ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" липня 2007 р.                                                                            Справа  № 15/154

За позовом              Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави  в особі Регіонального віділення фонду державного майна України по Рівненській області

до   відповідача-1   Відкрите акціонерне товариство "Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій"

до   відповідача-2  Орендне підприємство санаторій  "Червона калина"

про                            визнання недійсним договору № 49 від 11.06.1996 р.

Суддя Коломис В.В.

В засіданні приймали участь:від органу прокуратури-  Сінькевич О.П.;

від позивача–  Артемяк С.В. (дов.в справі);

від відповідача-1– Тарновецький Я.М.(дов.№22 від 22.11.06р.);

від відповідача-2– Сергійчук Н.А. (дов.№202 від 25.08.06р.);

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, визначених статтею 20 ГПК України, відсутні.

В судовому засіданні оголошувалася перерва.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом, відповідно з яким, з врахуванням здійснених уточнень (а.с. 63-64), просить суд визнати недійсним договір про спільну діяльність у завершенні будівництва об’єктів санаторію “Червона калина” від 11.06.1996 р. за № 49, укладений між акціонерним товариством “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” та Орендним підприємством санаторієм “Червона калина”.

На думку прокурора оспорювана угода не відповідає вимогам законодавства, яке діяло на час його укладення. При цьому посилається на укладений 20.05.1994 р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (орендодавець) та організацією орендарів санаторію “Червона калина” (орендар) договір оренди цілісного майнового комплексу ОП санаторію “Червона калина”, умовами якого було передбачено, що передача майна в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на це  майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар володіє, користується і розпоряджається ним протягом строку оренди.

Всупереч цьому, як зазначив прокурор, умовами оспорюваного договору передбачено, що ОП санаторій “Червона калина” гарантує дольовику (ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій”) долю власності на майно санаторію в обсязі вкладеної останнім суми коштів в цілісному майновому комплексі. Крім того, зазначає про відсутність на момент укладення оспорюваного договору погодження власника майна, а саме РВ ФДМУ по Рівненській області.

А так вважає, що є всі підстави для визнання договору про спільну діяльність № 49 від 11.06.1996 р. недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

РВ ФДМУ по Рівненській області повністю підтримує пред’явлений прокурором позов.

Відповідач-1 –ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” позовні вимоги не визнає в зв’язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. При цьому, посилається на те, що відповідно до договору від 20.05.2004 р., укладеного між РВ ФДМУ по Рівненській області та організацією орендарів санаторію “Червона калина”, орендар прийняв в оренду з правом викупу майно санаторію “Червона калина”, а саме: основні фонди; незавершене будівництво; обладнання, що потребує монтажу, та грошові кошти.

При цьому, як зазначає, умовами зазначеного договору передбачено право орендаря самостійно здійснювати власну господарську діяльність, вносити зміни до складу орендованого майна, проводити реконструкцію, розширення, технічне переозброєння, що зумовлюють підвищення вартості майна.

В той же час договором передбачено, що власністю орендаря є майно, створене ним за рахунок власних коштів, а також матеріальні та інші цінності, які не входять до складу орендованого майна, одержані й придбані на підставах, передбачених законодавством.

Відтак, на думку відповідача—1, ним 11 червня 1996 року і було укладено з ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” договір за № 49 про спільну діяльність у завершенні будівництва об’єктів санаторію “Червона калина”.

Відповідно, орендарем за рахунок власних коштів та коштів дольовиків, в тому числі і ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” і було проведено реконструкцію та модернізацію основних фондів та, відповідно, закінчено будівництво орендованого незавершеного будівництва.

Таким чином, на думку відповідача, об’єкти незавершеного капітального будівництва, що були предметом договору оренди, у відповідності до п. 5.1.4 Договору та приписів ст. 356 ЦК України, набули в установленому порядку статусу спільної часткової власності держави та юридичної особи –ОП санаторію “Червона калина”.

Крім того, зазначає, що за рахунок власних коштів та коштів дольовиків ОП санаторій “Червона калина” здійснено будівництво власних об’єктів, що не були предметом договору, які разом з вказаною вище часткою ОП санаторію “Червона калина” в спільній власності і складають цілісний майновий комплекс ОП санаторію “Червона калина”.

А так, вважає, що підстави для визнання договору № 49 від 11.06.1996 р. недійсним відсутні.

Відповідач-2 –Орендне підприємство санаторій “Червона калина”– позовні вимоги визнає в повному обсязі.

При цьому, посилається на те, що укладення спірного договору було викликане скрутним фінансовим становищем санаторію, який не мав достатньо власних обігових коштів для розрахунків за продукцію та матеріали з контрагентами. При цьому, зазначає, що ОП санаторій “Червона калина” не мав наміру без згоди власника розпоряджатися переданим йому в оренду державним майном, а фактично укладав бартерну угоду (договір міни), розраховуючись за поставлені в той період продукцію та товари путівками на санаторно-курортне лікування.

Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, давши цьому достатню і об’єктивну оцінку, як кожному окремо, так і в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

При цьому, суд встановив та врахував таке.

11 червня 1996 року між ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” та Орендним підприємством санаторій “Червона калина” був укладений договір про спільну діяльність у завершенні будівництва об’єктів санаторію “Червона калина” за № 49 (далі за текстом –Договір; а.с. 6), відповідно з яким відповідач-1, як дольовик, зобов’язувався виділити кошти в сумі 3 млрд. 500 млн.крб. в порядку дольової участі по завершенню будівництва об’єктів “санаторію” (п. 1.1 Договору).

В свою чергу, санаторій зобов’язувався гарантувати відповідачу-1 долю власності на майно санаторію в обсязі вкладеної ним суми коштів в цілісному майновому комплексі (п. 2.1 Договору).

Проте, з такими діями відповідачів, які в свою чергу знайшли відображення у зазначеному Договорі, суд погодитись не може, з огляду на наступне.

20 травня 1994 року між РВ ФДМУ по Рівненській області (орендодавець) та організацією орендарів санаторію “Червона калина” (орендар) був укладений договір оренди з правом викупу, відповідно з яким позивач, з метою підвищення ефективності використання державного майна і досягнення найбільших результатів господарської діяльності передав відповідачу-2 в оренду цілісний майновий комплекс санаторію “Червона калина” (а.с. 7-12).

При цьому, передача в оренду на момент укладення оспорюваного договору саме цілісного майнового комплексу, на думку суду, підтверджується наступним.

Відповідно до ст. 7 Закону України “Про приватизацію державного майна” регіональні відділення Фонду державного майна України здійснюють державну політику в сфері приватизації.

При цьому, регіональні відділення виступають орендодавцями майна, що перебуває у державній власності, згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” регіональні відділення є орендодавцями, щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів у господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю.

Відповідно до ст. 1 Закону України “Про оренду майна державних підприємств та організацій”  (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди), оренда є здійснюване на договорі строкове платне володіння і користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 4 цього Закону, об’єктом оренди за Законом є цілісні майнові комплекси державних підприємств, організацій або їх структурних підрозділів.

При цьому, цілісним майновим комплексом є господарський об’єкт з закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг).

Відповідно до п. 8 Методики оцінки вартості об’єктів приватизації, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1993 р. за № 717, цілісний майновий комплекс –це господарський об’єкт із закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг). При цьому, оцінка вартості цілісного майнового комплексу здійснюється на підставі балансу підприємства.

Викладене свідчить про те, що об’єктом договору оренди від 20.05.1994 р. був саме цілісний майновий комплекс. В свою чергу, зазначений договір був укладений з врахуванням балансу підприємства, який є його невід’ємною частиною (а.с. 70-73).

Викладене спростовує твердження відповідача-1.

Більше того, Постановою Президії Вищого арбітражного суду України від 15.10.1996 р. (а.с. 66-69) встановлено, що придбане об’єднанням “Рівнеколгоспздровниця” за рахунок державних коштів майно санаторію було з самого початку загальнодержавною власністю і всі наступні дії державних органів щодо створення на базі цього майна державного підприємства, передачі майна в оренду відповідають чинному законодавству. Зазначене підтверджує законність укладення договору оренди.

Пунктом п. 2.1 Договору оренди передбачено, що передача майна в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар володіє, користується й розпоряджається ним протягом строку оренди.

Зазначене передбачено і ч. 1 ст. 23 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, відповідно до якої передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно.

Натомість, як вбачається з оспорюваної угоди, відповідач-2 гарантував дольовику (відповідачу-1) долю власності на майно санаторію в цілісному майновому комплексі в обсязі вкладеної суми коштів.

Таким чином, відповідач-2 фактично розпорядився майном, яке йому не належить, оскільки те є державною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України “Про власність” власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Чинне на момент укладення оспорюваного договору законодавство не відносило до таких випадків передачу орендарем третій особі права власності на орендоване майно.

Відповідачами зазначене при укладенні договору про спільну діяльність від 11.06.1996 р. за № 49 враховано не було.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази надання позивачем згоди на укладення цього договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України “Про власність”, ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Враховуючи викладене, суд погоджується з думкою прокурора, щодо невідповідності договору про спільну діяльність № 49 укладеного відповідачами 11.06.1996 р. вимогам діючого на той час законодавства, як от: Закону України “Про власність” та Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Більше того, ЦК УРСР (1963 р.) який діяв на час укладення угоди, взагалі не містить визначення поняття “спільна діяльність” та не передбачав такого виду договору, як договір про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Оскільки зазначене в даному випадку має місце, зважаючи, що сторони при її укладенні було порушено встановлений порядок вчинення дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов’язків, вищезазначений договір підлягає визнанню судом недійсним.

Оскільки, як з’ясовано судом, про укладення між ОП санаторій “Червона калина” та ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій”, як прокурору, так і позивачу стало відомо після надходження касаційної скарги ВАТ “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” на рішення господарського суду Рівненської області від 27.12.2005 р. у справі № 11/101 за позовом прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі РВ ФДМУ по Рівненській області до ОП санаторій “Червона калина” за участю третіх осіб на стороні відповідача КП Рівненське ОБТІ та агрофірми “Зоря” про визнання права державної власності на об’єкти Орендного підприємства санаторію “Червона калина” (а.с. 13-16).

Викладене свідчить, що тільки в січні 2007 року прокурор дізнався про порушення прав позивача, відтак встановлений законом трьохрічний строк для захисту порушеного права (ст. 257 ЦК України, ч. 1 ст. 261 ЦК України), останнім не пропущено.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона належними і достатніми доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, доводи, на які посилається відповідач-1, як на підставу своїх заперечень, є безпідставними, необрунтованими та надуманими, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Судові витрати, передбачені ст. 44 ГПК України і понесені позивачем в зв’язку з зверненням до суду за захистом порушеного права на підставі ст. 49 ГПК України покладається на відповідачів солідарно.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд ,–

ВИРІШИВ:

1.          Позов задоволити.

2.          Договір про спільну діяльність у завершенні будівництва об’єктів санаторію “Червона калина” за № 49, укладений 11 червня 1996 р. між Акціонерним товариством “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” та Орендним підприємством санаторій “Червона калина”,– визнати недійсним.

3.          Стягнути з відповідача-1–Відкритого акціонерного товариства “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” (35331, с. Городок Рівненського району, вул. Промислова, 1, , п/р 260071007 в РФ ВАТ АБ “Укргазбанк”, МФО 333692),–в доход державного бюджету державне мито в сумі 42 (сорок дві) грн. 50 коп.

4.          Стягнути з відповідача-2–Орендного підприємства санаторію “Червона калина” (35310, с. Жобрин Рівненського району, вул. Лісова, 1, , р/р 260011884 в РОФ АППБ “Аваль”, МФО 333227),–в доход державного бюджету державне мито в сумі 42 (сорок дві) грн. 50 коп.

5.          Стягнути з відповідача-1–Відкритого акціонерного товариства “Рівненський завод надміцних залізобетонних конструкцій” (35331, с. Городок Рівненського району, вул. Промислова, 1, , п/р 260071007 в РФ ВАТ АБ “Укргазбанк”, МФО 333692),–в доход Державного бюджету України на р/рахунок 0002 в ГУДКУ в Рівненській області, МФО 833017, , одержувач УДК у м. Рівне, призначення платежу КЕКД 22050000 - 59 (п’ятдесят дев’ять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ у судах.

6.          Стягнути з відповідача-2–Орендного підприємства санаторію “Червона калина” (35310, с. Жобрин Рівненського району, вул. Лісова, 1, , р/р 260011884 в РОФ АППБ “Аваль”, МФО 333227),–в доход Державного бюджету України на р/рахунок 0002 в ГУДКУ в Рівненській області, МФО 833017, , одержувач УДК у м. Рівне, призначення платежу КЕКД 22050000 - 59 (п’ятдесят дев’ять) грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ у судах.

7.  Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя                                                                Коломис В. В.

Повний текст рішення складено в повному обсязі та підписано “12” липня 2007 року.