ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.02.07                                                                                       Справа №14/283/06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників:

позивача:          Валова А.Ф., довіреність № 1 від 20.01.2007р.;

відповідача:      Татаренко А.М., довіреність № 55 від 06.02.2007р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу      Державного підприємства «Національна атомна

енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого

підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»,

м. Енергодар Запорізької області

на рішення                   господарського суду Запорізької області від 04.12.2006 року

у справі                         № 14/283/06

за позовом                    Відкритого акціонерного товариства «ЕРКО+Запоріжжя»,

м. Запоріжжя

до відповідача             Державного підприємства «Національна атомна

енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого

підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»,

м. Енергодар Запорізької області

про                                 стягнення 171.969,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відкритим акціонерним товариством «ЕРКО+Запоріжжя», м. Запоріжжя було подано позов до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», м. Енергодар Запорізької області про стягнення вартості поставленого покрівельного матеріалу у кількості 3017 м2 в сумі 171.969,00 грн. (відповідно до уточнених позовних вимог).

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 04.12.2006р. у справі № 14/283/06 (суддя Хоролець Т.Г.) позов задовольнив: стягнув з відповідача на користь позивача суму 171.969,00 грн. заборгованості.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач свої зобов’язання по оплаті поставленого позивачем матеріалу належним чином не виконав. Судом також вказано на відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позов подано в межах такого строку.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС», відповідач у справі, вказує на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом порушені вимоги ст.22 ГПК України, оскільки позивачем одночасно змінено підставу і предмет позову в ході судового розгляду спору. Відповідач вважає, що судом безпідставно не була застосована ст.267 ЦК України, оскільки позивач дізнався про порушення свого права раніше, ніж 01.12.2005р., ще до моменту направлення на адресу відповідача вимоги № 103 від 24.11.2005р. про сплату заборгованості.

Просить рішення господарського суду Запорізької області від 04.12.2006р. у справі № 14/283/06 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Від ВАТ «ЕРКО+Запоріжжя», позивача у справі, відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило. В судовому засіданні представник позивача усно заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказавши зокрема на те, що розрахунок між сторонами у спірних правовідносинах з поставки матеріалу повинен відбуватися протягом 7 днів з дня моменту пред’явлення відповідної вимоги до відповідача. Підстави для застосування позовної давності у справі відсутні. Позивачем в суді першої інстанції при уточненні позовних вимог було зроблено лише зміну предмету позову, а підстава позову залишилась тією ж.

Просить оскаржуване рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Розпорядженням заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 553 від 21.02.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Кагітіної Л.П., Мойсеєнко Т.В.

В судовому засіданні 22.02.2007р. за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції.

За клопотанням представників сторін розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 01.11.2001р. відповідач отримав від позивача по накладній №187 покрівельний матеріал KATEPAL TVPLA у кількості 3017 м2 на загальну суму 171.969,00 грн., у т.ч. ПДВ – 28.661,50 грн., через Іванову В.С., що діяла на підставі довіреності серії ААА № 688870 від 01.11.2001р.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою від 24.11.2005р. за вих. № 103 про оплату вартості поставленого товару шляхом перерахування останнім грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача. Відповідач на вимогу не відповів і вартість отриманого покрівельного матеріалу позивачу не перерахував.

У зв’язку з цим, позивач звернувся із позовом до суду про стягнення з відповідача вартості поставленого покрівельного матеріалу KATEPAL TVPLA у кількості 3017 м2 в сумі 171.969,00 грн. (відповідно до уточнених позовних вимог). Позовні вимоги ґрунтуються на приписах ст.ст. 4, 71, 165 ЦК УРСР, ст.ст. 11, 525, 526, 530, 638 ЦК України, ст.193 ГК України.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини сторін ґрунтуються на умовах договору купівлі-продажу, оформленого накладною № 187 від 01.11.2001р., довіреністю серії ААА № 688870 від 01.11.2001р.

Вказані дії сторін не суперечать ст.154 ЦК УРСР, чинного на момент укладення договору, якою вказується на те, що якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

У відповідності зі ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення закріплено в ст.655 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був переданий обумовлений договором товар відповідачу. Вказаний товар був прийнятий відповідачем. Сторонами не було встановлено строку виконання обов’язку відповідачем по здійсненню  оплати за придбаний товар.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вказувалось вище, позивачем була пред’явлена відповідачу вимога від 24.11.2005р. за вих. № 103 про оплату вартості поставленого товару в сумі 171.969,00 грн. шляхом перерахування останнім грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Відповідачем не було виконано обов’язку по оплаті вартості отриманого товару в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Доказів перерахування відповідачем позивачу суми 171.969,00 грн. до суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічне положення містить ст.193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У зв’язку з невиконанням відповідачем свого договірного зобов’язання в частині оплати вартості отриманого товару, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо доводів скаржника про незастосування судом першої інстанції приписів ст.267 ЦК України, то слід зазначити наступне.

Нормою ст.267 ЦК України зокрема передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що строк пред’явлення позивачем позову про стягнення з відповідача суми 171.969,00 грн. вартості товару не сплив до набрання чинності ЦК України, оскільки перебіг відповідного строку почався після набрання чинності ЦК України, у зв’язку з тим, що в зобов’язанні між сторонами не було встановлено строку виконання відповідачем обов’язку по оплаті вартості отриманого товару, а відповідна вимога в порядку ч.2 ст.530 ЦК України була пред’явлена позивачем 24.11.2005р. Отже, перебіг строку позовної давності почався з грудня 2005р. Тому до спірних правовідносин слід застосувати правила про позовну давність, встановлені ЦК України, а не ЦК УРСР. При цьому, у відповідності з ч.3 ст.267 України, суду заявлено про застосування позовної давності у спорі.

За змістом ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Фактичні обставина справи свідчать про те, що позивач дізнався про порушення свого права в грудні 2005р., коли відповідач не відреагував на вимогу про сплату вартості отриманого за договором товару. З позовом позивач звернувся до суду в жовтні 2006р., тобто в межах трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України. Отже, позивачем строк позовної давності не пропущений.

Щодо доводів скаржника про те, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції позивачем одночасно змінено підставу і предмет позову, що є порушенням ст.22 ГПК України, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом наведеної норми, в апеляційному господарському суді спір між сторонами розглядається за тими підставами і предметом позову, за якими спір було розглянуто в суді першої інстанції. Вказане також підтверджується п.3.7 Роз’яснення ВАСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» № 02-5/289 від 18.09.1997р., де зазначено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Ця норма не застосовується під час розгляду справи в інших інстанціях.

Крім того, у відповідності зі ст.104 ГПК України, порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції не вбачається про порушення або неправильне застосування судом норм процесуального права, яке б призвело до прийняття неправильного рішення. Не наведено скаржником і будь-яких обов’язкових підстав для скасування рішення місцевого господарського суду, які передбачені ч.3 ст.104 ГПК України. Колегія суддів також відповідних підстав не вбачає.

З огляду на викладене, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими і спростовуються вищевикладеним.

Підстави для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», м. Енергодар Запорізької області, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 04.12.2006р. у справі № 14/283/06 – без змін.