ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 червня 2007 р.

№ 2-1781/06

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - судді
Кривди Д.С.,

суддів
Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у
відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від
позивача:        Балакін Є.В.

від відповідача:    ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши
касаційну  скаргу  ОСОБА_1

на ухвалу
Апеляційного суду Черкаської області від 21.11.2006р.

у справі № 2-1781/06 Придніпровського
районного суду м. Черкаси

за позовом Приватного підприємства з
іноземними інвестиціями "Страуспарк"

до ОСОБА_1

про повернення грошових коштів,
пов'язаних з доставкою іноземних інвестицій на територію України та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство з іноземними
інвестиціями "Страуспарк" звернулося до Придніпровського районного
суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 145577,35грн. збитків
пов'язаних з доставкою іноземної інвестиції на територію України та
зобов'язання ОСОБА_1 оплатити  вивезення
іноземної інвестиції у вигляді племінної птиці страуса та промислового
інкубатора для штучного висиджування страусових яєць за кордон.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 19.09.2006р. (суддя О.В.Клочко), залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Черкаської області від 21.11.2006р. (судді: М.О.Кісіль,
А.Ф.Захарова, Л.В.Адаменко), стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного
підприємства з іноземними інвестиціями "Страуспарк" збитки, пов'язані
з доставкою іноземних інвестицій, у розмірі 145577,35 грн., судові витрати
пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 7200,00грн., судовий збір у
розмірі 1456,00грн., збір на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу у розмірі 30,00грн., всього 154263,35грн., зобов'язано ОСОБА_1 зняти
іноземні інвестиції з реєстрації в Управлінні зовнішніх зносин та
зовнішньоекономічної діяльності Черкаської обласної державної адміністрації і
перерахувати на рахунок ПП "Страуспарк" грошові кошти необхідні для
оплати витрат пов'язаних з вивезенням іноземної інвестиції у вигляді племінної
птиці страуса та промислового інкубатора
для штучного висиджування страусових яєць за межі України.

Не погодившись з прийнятими у даній
справі судовими рішеннями, ОСОБА_1подав касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.09.2006р.
та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21.11.2006р. та прийняти
нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Свою вимогу
ОСОБА_1мотивує тим, що судом першої та апеляційної інстанції неправильно
застосовано норми  матеріального  права.

Розглянувши касаційну скаргу,
перевіривши правильність застосування місцевим та апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов
висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено:

26.08.2004р. було створено
позивача, засновниками якого є громадяни України: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
відповідач.

Відповідачем -іноземним інвестором
внесено інвестицію вартістю 14000євро, що становить племінну птицю страуса у
кількості 40шт. та промисловий інкубатор вартістю 15000євро для штучного
висиджування страусових яєць.

Доставка інвестиції на територію
України здійснювалась за рахунок позивача.

Відповідачем прийнято рішення про
припинення інвестиційної діяльності та вихід із складу засновників, що завдало
позивачу збитків, які за розрахунком позивача складають 145577,35грн.

Згідно ст. 1 Закону України “Про
інвестиційну діяльність” інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних
цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності,
в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний
ефект. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що інвестицією
є цінність, яка вкладається в об'єкт підприємницької діяльності. Отже, для
вирішення даного спору, суд має встановити обставину щодо того, в який об'єкт
було вкладено відповідну інвестицію відповідачем.

Згідно ст. 2 Закону України “Про
інвестиційну діяльність” інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій
громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Відповідно до ст. 5 Закону України
“Про інвестиційну діяльність” суб'єктами (інвесторами і учасниками)
інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та
іноземних держав, а також держави. Таким чином, приписами даної правової норми
встановлено, хто може бути суб'єктом інвестиційної діяльності. Проте, вирішуючи
даний спір, суд попередніх інстанцій не досліджував обставин щодо того хто був
учасником інвестиційної діяльності щодо реалізації відповідної інвестиції
відповідача.

Права суб'єктів інвестиційної
діяльності визначені ст. 7 Закону України “Про інвестиційну діяльність”,
відповідно до приписів ч. 2 та ч. 3 якої інвестор самостійно визначає цілі,
напрями, види й обсяги інвестицій, залучає для їх реалізації на договірній
основі будь-яких учасників інвестиційної діяльності, у тому числі шляхом
організації конкурсів і торгів. За рішенням інвестора права володіння, користування
і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути
передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом.
Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

Відповідно до ст. 9 Закону України
“Про інвестиційну діяльність” основним правовим документом, який регулює
взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).
Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших
умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є
виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних
органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами
інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

Таким чином, приписами
вищенаведених правових норм встановлено, що реалізація інвестиції -інвестиційна
діяльність здійснюється на договірній основі учасників інвестиційної
діяльності. Проте, вирішуючи даний спір судом не було повно та всебічно
з'ясовано обставини щодо умов здійснення інвестиційної діяльності між
суб'єктами інвестиційної діяльності та того хто був суб'єктом інвестиційної
діяльності.

Згідно ст. 21 Закону України “Про
інвестиційну діяльність” зупинення або припинення інвестиційної діяльності
провадиться за рішенням, зокрема, інвесторів, при цьому інвестори відшкодовують
збитки учасникам інвестиційної діяльності. Таким чином, приписами даної
правової норми встановлено, що у випадку припинення або зупинення інвестиційної
діяльності за рішенням інвестора, інвестор відшкодовує збитки саме учасникам
інвестиційної діяльності. Проте, як вже було зазначено, судом першої та
апеляційної інстанції не було з'ясовано обставин щодо того хто є учасником
інвестиційної діяльності.

Згідно ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право
не було порушене (упущена вигода).

Отже, як випливає з приписів даної
правової норми, дана стаття визначає загальну норму щодо відшкодування збитків
внаслідок наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного
права чи інтересу, завдання збитків та причинний зв'язок між порушенням права
та збитками. Для покладення відповідальності за цивільне правопорушення, крім
зазначених трьох об'єктивних умов, за загальним правилом, необхідна ще одна
умова -вина заподіювача. Проте, попередніми судовими інстанціями дані умови
щодо покладення відповідальності не досліджувалися, що є порушенням вищенаведених
норм матеріального права.

Крім того, позивачем заявлено
вимогу щодо зобов'язання відповідача оплатити вивезення іноземної інвестиції у
вигляді племінної птиці страуса та промислового інкубатора для штучного
висиджування страусових яєць за кордон.

Проте, судом попередніх інстанцій
не було досліджено правової природи даних правовідносин та не дано їм належної
правової оцінки.

Таким чином, прийняті по суті
справи судові рішення грунтуються на неповно з'ясованих обставинах, які входять
до предмету доказування, а отже неможливо зробити висновок про правильність
застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права.

Касаційна ж інстанція відповідно до
частини другої статті 111-7 ГПК України не має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду
першої інстанції необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові,
дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до
закону.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 3
ст. 111-9, 111-10, 111-11, 111-12 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 19.09.2006р. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області
від 21.11.2006р. у справі №2-1781/06 скасувати, а справу передати на новий
розгляд до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий - суддя
Кривда Д.С.

судді                                                                         Жаботина
Г.В.

Уліцький А.М.