КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2007                                                                                           № 10/169-36/370-3/175

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Отрюха  Б.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Левченко В.С. – юр.

від відповідача - Комар А.Ю. – юр.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерство оборони України

на рішення Господарського суду м.Києва від 10.04.2007

у справі № 10/169-36/370-3/175

за позовом                               ДП "Виробниче об"єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова"

до                                                   Міністерство оборони України

про                                                  визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.04.2007р. у справі №10/169-36/370-3/175 позовні вимоги було задоволено.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, та просить його скасувати, оскільки вважає, що його було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегією встановлено наступне:

24.06.2005 року між Міністерством оборони України та Державним підприємством «Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» було укладено договір на проведення експериментальних робіт по освоєнню технології утилізації боєприпасів малих калібрів № 251/6/9-05 УБП.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору виконавець (позивач) зобов’язався за власний рахунок виконати експериментальні роботи по утилізації боєприпасів малих калібрів з метою освоєння ним технології утилізації та зберігати за власний рахунок отримані в результаті виконаних робіт продукти утилізації до отримання від замовника (відповідача) нарядів щодо їх передачі вказаним у цих нарядах особам, а замовник зобов’язався прийняти виконані роботи.

Відповідно до ст.. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. При цьому, договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

З умов спірного договору вбачається, що він є договором підряду, укладеним між позивачем і відповідачем на переробку боєприпасів.

Відповідно до ст.. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ДП «Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» звернулось з позовними вимогами про визнання недійсним зазначеного вище договору та стверджує, що договір від 24.06.2005 № 251/6/9-05 УБП не відповідає вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для його чинності, а саме: зміст договору суперечить статтям 837, 843 Цивільного кодексу України та договір укладений без необхідного обсягу цивільної дієздатності виконавця.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивач обґрунтовані та відповідають фактичним обставинам справи виходячи із наступного:

Відповідно до ст.. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.5 ст. 626 Цивільного кодексу України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як вбачається з положень статті 837 Цивільного кодексу України, договір підряду є сплатним договором. Згідно статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду обов’язково визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Таким чином законодавство України не передбачає можливості укладення безоплатного договору підряду.

Пунктами 1.1, 4.1 спірного договору встановлено, що оплата замовником робіт по  експериментальної утилізації виробів за даним договором, а також витрат виконавця відповідно до п.2.2.3. договору не здійснюється, тобто оспорюваний договір є безоплатним. Будь-яких інших умов щодо ціни або інших способів її визначення сторонами в договорі не міститься.

Враховуючи викладене, встановлені сторонами умови договору від 24.06.2005 № 251/6/9-05 УБП про його безоплатність суперечать положенням статей 837, 843 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним у відповідності до статей 215, 203 Цивільного кодексу України.

Щодо відсутності у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення безоплатних договорів суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України, цивільна дієздатність юридичної особи полягає в тому, що вона набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У відповідності до статті 74 Господарського кодексу України та статуту ДП «Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» воно є державним комерційним підприємством заснованим на державній власності.

Разом з тим, положеннями пунктів 2.1, 3.1, 5.1 статуту позивача передбачено, що підприємство створено з метою отримання прибутку від господарської діяльності, має можливість самостійно планувати таку діяльність, укладати угоди та інші договори, самостійно реалізовувати споживачам свою продукцію, послуги тощо за цінами, що формуються відповідно до умов економічної діяльності.

Таким чином, статутом Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» не передбачено право позивача надавати послуги, виконувати роботи, укладати договори на безоплатні основі.

Відповідно до ч.3 статті 92 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як свідчать матеріали справи, оспорюваний договір зі сторони виконавця був укладений директором Павлоградського механічного заводу ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» Романовим О.А. на підставі довіреності від 26.12.2002 № 157/716, виданої ДП «Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова».

Таким чином, довіреною особою від імені ДП «Виробниче об’єднання Південний   машинобудівний   завод   ім.   О.М.   Макарова»   було   укладено   оспорюваний договір з порушенням обсягу цивільної дієздатності, оскільки згідно статуту позивача останній не має права укладати безоплатні договори і виконувати безоплатні роботи.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що у п.п.2.1, 3.1, 5.1 статуту підприємства конкретно не визначено заборону на укладення договорів на безоплатній основі. Відповідач також зауважує, що довіреністю  від 26.12.2002 № 157/716 передбачено право повіреної особи на укладання договорів, передбачених чинним законодавством, та не встановлено прямої заборони укладати договори на безоплатній основі.

Враховуючи те, що відповідно до п. 2.1 статуту позивача Метою господарської діяльності  підприємства є отримання прибутку, то укладення договору на безоплатній основі  суперечить цілям діяльності позивача, оскільки безоплатне виконання позивачем робіт згідно договору, а також здійснення цілого ряду витрат без можливості їх відшкодування не може призвести до отримання позивачем прибутку.

Колегія також відзначає, що укладення договору підряду на безоплатній основі суперечить статтям 837, 843 Цивільного кодексу України, тому укладення повіреною особою спірного договору, який не передбачено чинним законодавством, є у будь-якому разі діями, що не відповідають наданим згідно довіреності повноваженням.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на ч.5 ст.75 Господарського кодексу України, відповідно до якої державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом, а також на п.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» (який був чинним на момент укладення спірного договору), який забороняє підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, а також громадянам.

Відповідно до п.2.2 договору від 24.06.2005р. право власності на отримані від виробника вироби у позивача не виникає, воно за ним не закріплюється. Обов’язку виконавця передавати замовнику майно, що належить позивачу, договором не передбачено.

Таким чином підстави для застосування ч.5 ст.75 Господарського кодексу України  та п.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» відсутні, оскільки у даному випадку не має місця безоплатної передачі майна, яке отримує позивач за спірним договором.

Колегія також приймає до уваги Постанову Вищого господарського суду України від 20.02.2007р. у справі №10/169-36/370, якою Постанову Київського апеляційного  господарського  суду від 11.12.2006р. та рішення Господарського суду м. Києва від 25.09.2006р. у цій справі було скасовано.

У зазначеній вище постанові Виший господарський суд України звертає увагу на те, що вирішуючи спір про визнання угоди недійсною  господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків:  відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В постанові касаційної інстанції також зазначено, що судом першої інстанції доводи позивача про недійсність договору щодо відсутності у позивача як державного підприємства права на укладення договорів на безоплатній основі не розглянуто, а також не з’ясовано відповідність оспорюваного договору ст..75 Господарського кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також враховуючи вказівки, що містяться у постанові Вищого господарського суду України від 20.02.2007р., колегія приходить до висновку про те, що наявними у справі матеріалами підтверджується наявність обставин, які є підставою для визнання спірного договору від 24.06.2005р. №251/6/9-05 УПБ недійсним у зв’язку з недотриманням вимог його чинності, передбачених ч.1 та 2 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки укладення сторонами у справі оспорюваного  договору суперечить статутним цілям діяльності позивача, а також не відповідає вимогам закону (ст.. 837, 843 Цивільного кодексу України).

За таких обставин рішення господарського суду м. Києва від 10.04.2007р. є обґрунтованим та відповідає дійсним обставинам справи, а отже підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду  м. Києва від 10.04.2007р. у справі № 10/169-36/370-3/175  залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 10/169-36/370-3/175 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

19.06.07 (відправлено)