ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007 р.
№ 45/450-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

позивача
не з’явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином

відповідача
Безкровного І.П. дов. від 21.03.06 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства Дослідне господарство "Новатор" Інституту олійних культур Української академії аграрних наук

на рішення
від 19.02.2007 року господарського суду Харківської області

у справі
№ 45/450-06 господарського суду Харківської області

за позовом
Державного підприємства Дослідне господарство "Новатор" Інституту олійних культур Української академії аграрних наук

до

про
Дослідного господарства ім. Чапаєва

Інституту тваринництва  Української академії аграрних наук

стягнення 12130,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Дослідне господарство "Новатор" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Дослідного господарства ім. Чапаєва про стягнення 12130,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором № 29 від 29.04.2003 р. купівлі-продажу на умовах товарного кредиту відповідачеві було отримано насіння соняшнику на суму 12130,00 грн. за накладною від 30.04.2003 р., яке останнім не було оплачене.

Рішенням від 19.02.2007 року господарським судом Харківської області у задоволенні позову відмовлено в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Державне підприємство Дослідне господарство "Новатор" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на рішення господарським судом Харківської області, в якій просить рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, в зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

На думку заявника, в порушення статті 43 Господарського процесуального кодексу України суд не повно з'ясував обставини справи, без належного встановлення всіх фактів та передчасно прийшов висновку про те, що право вимоги у позивача виникло з 01.09.2003 року. При цьому судом не враховано, що відповідно статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов'язки відповідно до договору, а відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Крім того, судом допущено порушення частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України згідно з якою, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до рішення суду, суд лише при наявності усного посилання відповідача на сплив строку позовної давності, застосував строк позовної давності.

Заслухавши суддю –доповідача та присутнього в судовому засіданні представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не  підлягає  задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України,  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено господарськими судами та вбачається з матеріалів справи, 29.04.2003 між Інститутом олійних культур УААН, правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено договір № 29 купівлі-продажу на умовах товарного кредиту, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві товар, а відповідач - прийняти та оплатити товар до 01.09.2003 р. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача (пункт 8.1 договору).

На виконання умов договору, 30.04.2003 р., відповідачем отримано товар на суму 12130,00 грн., що підтверджується накладною та дорученням, які містяться в матеріалах справи ( а.с.9-13).

Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача (кредитора) право вимоги про виконання зобов'язання за договором (звернення з позовом до суду) виникло з 01.09.2003 р., оскільки відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з позовом 30.11.2006 р., тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на термін дії договору до 01.12.2003 р. не прийняті судом до уваги,  оскільки умовами договору чітко визначений порядок та строк оплати, а саме: до 01.09.2003 р., і з зазначеної дати позивач, не отримавши оплату товару, знав про порушення свого права, проте у передбачений Цивільним кодексом України трирічний строк не звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права.

Касаційна інстанція цілком згодна з таким висновком, оскільки відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.

У даному випадку, як встановлено судом, порушеним є право позивача на отримання вартості поставленого по договору  №29 товару. Строк оплати товару був встановлений пунктом  8.1 договору до 01.09.2003 року, в зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про те, що не отримавши до зазначеної дати вартість товару, позивач повинен був знати про порушення свого права.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що господарський суд в порядку статті 43, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив, встановив та надав юридичну оцінка наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заперечення позивача стосовно приписів пункту 5 статті 261 Цивільного кодексу України не приймаються касаційною інстанцією до уваги, оскільки:

- по-перше, вони досліджувались господарським судом;

- по-друге, строк дії договору та строк виконання зобов'язання за договором не є тотожними поняттями.

Строк дії договору передбачає час, протягом якого сторони договору можуть здійснювати свої права та виконувати обов'язки, але у даному випадку цей строк ніяким чином не впливає на строк, з якого позивач повинен був знати, що його права на своєчасне отримання оплати за товар порушені.

Посилання позивача на відсутність письмової заяви відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин також не приймається колегією до уваги, оскільки стаття 267 Цивільного кодексу України, яка передбачає право сторони заявити про застосування позовної давності  до винесення рішення не містить будь-яких застережень щодо форми такої заяви. Одночасно, стаття 32 Господарського процесуального кодексу України до доказів відносить пояснення представників сторін, тобто не виключає усний спосіб подання доказів.

Відповідно пункту 6 статті 811 Господарського процесуального кодексу України у протоколі судового засідання зазначаються усні заяви і клопотання сторін.

Як вбачається з протоколу судового засідання 19.02.2007 року ( а.с. 64-65) представником відповідача  заявлено про пропуск строку позовної давності.

Решта тверджень заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення від 19.02.2007 року господарського суду Харківської області у справі № 45/450-06 господарського суду Харківської області залишити без змін, а касаційну скаргу Державного підприємства Дослідне господарство "Новатор" залишити без задоволення.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді                                                                                                     Н.Волковицька

Л. Рогач