ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.07.07р.

Справа № 30/254-07

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Фермер», (с. Жданівка, Магдалинівського району Дніпропетровської області)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство Українсько-Російське «Дніпрозерноподукт», (смт. Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області)

Про: стягнення збитків у розмірі 7200 грн.

Суддя:  Євстигнеєва Н.М.

Секретар судового засідання: Ворошило О.М.

Представники:

Від позивача: Скиба В.В., доручення від 13.05.2005 року

Від відповідача: не з’явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Фермер», звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство Українсько-Російське «Дніпрозерноподукт»з позовом про стягнення збитків у розмірі 7200 грн. та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до акту приймання-передачі від 08.09.2005 року позивач передав відповідачу в оренду плуг ПЛН-8-35 на строк до 23.10.2005 року. В якості орендної плати відповідач зобов’язався відремонтувати отримане майно. Строк договору сплив 08.12.2005 року. Позивач відмовився від договору та просив відшкодувати збитки в розмірі балансової вартості.

04.07.2007 року позивач надав заяву про зміну предмету позову, якою просив на підставі статей 1212,1213 Цивільного кодексу України зобов’язати відповідача повернути плуг ПЛН-8-35 в натурі.

Розглянувши подану заяву від 04.07.2007 року суд відмовляє в її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

За змістом зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви). Таку позицію висловив Вищий господарський          суд України у Інформаційному листі від 02.06.2006 року №01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році».

Відповідач у судове засідання не з’явився, відзив на позов не надав, тому справа розглядалася за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи був відкладений з 14.06.2007 року на 05.07.2007 року.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи представника  позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

08.09.2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Фермер»на підставі акту приймання-передачі передало Товариству з обмеженою відповідальністю Спільне підприємство Українсько-Російське «Дніпрозерноподукт»в оренду плуг ПЛН-8-35 ін. №22. Згідно цього акту відповідач зобов’язувався виконати ремонт плуга за власний рахунок та повернути його до 23.10.2005 року в справному стані. Підставою передачі плуга за актом приймання-передачі є, як зазначено в акті від 08.09.2005 року, договір оренди від 08.09.2005 року.

Листом від 22.11.2006 року позивач відмовився від договору оренди та просив відшкодувати збитки в розмірі балансової вартості 7200,00грн. (а.с.6). Лист-відмову отримано відповідачем 27.11.2006 (поштове повідомлення від 24.11.2006 року, а.с.7).

Позивач просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 7200,00грн. балансової вартості плуга ПЛН-8-35 на підставі статей 22, 764,766 Цивільного кодексу України та статей 224-226 Господарського кодексу України у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов’язань.

Згідно ч.1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських        відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування  до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку,  передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими  санкціями  визнаються  заходи  впливу   на правопорушника  у сфері господарювання,  в результаті застосування яких для нього настають  несприятливі  економічні  та/або  правові наслідки. У сфері господарювання   застосовуються   такі   види господарських санкцій:  відшкодування  збитків;  штрафні  санкції; оперативно-господарські санкції (ч.1,2 ст. 217 Господарського кодексу України).

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських  відносин  є  вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник  господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи  порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито  усіх   залежних від  нього  заходів  для недопущення господарського  правопорушення.  У  разі  якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського  зобов'язання  несе господарсько-правову відповідальність,   якщо   не   доведе,   що   належне   виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто  надзвичайних  і  невідворотних  обставин  за   даних   умов здійснення   господарської   діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань    контрагентами правопорушника, відсутність  на  ринку  потрібних  для  виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 218 Господарського кодексу України).

Згідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин,  який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності,  повинен відшкодувати завдані  цим  збитки  суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміють майнову шкоду у грошовому виразі, зокрема, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого права (реальні збитки); доходи, які б особа мала реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв’язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина правопорушника. Тому позивач має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, але й сам факт порушення боржником його обов’язку та причинний зв’язок між цим порушенням та шкодою.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до частини 1 статті 38 цього ж Кодексу якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Позивач на виконання вимог ухвали господарського суду від 29.05.2007 року та 14.06.2007 року договір оренди, на який посилається у позовній заяві, не надав, тому не можливо встановити, чи дійсно укладено договір оренди на строк до 23.10.2005 року та відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України його дію продовжено на строк до 08.12.2005 року.

Посилання позивача на статтю 766 Цивільного кодексу України суд вважає безпідставним, оскільки зазначена стаття визначає правові наслідки не передання майна наймачеві. Відповідно до цієї статті якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою або відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Зі змісту цієї статті вбачається, що право вимагати відшкодування збитків є у наймача, яким позивач не є.

У разі, якщо сторони уклали договір оренди плуга ПЛН-8-35 ін. №22, то право на відмову від договору і право на повернення речі відповідно до статті 782 Цивільного кодексу України виникає лише у разі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов’язки щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по справі покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.1,33,34,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Суддя                                                                                              Н.М.Євстигнеєва

(Дата підписання рішення, оформленого відповідно до вимог статті 84

Господарського процесуального кодексу України, - 09.07.2007року)