дніпропетровської філії) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю “Вектра” вартість страхового платежу у сумі 71грн., сплаченого Товариством з обмеженою відповідальністю “Вектра” при укладанні договору (полісу) №Б/4270304. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Вектра” на користь Відкритого акціонерного товариства Українська Страхова Компанія “Гарант-Авто” в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування (правонаступник Відкрите акціонерне товариство “Українська страхова компанія “Дженералі Гарант” в особі Дніпропетровської філії) 127,5грн. витрати по сплаті державного мита, в тому числі і витрати по сплаті державного мита, сплаченого при поданні апеляційної скарги, а також 118грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та задовольняючи позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства Українська Страхова Компанія "Гарант-Авто" в особі Дніпропетровської обласної дирекції страхування (правонаступник Відкрите акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Дженералі Гарант" в особі Дніпропетровської філії), суд апеляційної інстанції зазначив, що фізична особа Тузова Т.Є. на час підписання додатку №4 від 07.10.2004р. до існуючого договору від 25.12.2003р. №164/В, передаючи в оренду автомобіль ВАЗ –21070 д/н АЕ 8562 АВ, повинна була нотаріально посвідчити договір оренди з додатком №4 відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України. Внаслідок чого посилаючись на ч.2 ст.215 ЦК України суд апеляційної інстанції визнав додаток №4 до договору оренди №164/В від 25.12.2003р. нікчемним. Стверджуючи, що відповідач-страхувальник не є власником транспортного засобу автомобіля ВАЗ –21070 д/н АЕ 8562 АВ і на час укладення договору оренди автомобіля №164/В від 25.12.2003р. орендодавець-Тузова Т.Є. ще не була власником спірного автомобіля, а укладений між орендодавцем і орендарем за вказаним договором оренди додаток №4 до договору є нікчемним, суд визнав недійсним договір (поліс №Б/4270304), укладений між позивачем та відповідачем на підставі ст.215 ЦК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектра" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №31/398-06, у якій просить вказаний судовий акт скасувати та залишити в силі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006р. у даній справі. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, відповідач обґрунтовує тим, що оскаржуваний судовий акт прийнятий внаслідок порушення господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, неповним дослідженням матеріалів даної справи.

Позивач не скористався правом, наданим ст.1112 ГПК України, відзив на касаційну скаргу відповідача не надіслав, що не перешкоджає касаційному перегляду судового акту, який оскаржується.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті ними рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектра" підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ВАТ “Українська страхова компанія “Гарант-Авто” (страховиком) та ТОВ “Вектра” (страхувальником) укладений договір (поліс №Б/4270304 від 07.10.2005р.) обов’язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на території України зі строком страхування на один рік до 07.10.2005р., згідно якого страхувальник забезпечує відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим-третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), що сталася під час дії цього полісу і винуватцем якої є водій транспортного засобу ВАЗ-21070, держ. №АЕ8562АВ.

04.01.2005р. страхувальник–відповідач надав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування третій особі, якій була спричинена матеріальна шкода з вини водія страхувальника, з приєднанням до неї в якості доказів на підтвердження правової підстави володіння автомобілем ВАЗ-21070, держ. номер АЕ8562АВ, забезпеченим відповідно до названого полісу, договору оренди транспортного засобу №164/В від 25.12.2003р., укладеного між фізичною особою Тузовою Т.Є. та відповідачем.

Однак 26.01.2005р. позивач відмовив у виплаті страхового відшкодування третій особі, якій була спричинена матеріальна шкода з вини водія відповідача.

Пунктом 5.1 договору №164/В оренди легкового автомобілю від 25.12.2003р. передбачено, що передача автомобіля в оренду здійснюється по акту приймання-передачі, підписаному представниками сторін. Дата підписання акту приймання-передачі є датою передачі автомобіля в оренду.

Орендодавцем у відповідності до умов п.5.1 договору №164/В оренди легкового автомобілю від 25.12.2003р. передано в оренду орендарю автомобіль ВАЗ-21070, 2004р.в., держ. №АЕ8562АВ зареєстрований у МРЕВГ ГУ УМВС України Дніпропетровської обл. 06.10.2004р., згідно акту прийому-передачі легкового автомобіля в оренду від 07.10.2004р. до договору оренди №164/В від 25.12.03р. З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент укладання договору оренди №164/В від 25.12.2003р. орендодавець –Тузова Т.Є. ще не була власником зазначеного автомобіля.

Додатковою угодою від 29.12.2003р. до цього договору оренди сторони за договором оренди автомобіля внесли зміни у п.1.1 договору, яким було передбачено передачу в оренду легкового автомобіля, сторони визначили, що замість “автомобіля” слід читати “автомобілі”, у п.2 додаткової угоди сторони зазначили, що слід ввести в п.1.3 дані по кожному автомобілю (марка, тип, рік випуску, колір, реєстраційний номер), які відображаються у відповідному додатку до цього договору.

На підставі додатку №4 від 07.10.2004р., яким сторони доповнили договір оренди №164/В від 25.12.2003р., згідно з п.5.1 якого дата підписання акту прийому-передачі і є датою передачі автомобіля в оренду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони повинні були користуватися нормами ч.2 ст.799 ЦК України, згідно яких договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, а фізична особа Тузова Т.Є., передаючи в оренду автомобіль ВАЗ-21070 держ. №АЕ 8562 АВ, повинна була нотаріально його посвідчити.

З урахуванням статті 220 ЦК України, якою встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення, такий договір є нікчемним, суд апеляційної інстанції визнав нікчемним на підставі ч.2 ст.215 ЦК України додаток №4 до договору оренди №164/В від 25.12.2003р.

Суд апеляційної інстанції з посиланням на ст.761 ЦК України зазначив, що на час укладання договору оренди №164/В від 25.12.2003р. орендодавець –  Тузова Т.Є. ще не була власником або особою, якій належав автомобіль ВАЗ-21070 держ. № АЕ8562АВ, власником якого вона стала тільки 06.10.2004р. згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8), а тому додаток №4 до договору оренди укладено з порушенням вимог ч.2 ст.799 ЦК України.

Оскільки відповідач–страхувальник не є власником транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21070 держ. № АЕ8562АВ, в розумінні п.1 Положення “Про порядок і умови проведення обов’язкового страхування цивільної  відповідальності власників транспортних засобів” і на час укладання договору оренди автомобіля № 164/В від 25.12.2003р. орендодавець–Тузова Т.Є. ще не була власником спірного автомобіля, а укладений між орендодавцем і орендарем за вказаним договором оренди додаток №4 до договору є нікчемним, то договір (поліс №Б/4270304), укладений між позивачем та відповідачем у даній справі суд апеляційної інстанції визнав недійсним на підставі ст.215 ЦК України.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначив в оскаржуваній постанові, що правові наслідки визнання недійним правочину передбачені статтею 216 ЦК України, зокрема: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов’язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто зобов’язана відшкодувати вартість того, що одержала, тобто повернути страховий платіж –71 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає їх завчасними з огляду на наступне.

Місцевий господарський суд, всупереч ст.84 ГПК України, відмовляючи в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача Тузової Т.Є., в судовому рішенні 06.12.2006р. не зазначив, у задоволенні чийого саме клопотання (а.с.44-45) - Тузової Т.Є. чи відповідача, наявних у даній справі, суд відмовив, а відтак судом першої інстанції не вирішено питання щодо другого клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача Тузової Т.Є., обґрунтованості його заявлення до суду, без з'ясування, чи може рішення у даній справі вплинути на її права та обов'язки, чи вплине її участь в справі на встановлення обставин справи.

Тоді як з протоколу судового засідання 06.12.2006р. вбачається, що усні заяви та клопотання не заявлялися, а відносно письмових клопотань Тузової Т.Є. та відповідача щодо залучення Тузової Т.Є. до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, прийнятого судового рішення за наслідками їх розгляду в судовому засіданні, протокол судового засідання в порушення ст.81-1 ГПК України не містить відомостей.

Апеляційний господарський суд, зазначивши про подальшу відмову позивачем відповідачу 26.01.2005р. у здійсненні виплати за заявою останнього від 04.01.2005р., встановив ці обставини за відсутності документів в матеріалах справи, які про це свідчать, на підставі яких суд апеляційної інстанції дійшов цього висновку.

Судом апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано належної правової оцінки доводам відповідача, викладеним в апеляційній скарзі, які ґрунтуються на рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2007р. по цивільній справі №2-1589/07 за позовом гр.Тузової Т.Є. до ТОВ “Вектра” та за зустрічним позовом ТОВ “Вектра” до гр.Тузової Т.Є., не з’ясовано, чи мають значення для вирішення даного спору факти встановлені в цивільній справі щодо нотаріального посвідчення договору оренди №164/В від 25.12.2003р., яким визнано дійсним з моменту укладення та таким, що не підлягає нотаріальному посвідченню договір оренди легкового автомобілю №164/В (та всі додатки до нього), який було укладено у простій письмовій формі 25.12.2003р. між ТОВ “Вектра” та гр. Тузовою Т.Є.; та визнано дійсним з моменту підписання сторонами додатку №4 від 07.10.2004р. та акту приймання-передачі від 07.10.2004р., договір оренди легкового автомобілю №164/В, який було укладено у простій письмовій формі 25.12.2003р. між ТОВ “Вектра” та гр. Тузовою Т.Є. відносно автомобіля ВАЗ-21070, держ. № АЕ8562АВ, таким, що не підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки.

У зв’язку з цим попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Допущені порушення норм процесуального права призвели до неповного з’ясування обставин справи, які не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок.

Так, згідно імперативних вимог ст.1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи наведене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, у зв’язку з чим прийняті судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, дати їм належну правову оцінку, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права та постановити законне й обґрунтоване рішення, оскільки рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини справи, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно з ст.11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ст.1119, ст.ст. 11110-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектра" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2006р. у справі №31/398-06 скасувати.

Справу №31/398-06 передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області в іншому складі суду.

Головуючий
О. Кот

Судді
С. Владимиренко

С. Шевчук