ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2007 р.                                                                   Справа № 6/147

Господарський суд Чернівецької області в складі головуючого судді Паскаря А.Д., при секретарі Байталюку В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов

Чернівецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лукавтотранс”, м. Заставна Чернівецької області

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в сумі 4804,94 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Лінецький Р.І., довіреність від 12.03.2007 року № 04-128/271;

від відповідача: Лук’янчук В.М., директор,

В С Т А Н О В И В :

Чернівецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Лукавтотранс”, м. Заставна Чернівецької області, про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2006 році в сумі 4804,94 грн.

Свою вимогу позивач обґрунтовує тим, що відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 року № 875-ХІІ (далі –Закон № 875) із змінами та доповненнями, для підприємств (об’єднань), установ, організацій, незалежно від форм власності і господарювання, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотки від чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця. В силу вимог  Закону № 875 відповідач зобов'язаний самостійно визначити норматив робочих місць для інвалідів, забезпечити створення та зайнятість на них інвалідів в порядку, визначеному цим Законом. За невиконання вимог ст. 19 Закону № 875 підприємства (об'єднання), установи, організації в силу ст. 20 цього ж Закону України сплачують штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, а також пеню у розмірі 120 % облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Згідно наданого звіту відповідача про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік середньооблікова чисельність працюючих на підприємстві інвалідів в 2006 році становила 0 чоловік(и), в той час коли встановлений норматив склав 1 чоловік(и). Таким чином, відповідач зобов'язаний був самостійно сплатити на рахунок Фонду кошти у розмірі 4713,04 грн. Однак, на день звернення з даною позовною заявою  відповідачем кошти не перераховані.

У судовому засіданні представник позивача висловився в підтримку позову з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача в свою чергу позов не визнає, посилаючись на те, що в 2006 році підприємство щомісячно здавало в Заставнівський районний центр зайнятості звіти форми № 3-ПН, в яких постійно вказувало наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Проте, Заставнівський РЦЗ жодного інваліда до підприємства для працевлаштування не направив. Будучи перевізником пільгових категорій громадян, підприємство щодня здійснює безоплатне перевезення інвалідів, однак управлянням праці та соціального захисту населення Заставнівської райдержадміністрації витрати підприємства на перевезення інвалідів у повному обсязі не відшкодовувалися. Крім того, підприємство в 2006 році неодноразово здійснювало адресну допомогу окремим інвалідам.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-XII від 21.03.1991 року зі змінами і доповненнями (далі –Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до вимог частини другої вказаної статті Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно наданого звіту відповідача про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2006 рік № 2735 форми № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу в 2006 становила 23 чоловіка, а середньооблікова чисельність працюючих на підприємстві інвалідів в 2006 році становила 0 чоловік(и), в той час коли встановлений норматив склав 1 чоловік(и).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним із засад судочинства є забезпечення доведеності вини.

Частиною 1 ст. 18 Закону визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 18 Закону).

Таким чином, із стислу зазначених правових норм вбачається, що для працевлаштування інваліди повинні безпосередньо звертатися до підприємств або до державної служби зайнятості, а підприємства, в свою чергу, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

З огляду на викладене суд вважає, що для настання відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону, необхідна наявність доказів, які свідчили би про те, що відповідач не виділів та не створив одне місце для працевлаштування у 2006 році інваліда, який звернувся безпосередньо до відповідача з цього приводу, або був направлений для працевлаштування державною службою зайнятості, тобто Заставнівським РЦЗ.

З наданих відповідачем Заставнівському районному центру зайнятості населення щомісячних звітів форми № 3-ПН за 2006 рік вбачається, що в кожному такому звіті відповідач вказував потребу в працевлаштуванні бажаючих інвалідів.

Дана обставина підтверджується також і довідкою Заставнівського РЦЗ від 09.07.2007 року № 01-16, згідно з якою протягом 2006 року підприємство щомісячно подавало вказані звіти, вказуючи в них потребу в працівниках-інвалідах.

Таким чином, задоволення позову при відсутності будь-якої вини з боку відповідача суперечило б статті 129 Конституції України, загальним принципам права та здоровому глузду.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись статтями 86, 94, 118, 160-163, 167, 185, 186, пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-третьої, п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання заяви про апеляційне оскарження та апеляційної скарги, які подаються в апеляційну інстанцію через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заява про апеляційне оскарження даної постанови подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, з дня її складання. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для її подання. Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, згідно з цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо заява про апеляційне оскарження була подана, але апеляційна скарга у  строк, встановлений цим Кодексом, не була подана, постанова набирає сили після його закінчення.

У разі подання апеляційної скарги, постанова набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                           А. Паскарь