ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2007 р.
№ 12/571

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- Коваль В.Б.,

відповідача
- Вільчинська Н.І.,

розглянувши у відкритому  судовому засіданні
касаційну скаргу

ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості
підприємств агропромислового комплексу"

на   постанову
від 06.03.2007 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№12/571

за   позовом
ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості
підприємств агропромислового комплексу"

до
ДАК "Хліб України"

про
стягнення 22015,80 грн. збитків

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду м.Києва від 01.12.2006 (суддя Прокопенко Л.В.) позов задоволено -  на підставі ст.198 ЦК УРСР, ст.224 Господарського кодексу України та ст.22 Цивільного кодексу України стягнуто з відповідача (первісного кредитора) на користь позивача (нового кредитора) 22015,80 грн. в рахунок відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок передачі недійсної вимоги на вказану суму.

Постановою Київського апеляційного господарського суду  від 06.03.2007 (судді: Кондес Л.О., Бондар С.В., Куровський С.В.) рішення скасовано, в позові відмовлено у зв’язку з недоведеністю позовних вимог.

ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" (далі –ДП "АРЗПАК") в поданій  касаційній скарзі просить постанову  скасувати, рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом ст.ст.512, 519, 614, 623 ЦК України.

Скаржник      вважає,     що    застосовуючи     ст.ст. 614, 623     ЦК    України  суд апеляційної інстанції невірно встановив характер

правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, та дійшов

помилкового висновку щодо неможливості застосування до цих правовідносин

норм цивільного законодавства, які передбачають відповідальність за передачу

недійсного права вимоги, зокрема, висновку про те, що в діях відповідача відсутній

склад цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; збитків;

причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Згідно рішення Маловисківської районної державної адміністрації від 03.03.03 р. № 91-р КСП "Победа" було ліквідоване без правонаступників. З цього моменту була відсутня дебіторська заборгованість КСП "Победа" перед відповідачем, тобто відсутня вимога, яка за змістом постанови КМУ від 15.05.03 р. № 690 повинна була бути переданою позивачу. Зазначена вимога підлягала списанню бухгалтерією відповідача. Таким чином відповідач не вчинив дій щодо списання недійсної заборгованості, які унеможливлювали б у наступному включення цього недійсного права вимоги до активів позивача, отже, відповідачем була допущена винна бездіяльність, як елемент цивільно-правового правопорушення. Між цією бездіяльністю та включенням недійсної вимоги до активів позивача є прямий причинний зв'язок, який також є елементом цивільно-правового правопорушення.

Відповідно до п.3.1 Статуту  ДП "АРЗПАК" останнє утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами та отримання прибутку.

Із статутних положень вбачається, що метою діяльності позивача є одержання прибутку від проведення позивачем його статутної діяльності. За таких умов, передача завідомо недійсної вимоги одним господарюючим суб'єктом іншому потягло неможливість одержання прибутку, в даному випадку коштів,  які б позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, що згідно ст.22 ЦК України є збитками.

В рішенні зазначено, що відносини між сторонами виникли внаслідок ініціативи органу державної влади і не були оформлені відповідною угодою, у зв'язку з чим неможливо відповідача визначати як цедента у договорі уступки права вимоги.

Однак, в ст.512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Ця стаття свідчить про те, що  передача певних прав від колишнього  кредитора новому  кредитору  може здійснюватись не тільки за угодою, а й за інших підстав.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх  юридичної оцінки   судом   апеляційної інстанції та   заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін,  дійшла висновку, що касаційна  скарга  підлягає  задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню   із   залишенням    без   змін рішення   від 01.12.2006  з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що :

Відповідно до постанови КМ України від 15.05.2003 №690 позивачу як новоутворюваному підприємству  передано непогашені зобов’язання ДАК «Хліб України», відображені у балансі, тобто, мала місце уступка кредитором (ДАК «Хліб України») вимог іншій особі - позивачу, що відбулася на виконання зазначеної постанови КМУ.

Відповідно до ст.198 ЦК УРСР первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання цієї вимоги боржником.

В даному випадку відповідачем передано позивачу недійсну вимогу, так як згідно рішення Маловисківської районної державної адміністрації від 03.03.03. р. № 91-р КСП  «Победа»ліквідовано без правонаступника  про що свідчить лист управління сільського господарства і продовольства від 24.02.05 р. № 7-31/1. Також це підтверджується витягом з ЄДРПОУ станом на 15.09.06 р.

Зазначені   недобросовісні  дії  відповідача  призвели  до  виникнення у позивача збитків у вигляді неотриманих доходів.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин якби її право не було порушене.

Відповідно до ст. 224 ГК України під збитками розуміються, в тому числі  неодержані доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного  виконання зобов'язання  або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (так як вимога про стягнення збитків заявлена у 2006р.,   то   посилання   позивача  на  норми   чинних  ЦК та  ГК  України обґрунтоване).

В даному випадку позивачу могла бути передана лише дебіторська заборгованість, стягнення якої на момент передачі (31.07.2003р.) було хоча б формально можливим, тоді як відповідачем передана вже неіснуюча станом на 31.07.2003р. вимога.

Тобто, відповідачем цілком свідомо було порушено вимоги ст.198 ЦК УРСР, яка спрямована саме на неможливість передачі недійсних вимог.

Передавши в якості активів позивачу на баланс  недійсну дебіторську заборгованість, відповідач завдав позивачу збитків у вигляді  неотриманого доходу, який позивач би отримав у випадку передачі йому дійсної вимоги.

При цьому, у випадку передачі позивачу дійсної вимоги, яка б після передачі не була б реалізована з незалежних від відповідача причин, збитків позивачу не було би завдано, і всі негативні наслідки передачі такої вимоги ніс би позивач.

Пункт 3 Постанови КМУ від  15.05.2003 № 690 передбачає передачу позивачу, в тому числі, права вимоги до дебіторів ДАК «Хліб України»за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до Постанови КМУ від 03.09.97р. № 977.

При цьому, навіть без прямого зазначення, зрозуміло, що мова йде про передачу лише дійсних вимог, так як кредиторські вимоги передавалися в якості активів балансу. Лише дійсні вимоги могли бути зараховані на баланс як актив, тоді як недійсні вимоги не могли бути зараховані на баланс взагалі.

Відповідач, як первісний кредитор, повинен нести відповідальність перед позивачем (новим кредитором) за передачу тих вимог, які вже були недійсними станом на 31.07.2003р., тоді як не відповідає за неможливість стягнення тієї заборгованості, вимоги щодо якої були дійсними, але не можуть бути стягнуті.

В даному випадку відповідач несе відповідальність саме за свідому передачу недійсної вимоги до КСП «Победа», яка мала бути визнана безнадійною задовго до 31.07.2003р. і, відповідно, не могла включатися до акту передачі.

Стягнення з відповідача 22015,8 грн. в якості збитків і є мірою цієї відповідальності.

Скасовуючи  первісне рішення про задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд, в свою чергу, виходив з того, що :

Постановою Кабінету Міністрів України  від 15.05.03р. "Про утворення державного  підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" шляхом виділення зі складу Державної акціонерної компанії "Хліб України" утворено позивача - ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання п.3 Постанови КМ України від 15.05.2003 №690 між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., що були погоджені протоколом від 02.09.2003 №5 Урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України", відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до Постанови КМ України від 03.09.97 №977.

В тому числі, до позивача перейшло право вимоги до КСП "Победа" на суму 22 015,80 грн., як актив балансу.

В процесі роботи по стягненню заборгованості позивачем встановлено, що за рішенням Маловисівської районної державної адміністрації від 03.03.03р. №91-р КСП "Победа" ліквідовано без правонаступника, про що свідчить лист Управління сільського господарства і продовольства від 24.02.2005  № 7-31/1.

20.06.2006р. позивач надіслав відповідачу вимогу №1021 про сплату боргу, яку відповідач отримав 21.06.2006р., і відповіді на яку позивачем не отримано.

Після пред'явлення позову позивач відповідно до ст.22 ЦК України змінив предмет позову і просить суд стягнути з відповідача суму 22015,80 грн., яка ним кваліфікована як збитки, відповідно до ст.224 ГК України, стверджуючи, що передачею недійсної вимоги відповідач наніс позивачу збитки у вигляді втрати майнових прав, тобто, майна (активів) та необхідності проведення списання безнадійної дебіторської заборгованості та віднесення вказаної суми списаної дебіторської заборгованості на валові витрати.

Відповідно до ст.623 ЦК України для застосування такої відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної   поведінки;

2) збитків;

3)причинного   зв'язку   між   протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Статтею 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа несе відповідальність за порушення зобов'язання тільки за умови наявності вини.

З наведених норм вбачається, що первісний кредитор несе перед новим кредитором відповідальність у разі спричинення передачею недійсної вимоги новому кредитору збитків, наявності вини первісного кредитора та причинно-наслідкового зв'язку між передачею недійсної вимоги та збитками нового кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду документально обґрунтований розрахунок збитків у розмірі 22015,80 грн. у вигляді упущеної вигоди з посиланням на письмові докази в підтвердження розміру та виду збитків в розрізі причинного зв'язку між фактом невиконання (неналежного виконання) відповідачем зобов'язання та наявними збитками.

Позивач не надав суду доказів того, що ним понесені саме збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 22015,80 грн., а також не надав суду доказів того, що у відповідача  існує  зобов'язання щодо відшкодування йому таких збитків.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 690 від 15.05.2003 р. Відповідача було зобов'язано забезпечити передачу Позивачу права вимоги до дебіторів Відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.1997р. № 977, від 24.01.1998р. №77 від 24.01.1998 № 83,  від 25.08.1998 № 1338.

Отже, саме на підставі адміністративного акту (постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 р. № 690) відповідачем було передано право вимоги до КСП "Победа" за розрахунками і, таким чином, сторони спору повністю виконали свої зобов'язання щодо передачі та прийняття права вимоги до КСП "Победа", що виникли на підставі адміністративного акту.

Однак, позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на ст.ст.519, 623 Цивільного кодексу України та визначає ДАК "Хліб України" як цедента у договорі уступки права вимоги, помилково вказуючи, що між сторонами існують договірні правовідносини.

Крім того, щодо твердження позивача про те, що передачею недійсної вимоги у сумі 22015,80 грн. відповідач наніс Позивачу збитки у вигляді втрати майнових прав, тобто, майна (активів) та необхідності проведення списання безнадійної дебіторської  заборгованості, суд зазначив те, що  позивач не надав суду інформації  стосовно процедури списання простроченої заборгованості та доказів вжиття заходів, зокрема, звернення до Міністерства фінансів України щодо списання дебіторської заборгованості КСП  "Победа" у  сумі  22015,80 грн.

Відповідно до ч.4 статті 623  ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Судом  першої  інстанції  не  було  прийнято  до  уваги   пункт  2  Акту   передачі-приймання розподільчого  балансу  від  31.07.2003,  яким  передбачено,  що  ДАК  "Хліб України" зобов'язана перерахувати грошові кошти, що одержані від дебіторів  на  користь Позивача лише за умов виявлення факту проведення  повного чи часткового розрахунку дебіторів з ДАК "Хліб України".

Позивачем не надано доказів того, що дебіторська заборгованість в розмірі 22015,80 грн. була перерахована (частково або повністю) боржником на користь ДАК „Хліб України".

Зазначений перелік умов виникнення боргового зобов'язання Компанії перед Агентством відповідно до Акту передачі-приймання дебіторської заборгованості є вичерпним. Інших правових підстав, згідно яких Компанія зобов'язана перерахувати кошти Агентству, не передбачено.

Наведене підтверджує відсутність збитків позивача у вигляді упущеної вигоди внаслідок невиконання відповідачем свого зобов'язання та відсутність причинно-наслідкового зв'язку, що виключає відповідальність ДАК „Хліб України", яка передбачена ст.623 ЦК України.

Проте, колегія не погоджується з висновками суду апеляційної  інстанції з огляду на таке.

На спірні правовідносини, пов'язані з відшкодуванням збитків, завданих позивачу (новому кредитору) внаслідок передачі відповідачем (первісним кредитором) недійсної вимоги у липні 2003 року, поширюється дія ст.198 ЦК УРСР та ст.ст.512, 519 ЦК України, що не враховано апеляційним судом. Це обумовлено тими обставинами, що заходи щодо стягнення переданої у липні 2003 року дебіторської заборгованості ДАК „Хліб України" в сумі 22015,80 грн. позивач здійснював вже після набрання чинності Цивільним кодексом України, про що свідчить лист Управління сільського господарства і продовольства від 24.02.2005  №7-31/1. Тобто право вимоги нового кредитора, яке виникло на підставі постанови Кабінету Міністрів України  від 15.05.2003 "Про утворення державного  підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", розподільчого балансу станом на 31.07.2003р. та акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., продовжувало існувати після 01.01.2004 року, а тому виходячи з вимог абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України норми п.2 ч.1 ст.512 та ст.519 цього Кодексу підлягають застосуванню до спірних відносин.

Частина 1 ст.512 ЦК України однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні передбачає правонаступництво нового кредитора стосовно майнових прав та обов'язків реорганізованого первісного кредитора.

В даному випадку уступка (передача) права вимоги на спірну суму відбулася в позадоговірному порядку, а саме на підставі адміністративного акта (постанови Кабінету Міністрів України) шляхом правонаступництва позивача щодо дебіторської заборгованості відповідача, в зв'язку з чим помилковим є висновок апеляційного суду про визначення позивачем 22015,80 грн. як цедента в договорі уступки права вимоги.

Відповідно до ст.198 ЦК УРСР первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання цієї вимоги боржником. Така ж відповідальність первісного кредитора за передачу недійсної вимоги встановлена і ст.519 ЦК України.

Помилковими вважаються також вміщені в оскаржуваній постанові суперечливі висновки суду про повне виконання сторонами на підставі адміністративного акта своїх зобов'язань щодо передачі та прийняття права вимоги до КСП "Победа" та про недоведеність існування  зобов'язання відповідача щодо відшкодування позивачу збитків, оскільки відповідальність первісного кредитора за недійсність переданої йому вимоги прямо передбачена ст.198 ЦК УРСР та ст.519 ЦК України.

Колегія враховує те, що встановлений судом першої інстанції факт передачі відповідачем позивачу недійсної вимоги до КСП «Победа», ліквідованого без визначення правонаступників, не спростовується апеляційним судом.

При прийнятті первісного рішення суд достовірно встановив ті обставини, що, передавши в якості активів позивачу на баланс неіснуючу дебіторську заборгованість, відповідач завдав позивачу збитків у вигляді  неотриманого доходу, який позивач міг би отримати у випадку передачі йому дійсної вимоги.

При цьому, у випадку передачі позивачу дійсної вимоги, яка б після передачі не була б реалізована з незалежних від відповідача причин, збитків позивачу не було би завдано, і всі негативні наслідки передачі такої вимоги ніс би позивач.

Відповідач, як первісний кредитор, повинен нести відповідальність перед позивачем (новим кредитором) за передачу тих вимог, які вже були недійсними станом на 31.07.2003р., проте, не відповідає за неможливість стягнення тієї заборгованості, вимоги щодо якої були дійсними, але не можуть бути стягнуті.

В даному випадку недійсна вимога до КСП «Победа»на суму 22015,80 грн. мала бути визнана безнадійною задовго до її передачі позивачу (31.07.2003р.), а, відтак, не могла включатися до акту передачі.

Таким чином, суд першої інстанції встановив наявність причинно-наслідкового зв'язку між передачею відповідачем недійсної вимоги та завданням позивачу збитків у вигляді неодержаних доходів, які новий кредитор міг би отримати в разі передачі дійсної вимоги.

При цьому касаційна інстанція враховує те, позивач набув статусу юридичної особи з 25.06.2003р. (а.с.8) та в разі передачі йому дійсної вимоги міг би в межах трьохрічного строку позовної давності звернутися до господарського суду з позовом до боржника КСП «Победа»про стягнення 22015,80 грн. боргу.

Окрім того, зважаючи на передачу відповідачем недійсної вимоги за актом від 31.07.2003 та пред'явлення позивачем позову в даній справі з дотриманням трьохрічного строку позовної давності передчасним слід визнати покладання судом на позивача обов'язку довести вжиття заходів щодо звернення до Міністерства фінансів України з приводу списання безнадійної дебіторської заборгованості у сумі 22015,80 грн. Адже, згідно з п.1.25 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" безнадійною вважається, зокрема, заборгованість по зобов'язаннях, за якою минув строк позовної давності.

Касаційна інстанція відхиляє як такі, що не мають значення для справи, посилання апеляційної інстанції на недоведеність перерахування боржником заборгованості в сумі 22015,80 грн. на користь ДАК „Хліб України" (первісного кредитора) як на виключну підставу виникнення обов'язку відповідача перерахувати спірні кошти позивачу (новому кредитору), оскільки відповідно до ст.199 ЦК УРСР та ч.2 ст.516 ЦК України в такому випадку виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору є належним виконанням зобов'язання. Проте, згадані норми стосуються випадків передачі (уступки) дійсної вимоги, про яку боржник не був письмово повідомлений, а предметом даного спору є відшкодування збитків, завданих позивачу (новому кредитору) внаслідок передачі відповідачем (первісним кредитором) недійсної вимоги.

В зв’язку з вищенаведеним вміщені в оскаржуваній постанові висновку суду  про недоведеність завдання позивачу (новому кредитору) збитків внаслідок передачі відповідачем (первісним кредитором) недійсної вимоги не відповідають фактичним обставинам справи.

Зважаючи на те, що підставою скасування рішення від 16.12.2006 стало помилкове застосування судом апеляційної інстанції норм ст.ст.224-226 ГК України, ст.ст.22, 614, 623 ЦК України та водночас незастосування ст.198 ЦК УРСР, ст.ст.512, 519 ЦК України, а встановлений судом першої інстанції факт наявності підстав для покладання на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків, завданих позивачу передачею недійсною вимоги, не спростовано апеляційним господарським судом, то первісне рішення про задоволення позову є правомірним та відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду  від 06.03.2007 у справі №12/571 скасувати, а рішення господарського суду м.Києва від 01.12.2006 у даній справі залишити без змін.

Витрати позивача по сплаті держмита в сумі 110,09 грн. за подання касаційної скарги покласти на відповідача.

Наказ доручити видати господарському суду м.Києва.

Головуючий, суддя                                                                                                                                 В.Овечкін

Судді:                                                                                                                                                 Є. Чернов

В. Цвігун