ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  27/340

11.09.07

За первісним

позовом          Приватного підприємства «Веста –Сервіс»

до          Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»

про                              стягнення 150 144 грн. 48 коп.

За зустрічним

позовом                    Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»

до                               Приватного підприємства «Веста – Сервіс»

про                             визнання недійсним договору

Суддя  Дідиченко М.А.

Секретар: Приходько Є.П.

Представники:

від позивача:       Чурікова Т.Ю. –пред. за довірен.  від 12.07.2007 року, Поліщук В.В. –

пред. за довірен. від 13.08.2007 року

від відповідача:   Пукас А.Ю. пред. за довірен. від 17.08.07 року, Буланова О.М.. пред. за

довірен. від 01.03.07 року, Пономарьов П.О. пред. за  довірен. від 01.12.06;

Обставини справи:

Позивач  звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за Договором поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року у розмірі 150 144 грн. 48 коп., яка складається з  102 000 грн. 00 коп. основного боргу, 15079 грн. 71 коп. інфляційних витрат, 14500 грн. 77 коп. –процентів за користування чужими грошовими коштами та 18 564 грн. 00 коп. штрафних санкцій за невиконання господарських зобов’язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.07р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи  на 17.08.07р.

Позивач у судовому засіданні 17.08.07р. підтримав  заявлені позовні вимоги, відповідно до яких зазначив, що згідно Договору уступки права вимоги № 02-06/12 від 02.06.2007 року він набув права вимагати від божника сплати заборгованості за Договором поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»та Приватним підприємством «Будівельна компанія «Олександрія», яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань.

Також позивач зауважив на тому, що за Договором уступки права вимоги № 02-06/12 від 02.06.2007 року первісний кредитор передав новому кредитору право вимагати не лише оплату заборгованості за Договором поставки, а й право вимагати заборгованість  з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боржника та штрафних санкцій.

Відповідач у судовому засіданні 17.08.2007 року заперечив проти заявлених позовних вимог та зазначив, що позивач, в порушення ст. 517 ЦК України, не надав належних доказів переходу до нього, як до нового кредитора, прав у зобов’язанні, що виникло відповідно до   Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року та, у зв’язку з викладеним, заявив клопотання про витребування у позивача  зазначених доказів.

З метою повного, всебічного та об’єктивного розгляду всіх обставин справи, суд визнав  заявлене клопотання відповідача таким, що підлягає задоволенню.

Окрім того, відповідач звернувся до суду з клопотанням про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Частиною 1 ст. 81 1 ГПК України передбачено, що на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вищезазначені приписи ст. 81 1 ГПК України, а також й те, що  повне фіксування технічними засобами є однією з конституційних засад судочинства, перелічених у ст. 129 Конституції України, а організація фіксування судового процесу технічними засобами є прерогативою суду, суд задовольнив заявлене клопотання відповідача.

Також,  відповідача підтримав подане ним через канцелярію Господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи, у зв’язку з необхідністю виконання вимог ухвали суду від 06.08.2007 року та  надання витребуваних судом документів.

Враховуючи вищевикладені обставини, з метою виконання відповідачем   вимог ухали  суду від 06.08.2007 року та надання позивачем  належних доказів на підтвердження  переходу до нього, як до нового кредитора, прав у зобов’язанні, що виникли відповідно до   Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, суд оголосив перерву у судовому засіданні до 31.08.2007 року на 10 год.15 хв.

31.08.2007 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва о 09:30 год. від відповідача надійшло клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Ухвалою Голови господарського суду міста Києва від 31.08.2007 року клопотання  Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»про призначення колегіального розгляду справи № 27/340 залишено без задоволення.

Враховуючи той факт, що зазначене вище клопотання було подане відповідачем до початку судового засідання, суд повідомив сторонам про результат  його розгляду на початку слухання справи.

Сторони  у судовому засідання 31.08.2007 року підтримали свої правові позиції  та надали пояснення по справі.

Під час розгляду справи відповідач звернувся до суду із клопотанням, поданим ним через канцелярію Господарського суду міста Києва, про припинення провадження у справі. Зазначене клопотання мотивоване тим, що на момент подання позовної заяви та під час розгляду справи предмет спору був відсутній в силу п. 2 ст. 517 ЦК України, що є матеріально –правовою нормою, яка регулює спірні правовідносини, виконання приписів якої є передумовою реалізації права на пред’явлення позову.

Позивач заперечив проти задоволення заявленого клопотання відповідача.

Суд за наявності викладених у  ст. 80 ГПК України підстав зобов’язаний припинити провадження у справі, що представляє собою форму завершення справи, яка зумовлена передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв’язку з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ст. 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв’язку з цим не залишилося неврегульованих питань та, якщо спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами. Заявляючи клопотання про припинення провадження у справі, відповідач помилково ототожнив предмет спору та предмет позову, тобто певну матеріальну правову вимогу позивача до боржника.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного суд відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, відповідач звернувся до суду із заявою про відвід судді Дідиченко  М.А., оскільки вважає відмову в задоволенні  зазначеного вище клопотання безпідставною, а дії судді неупередженими.

Для вирішення Головою господарського суду міста Києва  питання про відвід судді Дідиченко  М.А., у судовому засіданні 31.08.2007 року оголошено тимчасову перерву.

Ухвалою  Голови  господарського суду міста Києва  від 31.08.2007 заяву Товариства  з  обмеженою відповідальністю  «Русь - Інтернешнл» про  відвід  судді  Дідиченко М.А. залишено без задоволення.

На підставі вищезазначеного судове засідання було продовжено.

Відповідач не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, зауважив на тому, що головний інженер Білойван А.Г.  не підписував   Договір поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  у зв’язку з чим і не вчиняв дій, які свідчили б про схвалення і прийняття до виконання зазначеного Договору.

Позивач усно заперечив проти  доводів  відповідача та зазначив, що Договір поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року підписано саме головним інженером, уповноваженим на це довіреністю № 17 від 12.01.2005 року за підписом  Генерального директора В.М. Байдан,   що свідчить про схвалення і прийняття до виконання відповідачем зобов’язань за Договором  поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року.

З метою роз’яснення  питання судовим експертом, щодо ідентифікування підпису а а також   повноважень головного інженера Білойвана А.Г. підписувати Договір поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, відповідач заявив усне клопотання про зупинення провадження у справі.

Частина 2 ст. 79 ГПК України передбачає виключно право  господарського суду  зупинити провадження у справі в разі призначення судової експертизи.

Якщо особа подала клопотання про призначення експертизи, а інші особи проти клопотання заперечують, суд вирішує клопотання виходячи з мотивів заявленого клопотання та необхідності використання спеціальних знань для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (Інформаційний лист Вищого Господарського Суду України від 27.11.2006 р. N 01-8/2651 «Про деякі питання призначення судових експертиз»).

У Довіднику з підготовки матеріалів, що направляються на судову експертизу арбітражними судами, затвердженого спільним Наказом Вищого господарського суду України та Міністерства юстиції України від 14.07.1998 року № 11/40/5, перелічені певні види експертизи.

З зазначеного Довідника вбачається, що питання, яке відповідач хоче поставити для вирішення даного спору, може бути роз’яснено при призначенні судової почеркознавчої експертизи, основним завдання якої є ідентифікація виконавця рукописного тексту, цифрових записів та підписів.

Як вбачається з пояснень відповідача,  на час розгляду справи головний інженер  Білойван А.Г., який підписав від імені  відповідача  Договір поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, на підприємстві не працює.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки, по –перше,  вказані вище факти  унеможливлюють призначення даного виду судової експертизи.

А  по –друге,  суд вважає, що  відповідач, звертаючись до суду  із необґрунтованим та документально не підтвердженим клопотанням, зловживає своїми правами, явно спрямованими на затягування судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач повторно звернувся до суду із заявою про відвід судді Дідиченко  М.А., оскільки вважає його безпідставним та неупередженим.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 ГПК України сторони можуть заявити відвід судді з підстав, зазначених у ч. 1 цієї норми права.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку якщо на порушення приписів останньої з наведених норм ГПК України учасник судового процесу вдається до відвертого зловживання своїми правами шляхом заявлених численних відводів судді (суддям), явно спрямованих на свідоме затягування судового процесу, господарський суд не позбавлений права і можливості продовжити розгляд справи, в якій заявлено відвід, у тому ж засіданні з обов’язковим зазначенням про це в судовому рішенні та з наведенням у нього відповідних мотивів. Зазначене, зокрема, підтверджується висновком Вищого господарського суду України від 03.08.2007 року № 01-8/622 «Про деякі питання практики застосування статті 20 ГПК України».

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, врахувавши  приписи Господарсько процесуального кодексу України, а також й того, що відповідач відверто зловживає своїми правами, явно спрямованими на затягування судового процесу,  суд не прийняв заявлене усне  клопотання   відповідача, а тому продовжив подальший розгляд справи.

Підтримуючи свої заперечення на заявлені позовні вимоги, відповідач посилався на те, що  мав право не виконувати свого обов’язку новому кредитору, оскільки останнім всупереч вимог ст. 517 ЦК України не надано боржнику доказів переходу до нього прав у зобов’язанні, чим обумовлюється наявність, у разі надання таких доказів, чи відсутність, у разі ненадання їх, права нового кредитора вимагати від боржника виконання зобов’язання.

Окрім того, відповідач наголошував на тому, що довіреності головному інженеру Білойвану А.Г.  не видавав. Відповідач зазначив, що підтвердити зазначене твердження може тільки довідкою керівництва, яке на час укладання Договору поставки не працювало на підприємстві.

Позивач не погодився з вищевикладеною позицією відповідача та зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків лише в тому випадку, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні.

На думку позивача зазначена норма права  позбавляє боржника необхідності вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором, оскільки знімає з нього ризик виконання зобов’язання неналежній стороні. Окрім того, позивач звернув увагу суду на те, що діючим законодавством України не встановлено вимог щодо змісту повідомлення, яке надсилається (передається) боржнику у випадку заміни кредитора у зобов’язанні, а тому з точки зору позивача воно може бути зроблено у добровільній формі.

В обґрунтування вищевикладеного,  позивач надав суду  в якості  доказу повідомлення відповідача про перехід до нього прав у зобов’язанні лист вих.. № 10/07 від 10.07.2007 року, який було відправлено на адресу відповідача заказаною кореспонденцією, про що свідчить  належним чином засвідчена копія опису вкладання та фіскального чеку № 8544 від 10.07.2007 року, які знаходяться в матеріалах справи. Окрім того, позивач зобов’язався у наступне судове засідання надати копію довіреності від 12.01.2005 року.

У судовому засіданні 31.08.2007 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 05.09.2007 року з метою надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог чи заперечень. Так, судом було зобов’язано позивача та відповідача надати суду оригінал для огляду та належним чином завірену копію довіреності від 12.01.2005 року на  ім’я Білойвана А.Г., яка б засвідчила його право діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл». Також судом було зобов’язано відповідача надати у наступне судове засідання  реєстр видачі довіреностей за 2005 рік.

05.09.2007 року о 12:40 год. через канцелярію Господарського суду міста Києва відповідачем була подана зустрічна позовна заява, відповідно до якої він просить суд визнати Договір № 11/05/05 від 11.05.2005 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»та Приватним підприємством «Будівельна компанія «Олександрія»,  недійсним  з моменту  його укладення.

Розглянувши подану зустрічну позовну заяву, суд визнав її такою, що відповідає вимогам ст.ст. 1, 2, 3, 12, 21, 32-38, 45, 54-58, 60 Господарського процесуального кодексу України та  прийняв  до розгляду.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані  тим, що  Товариство з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»не уповноважувало головного інженера Білойвана А.Г. на підписання Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року та не видавало йому довіреності від 12.01.2005 року, у зв’язку з чим  позивач за зустрічним позовом вважає, що зазначений  договір суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України.

Окрім того,  підтримуючи свою правову позицію, Товариство з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»зазначило, що станом на день подання зустрічної позовної заяви  ним фактично не було здійснено жодного платежу за Договором поставки, пунктом  6.2 якого передбачено обов’язок покупця оплатити вартість виконаних підрядних робіт у 180-денний строк з дня прийняття товарів. Наведені обставини, на думку позивача за зустрічним позовом свідчать також про відсутність підстав стверджувати, що ним вчинені дії, які свідчили б про схвалення і прийняття до виконання Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року.

Сторони у судове засідання 05.09.2007 року з’явилися,  позивач  за зустрічним позовом підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач за зустрічним позовом, усно заперечив проти заявлених до нього зустрічних позовних вимог та  на виконання вимог суду  та спростування  наведених Товариством з обмеженою відповідальністю «Русь - Інтернешнл»обставин, надав належним чином завірену копію довіреності вих. № 17 від 12.01.2005 року, яка підтверджує повноваження головного інженера Білойвана А.Г. представляти інтереси відповідача перед третіми особами з питань забезпечення діяльності Готельного комплексу «Русь»та акт приймання передачі документів за Договором уступки права вимоги № 02-06/12 від 02.06.2007 року.

Враховуючи  складність справи, а також й те, що відповідач не дав згоду на оголошення,  відповідно до  вимог ч. 2 ст. 85 ГПК України, вступної та резолютивної частини рішення, суд оголосив у  судовому засіданні перерву до 07.09.2007 року.

Оскільки здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 07.09.2007 року  виявилося  не можливим, судове засідання перенесено на іншу дату, про що сторін було повідомлено під розписку.

На підставі ст. 75 ГПК України, суд розглядає  справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

02.06.07 р. між Приватним підприємством “Веста –сервіс” (надалі - новий кредитор) та Приватним підприємством «Будівельна компанія «Олександрія» (надалі –первісний кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № 02-06/12 (надалі Договір), за умовами якого до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов’язанні в обсязі та на умовах, що існують на момент  переходу цих прав.

Відповідно до п. 1.2 Договору новий кредитор набув права вимагати від боржника сплати заборгованості, у розмірі  102 000 грн. 00 коп.,  за неналежне виконання останнім зобов’язань за Договором поставки  № 11/05/05 від 11.05.2005 року, у тому числі  з урахуванням штрафних санкцій та інфляційних витрат.

Сторони узгодили, що право вимоги перейшло  до нового кредитора  з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Договору, тобто з 02.06.2007 року.

Як вбачається з матеріалів справи,  05.05.2005 року між Приватним підприємством «Будівельна Компанія «Олександрія»(надалі –постачальник) в особі директора Маклакова А.А. та Товариством з обмеженою відповідальністю “Русь Інтернешнл” (надалі –покупець) в особі головного інженера Білойвана А.Г., який діяв на підставі Довіреності від 12.01.2005 року, було укладено Договір № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  який за своєю правовою природою відноситься до договору  поставки.

На виконання умов зазначеного Договору постачальник здійснив   поставку товару відповідачу на загальну суму 102 000 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН 0000005 від 31.05.2005 року, засвідченою  підписами обох сторін.

Повноваження Білойвана А.Г. на отримання від постачальника товарно-матеріальних цінностей підтверджені довіреністю серії ЯИЮ № 560696 від 31.05.05 року, виданої відповідачем за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідченої печаткою підприємства  з лицьового та зворотнього боку.

Порядок розрахунків визначений  сторонами у розділі 6 Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  зокрема, п. 6.2 якого передбачено обов’язок   відповідача здійснити  оплату товару  протягом 180 днів з дня прийняття покупцем товару у формі безготівкового рахунку або векселем.

Спір по справі виник внаслідок того, що боржник  не сплачує новому кредитору  заборгованість за переданий у власність покупця товар відповідно до Договору поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, оскільки відповідач  вважає, що позивач всупереч вимог ст. 517 ЦК України не надав йому  належних доказів переходу до нового кредитора прав у зобов’язанні за Договором відступлення права вимоги № 02-06/12 від 02.06.2007 року, що в свою чергу  обумовлює наявність, у разі надання таких доказів, чи відсутність, у разі ненадання їх, права нового кредитора вимагати від боржника виконання зобов’язання.

Проте, відповідач, посилаючись на приписи ст. 517 ЦК України,  не вважає зазначений вище лист належним  доказом прав нового кредитора у зобов’язанні.

Позивач не погодився з вищевикладеною позицією відповідача та зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків лише в тому випадку, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні. Позивач вважає, що зазначеною нормою права не передбачено обов’язку нового кредитора  направляти боржникові копій договору уступки права вимоги та доказів передачі новому кредиторові документів, необхідних для реалізації отриманого права вимоги.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов’язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов’язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов’язанні.

Стаття 516 ЦК України визначає порядок заміни кредитора у зобов’язанні. Так,  відповідно до приписів зазначеної норми права, заміна кредитора у зобов’язанні   здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому випадку виконання боржником свого обов’язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Зазначеною нормою права, на яку посилається відповідач в запереченнях на заявлені позовні вимоги, передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що у випадку, коли у боржника була інформація про здійснену заміну кредитора, боржник, керуючись принципом добросовісності не має право виконувати зобов’язання первісному кредиторові до з’ясування обставин, пов’язаних із заміною кредитора.

Враховуючи те, що Договором поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року, не передбачено згоди боржника на заміну кредитора у зобов’язанні, а також й те, що діючим законодавством України не встановлено вимог щодо змісту повідомлення, яке надсилається (передається) боржнику у випадку заміни кредитора у зобов’язанні, суд дійшов висновку, що відповідача було належним чином  повідомлено про заміну кредитора у зобов’язанні, проте  відповідач  всупереч вищевикладеним обставинам не скористався  наданим  йому правом на  з’ясування обставин, пов’язаних із заміною кредитора.

В процесі розгляду справи, відповідач звернувся до суду з зустрічними позовними  вимогами обґрунтованими  тим, що  Товариство з обмеженою відповідальністю «Русь  Інтернешнл»не уповноважувало головного інженера Білойвана А.Г. на підписання Договорів поставки,  та не видавало йому довіреності від 12.01.2005 року, у зв’язку з чим  позивач за зустрічним позовом вважає, що зазначений  договір суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 203 ЦК України та просить суд визнати його недійсним з моменту його укладання.

Судом встановлено, що Договір поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  засвідчені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь  Інтернешнл»та  підписано від імені відповідача  головним інженером Білойваном А.Г., який діяв на підставі Довіреності від 12.01.2005 року.

На підтвердження  повноважень  головного інженера  Білойвана А.Г. діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь  Інтернешнл»,  позивачем на вимогу суду та в обґрунтування своїх вимог було надано копію довіреності № 17 від 12.01.05 року, засвідчену печаткою Приватного підприємства «Будівельна компанія «Олександрія», оскільки у останнього  в наявності є лише звичайна фотокопія довіреності, оригінал якої, як зазначає позивач, пред’являвся при підписанні основного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена  довіреність видана за підписом Генерального директора Байдан В.М. та засвідчена печаткою відповідача.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, згідно з вказаними нормами права, сторони повинні довести суду належними та допустимими доказами обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги чи заперечення на них.

Відповідач не вважає  довіреність № 17 від 12.01.2006 року належним доказом, який підтверджує повноваження головного інженера  Білойвана А.Г. діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь  Інтернешнл»та наполягає на тому, що таку довіреність  ним  видано не було, проте підтвердити своє твердження іншими доказами ніж власними  поясненнями не може, оскільки він не вів реєстру виданих довіреностей.

Враховуючи те, що заперечуючи на заявлені позовні вимоги, відповідач посилається на лише свої усні чи письмові пояснення, не надаючи суду жодних доказів на підтвердження викладених в них обставин, суд не може прийняти їх до уваги та вважати належними  та достовірними.

Як вбачається з матеріалів справи,  повноваження Білойвана А.Г. на отримання товарно-матеріальних цінностей підтверджені, зокрема, довіреністю серії ЯИЮ № 560696 від 31.05.05 року, виданої відповідачем за підписом керівника та головного бухгалтера, засвідчених печаткою відповідача з лицьового та зворотнього боку.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, господарські операції -  це факти підприємницької діяльності та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов’язань та фінансових результатів.

Таким чином, факт проведення суб’єктом підприємницької діяльності господарських операцій, що стосується виконання ним зобов’язань, повинен підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ  це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Довіреність на одержання цінностей, яка відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року N 99, видається на строк не більше 10 днів, є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено (виписано, підписано) інший первинний документ - товарно-транспортну накладну на відпуск цінностей, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей і відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для її бухгалтерського обліку. Оформлення накладної здійснюється після подання довіреності.

Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року N 99, відпуск цінностей покупцям або безоплатна передача провадиться тільки за довіреністю покупців, тобто без довіреності відпуск цінностей юридичним особам забороняється. Довіреність, за якою цінності покупцям відпущені, залишається у постачальника.

Таким чином, вищенаведені обставини свідчать про доведеність позивачем факту отримання відповідачем товару на загальну суму 102 000 грн. 11 коп., що  підтверджено  документами суворої звітності.

Окрім того, підтримуючи свою правову позицію, позивач звернув увагу суду на те, що податкова накладної № 43 від 31.05.05 р., згідно якої визначено суму податкового зобов’язання ПП «БК «Олександрія»зі сплати податку на додану вартість за видатковими накладними 0000005, підтверджує факт виконання постачальником своїх зобов’язань.

Стаття 215 ЦК України визначає загальні  правові підстави  визнання правочину недійсним, які відповідно до частини першої зазначеної норми права безпосередньо пов’язані з дотриманням у момент вчинення правочину вимог, передбачених ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину,  наявність   у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об’єктивно  вираженого волевиявлення учасника правочину,  його адекватність   внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України вчиняти правочини  мають право суб’єкти цивільних прав, які становлять в свою чергу елемент їх правового статусу.

Статтею 241 встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Перевищення повноваження –це доцільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками того, кого представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ від довірителя. При визначені обсягу повноважень слід ураховувати вказівки закону, зміст довіреності, яку представляють.

Стаття 246 Цивільного кодексу України встановлює, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Як встановлено зазначеною нормою права, суб’єктом, який має право видавати довіреність від імені юридичної особи може бути орган юридичної особи або інша особа, уповноважена на це її установчими документами.

Отже, проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що головним інженером Білойваном А.Г.  вчинено від імені  Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь Інтернешнл»правочини, в межах наданих йому повноважень,

Враховуючи те, що  спірні   Договори поставки укладено сторонами з дотриманням  вимог ст. 203 ЦК України, оскільки головного інженера Білойвана А.Г.  було  керівництвом відповідача уповноважено довіреністю № 17 від 12.01.2005 року  на підписання зазначених договорів, а  наступним схваленням дій ПП «БК «Олександрія»були дії відповідача, щодо отримання товарно-матеріальних цінностей, то заявлені відповідачем зустрічні позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 173 ГК України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Стаття 174 ГК України встановлює, що господарські зобов'язання можуть виникати, в тому числі, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання підлягає виконанню у встановлений строк (термін). Статтями 599 Цивільного кодексу України і 202 ГК України  передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 514 Цивільного кодексу України регламентує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З доказів по справі вбачається, що первісний кредитор  виконав свої зобов’язання за Договорами поставки  в повному обсязі та належним чином, претензій щодо якості чи кількості товару  від відповідача не надходило.

Факт порушення відповідачем договірних зобов’язань судом встановлено та по суті ним  не оспорено.

З огляду на зміст укладених Договорів № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  вони є договорами поставки, які відповідають вимогам статті 712 ЦК України.

Стаття 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, тому  первісні позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягають задоволенню в повному розмірі в сумі 102 000 грн. 00 коп.

Крім того, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 18 564 грн. 00 коп. за період прострочення з 10.01.2007 р. по 10.07.2007 р. Відповідач вимоги ухвали суду не виконав, контррозрахунку пені не надав.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст. 231 Господарського кодексу України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за порстрочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Окрім того, згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. В  той час, ст. 3 зазначеного Закону України вводить певні обмеження щодо меж згоди сторін, а саме: розмір пені, передбачений ст. 1  Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 10.3 Договорів поставки  встановлено, що за кожний день прострочення покупцем оплати товарів, нараховується пеня у розмірі 0,1% від суми несплаченої за Договором.

За таких обставин, зміст п. 10.3 Договору, який передбачає наслідки несвоєчасної оплати товарів та встановлює пеню у розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожний день прострочки, є таким, що суперечить чинному законодавству.

Таким чином, розмір пені становить: 8 581 грн. 97 коп.:

102 000 грн. (заборгованість відповідача) х 17 % (подвійна облікова ставка НБУ) х 142 дні (період з 10.01.07р. по 31.05.07р.) : 365 днів = 6 793 грн. 48 коп.

102 000 грн. (заборгованість відповідача) х 16 % (подвійна облікова ставка НБУ) х 40 дні (період з 01.06.07р. по 10.07.07р.) : 365 днів = 1788 грн. 49 коп.

На підставі вищевикладеного, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача пені частково у розмірі 8 581 грн. 97 коп.

У зв’язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором, позивач просить суд стягнути з останнього інфляційні витрати у розмірі 15 079 грн. 71 коп.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції за період з грудня 2005 року по травень 2007 року складає 114, 7840 %, сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції становить 117079 грн. 71 коп.

Розмір індексу інфляції становить 15079 грн. 71 коп. (117079 грн. 71 коп. –102 000 грн. 00 коп.)

З огляду на зазначене вище, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат у сумі 15 079 грн. 71 коп. підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь  14500 грн. 77 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Нормативно обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу, позивач посилається на ст. 692 ЦК України, якою передбачено обов’язок покупця  оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.  Зазначеною нормою права передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Підтримуючи заявлену позовну вимогу, позивач робить силку на ст. 536 ЦК України, в силу дії норм якої  за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивач зазначає, що з моменту закінчення строку оплати поставлених товарів і до часу фактичного їх повернення Цивільний кодекс України встановив зобов’язання відповідача нараховувати і сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, розмір яких має бути встановлено Законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, дійсно зазначеними нормами права передбачено право продавця вимагати оплату товару та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами.

Однак, враховуючи те, що ані Договором поставки № 11/05/05 від 11.05.2005 року,  ані  чинним законодавством не передбачено розміру процентів, який боржник  має сплачувати  на вимогу кредитора, суд дійшов висновку відмовити позивачу в  задоволенні зазначених позовних вимог.

Враховуючи, що відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем  за первісним позовом понесені судові витрати, пов’язані з розглядом справи, зокрема витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу та сплати державного мита, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ст. 49 ГПК України).

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому  задоволенню, з поточного рахунку відповідача стягненню підлягає  основний борг у сумі 102 000  грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі  15 079 грн. 71 коп.,  пеня  в сумі 8 581  грн. 97 коп., державне мито в сумі 1256 грн. 61 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 98 грн. 75 коп.

В  іншій  частині стягнення заявлених первісних позовних вимог відмовити.

В задоволені зустрічних позовних вимог відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, Договорами сторін, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1.          Первісний позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Русь Інтернешнл»(01023, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 4, код 32380281) на користь Приватного підприємства «Веста - Сервіс»(01030, м. Київ, вул. Чапаєва, 10, код 35134978) - з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, - основний  борг у сумі  102 000  грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі  15 079 грн. 71 коп.,  пеню  в сумі 8 581грн. 97 коп., державне мито в сумі 1256 грн. 61 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 98 грн. 75 коп.

3.          В іншій частині задоволення первісних позовних вимог відмовити.

4.          В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю.

5.          Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                М.А.Дідиченко