ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2007 р.                                                           Справа № 7/241-06

Житомирський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого   судді

суддів:

при секретарі                                                             ,

за участю представників сторін:

від позивача:     Мацегорін А.О., довіреність №368/10 від 29.12.2006 року,

від відповідача: Чорний М.П., доручення №231 від 29.05.2007 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство "Моріс", м. Вінниця

на рішення господарського суду Вінницької області

від "23" жовтня 2006 р.  у справі № 7/241-06 (суддя Мінєєва Н.В.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" , м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство "Моріс", м. Вінниця

про стягнення 115507 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 23.10.06р. у справі №7/241-06 позов ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" до ТОВ ВКП "Моріс" про стягнення 115507грн. задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 37945,40грн. основного боргу, 10345,55грн. пені, 8980,09грн. 3% річних, 66870,27грн. інфляційних нарахувань, 3246,34грн. штрафу, 1131,24грн. витрат по сплаті державного мита та 115,57грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Провадження у справі в частині стягнення 8430,92грн. основного боргу припинено.

В позові в частині стягнення  2227,61грн. інфляційних нарахувань та 10500,82грн. пені відмовлено.

Зобов’язано територіальний орган казначейства повернути ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" із державного бюджету України зайве сплачене держмито в розмірі 0,93грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ ВКП "Моріс" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та припинити провадження у справі.

ТОВ ВКП "Моріс" вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не повністю з’ясовані обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, зазначає, що суд задовольняючи позов виходив з того, що до моменту розгляду справи заборгованість ТОВ ВКП "Моріс" існувала в сумі 46376,32грн., що підтверджується актом звірки від 31.05.06р. Такий висновок скаржник вважає передчасним. Вказує, що за договором на постачання природного газу №06/03-3926 ТЕ-2 від 31.12.03р. його заборгованість перед позивачем складає 37745,39грн.

Суд приймаючи рішення не взяв до уваги, що відповідач внесений до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості. У відповідності з нормами  Закону України "Про заходи на забезпечення  сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (далі-Закон) та на підставі постанови КМУ від 22.05.06р. №705 "Про затвердження порядку нарахування у 2006 році субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з водопостачання і водовідведення затверджених для населення", якою врегульовано порядок здійснення процедури перерахування, 10.10.2006р. між сторонами по справі  було  укладено  договір за №772/705 "Про організацію взаєморозрахунку".

Крім того, рішенням суду, в порушення норм матеріального права, на підприємство покладено обов’язок сплатити штрафні санкції та інфляційні нарахування в  сумі  57649,06грн., хоча в силу положень Закону реструктуризована заборгованість не підлягає індексації і на неї не нараховується пеня, штрафні та інші санкції.

Суд не врахував, що згідно з Законом України "Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги" від 13.11.1996р. нарахування пені платникам послуг заборонено.

Представник відповідача в судовому засіданні  підтримав доводи апеляційної скарги, просить рішення місцевого господарського суду скасувати і припинити провадження у справі.

Позивач у письмовому відзиві №02-01/2439-07 від 21.03.07р. на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні  заперечили проти доводів  апеляційної скарги, просять залишити рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом першої інстанції встановлено, що 31.12.2003р. між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (Постачальник) та ТОВ ВКП "Моріс" (Покупець) був укладений договір №06/03-3926 ТЕ-2 на постачання природного газу.

Постачальник зобов’язався передати в періоди  січень-червень та жовтень-грудень 2004 року природний газ, а Покупець прийняти та оплатити його.

Згідно актів прийому-передачі природного газу у вказаний період було поставлено 4694,205 тис. куб. м газу на суму 985783,07грн. (а.с.13-32).

Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що відповідно до п.4 "Прикінцевих та перехідних положень ЦК України" ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності. Оскільки цивільні відносини виникли між сторонами після набрання чинності ЦК України і згідно п.11.1 договору №06/03-3926ТЕ-2 від 31.12.2003р. продовжують існувати, судом підлягає застосуванню ЦК України.

Відповідно до ст.ст.526, 525 ЦК України зобов’язання має виконуватися  належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів  цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом правомірно задоволено позов в частині стягнення основного боргу в розмірі  37945,40грн.   та припинено на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України  провадження в справі в частині стягнення 8430,92грн.,  оскільки зазначена сума  боргу була сплачена відповідачем  платіжним дорученням №15 від 23.08.06р.  (а.с.13, т.11).

Доказів сплати боргу в сумі 37945,40грн. відповідач до суду  не подав.

Відповідно до п.7.2 договору в разі не оплати або несвоєчасної оплати за спожитий  газ у строки, зазначені у п.6.1 даного договору, Покупець сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості. Штраф та пеня нараховуються Постачальником протягом 1 (одного) року, що передує моменту звернення з вимогою, претензією, позовом, що обумовлено п.7.5 договору.

Сторони домовились, що строк позовної давності по даному договору встановлюється тривалістю у 5 років (п.10.7 договору).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунків позивача, перевірених та уточнених судом першої інстанції, за період з лютого 2004р. по липень 2006р. стягнуто 33830,27грн.  інфляційних нарахувань, 8980,09грн. 3% річних за період з 11.02.04р. по 11.08.2006р. та штраф 3246,34грн. згідно п.п.7.2, 7.5 договору №06/03-3926 ТЕ-2 від 31.12.03р. на підставі ст.549 ЦК України.

Судом враховано, що на підставі Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію", відповідачем  станом на 01.10.2006р. укладено 45 договорів про реструктуризацію заборгованості на суму 52803,50грн. та зменшено згідно з п.3ст.83ГПК України розмір пені на 50% - 10345,56грн.

Посилання відповідача на те, що він  відповідно до Закону України "Про заходи на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного  комплексу"  внесений до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості та у відповідності з нормами вказаного Закону і на підставі постанови КМУ від 22.05.06р. №705 "Про затвердження порядку нарахування у 2006 році субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з водопостачання і водовідведення затверджених для населення", якою врегульовано Порядок здійснення процедури перерахування, 10.10.2006р. уклав з позивачем договір за №772/705 "Про організацію взаєморозрахунку", а  згідно Закону на суму боргу не нараховується пеня, штрафні та інші санкції, - не може братись до уваги, оскільки перерахування субвенції з держаного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості з різниці в тарифах (дані – розрахунки) здійснюється на умовах, визначених цим Порядком, лише на суму заборгованості, що утворилась у період з 01.01.2005р. (п.2 Постанови КМ України від 22.05.06р. №705).

Договір же №772/705 "Про організацію взаєморозрахунків" від 10.10.06р. укладено для погашення заборгованості за газ, поставлений у 2004р. згідно договору №06/03-3271, а не договору №06/03-3926 ТЕ-2, на підставі якого заявлено позов.

Суми інфляційних нарахувань на суму боргу, 3% річних стягнені господарським судом згідно з розрахунком позивача, уточненого судом, за період, що передував  набранню чинності ЦК України. У цей період був чинним ЦК УРСР, статтею 214 якого передбачена відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов’язання у вигляді обов’язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Прикінцевим положенням Закону України "Про внесення зміни до статті 214 ЦК УРСР" від 08.10.1999 року №1136-XIV, яким зазначена стаття викладена в новій редакції, передбачено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Господарським судом встановлено, що предметом договору №06/03-3926ТЕ-2 від 31.12.2003р., на якому ґрунтуються позовні вимоги, є постачання природного газу для потреб населення. Проте скаржник  не врахував при подачі апеляційної скарги, що борг утворився за період січень-червень та жовтень-грудень 2004р., тобто після набрання чинності Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" від 20.02.2003р. №554-IV, статтею 1 якого передбачено, що заборгованість з квартирної плати та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергію, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом, перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Статтею 5 цього Закону встановлено, що на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їхню заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовується для надання послуг.

Натомість, в матеріалах справи відсутні докази укладення договорів про реструктуризацію заборгованості, яка склалась на  01.07.2003 року (день набрання чинності Закону).

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 37945,40грн., 10345,55грн. пені, 8980,09грн. 3% річних, 33830,27грн. інфляційних нарахувань.

Керуючись ст.ст.  101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 23 жовтня 2006 року у справі №7/241-06 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство "Моріс" - без задоволення.

2. Справу №7/241-06 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя

судді:

Віддрук. 4 прим.

1-до справи

2,3-сторонам

4-в наряд