ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 червня 2007 р.

№ 17/183

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Подоляк О.А.

суддів :

Козир Т.П., Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

СПД ОСОБА_1

на постанову

від 26.12.2006 р. Київського
апеляційного господарського суду

у справі

№ 17/183

за позовом

ТОВ “Термо Кінг Україна”

до

ТОВ “МДМ Україна”; СПД ОСОБА_1

про

визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача

-
Горовий О.В. (06.06.2007 р.)
Слабоус Є.А. (20.06.2007 р.)

від відповідача-1

-
не з'явились

від відповідача-2

-
ОСОБА_2  (18.04.2007 р.,     20.06.2007 р.),    ОСОБА_3 (20.06.2007 р.)

в судовому
засіданні 20.06.2007 р. оголошувалась перерва

В С Т А Н О В
И В:

За наслідками уточнення позовних
вимог в порядку ст. 22 ГПК України ТОВ “Термо Кінг Україна” просило суд визнати
недійсним укладений відповідачами договір купівлі-продажу від 20.10.2005 р.
щодо продажу незавершених капітальних інвестицій у вигляді тимчасової
збірно-розбірної будівлі дільниці гарантійного обслуговування вантажних автомобілів
загальною площею 324,1 кв. м. та документів, які містять погодження державних
органів, що засвідчують правомірність проектування та початку будівельних робіт
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що на момент укладення оспорюваного договору ТОВ “МДМ
Україна” вже не було власником об'єкта купівлі-продажу, оскільки 11.10.2005 р.
ним здійснено його продаж ТОВ “Термо Кінг Україна” на підставі відповідного
договору купівлі-продажу.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 22.05.2006 р. (суддя Кролевець О.А.), залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006 р. (судді: Губенко
Н.М., Барицька Т.Л., Ропій Л.М.), позов задоволено: визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 20.10.2005 р., укладений між ТОВ “МДМ Україна” та СПД
ОСОБА_1, щодо продажу незавершених капітальних інвестицій у вигляді тимчасової
збірно-розбірної будівлі дільниці гарантійного обслуговування вантажних
автомобілів загальною площею 324,1 кв. м. та документів, які містять погодження
державних органів, що засвідчують правомірність проектування та початку
будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення та постанова мотивовані
тим, що договір купівлі-продажу від 20.10.2005 р. укладено відповідачами після
того, як було укладено договір купівлі-продажу від 11.10.2005 р. між ТОВ “Термо
Кінг Україна” та ТОВ “МДМ Україна” і останній є чинним; на дату укладення
оспорюваного договору ТОВ “МДМ Україна” вже не було власником об'єкту
купівлі-продажу, а тому відповідно до ст. 658 ЦК України не мало права продажу
зазначеного об'єкту; відповідачами не було дотримано вимог ст. 203 ЦК України,
що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Не погоджуючись з постановою, СПД
ОСОБА_1 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою,
в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення про
відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням
судами норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 20.06.2007 р.
оголошено перерву до 27.06.2007 р. Сторони повідомлені про час і місце судового
засідання (т. 2 а. с. 79 на звороті, 99).

Відповідач-1 не використав наданого
законом права на участь свого представника у судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 11.10.2005 р. між ТОВ “МДМ Україна” (продавець) та ТОВ
“Термо Кінг Україна” (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до
умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю незавершені
капітальні інвестиції у вигляді тимчасової збірно-розбірної будівлі дільниці
гарантійного обслуговування вантажних автомобілів загальною площею 324,1 кв.
м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі -об'єкт), а покупець
зобов'язався прийняти зазначений об'єкт і сплатити продавцю договірну ціну.
Договір підписано керівниками сторін та скріплено печатками. Пунктом 3.2
договору передбачено, що розрахунки за ним здійснюються шляхом обміну (бартер)
тимчасової збірно-розбірної будівлі дільниці гарантійного обслуговування
вантажних автомобілів загальною площею 324,1 кв. м., яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, на холодильні установки V 300 max 10/12 V у кількості 5
штук.

Відповідно до ст. 715 ЦК України за
договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні
у власність один товар в обмін на інший товар. Право власності на обмінювані
товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо
передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або
законом.

Пунктом 2.3 договору від 11.10.2005
р. встановлено, що право власності на об'єкт переходить до покупця з моменту
оформлення і підписання акту приймання-передачі.

Судами досліджено, що за договором
від 11.10.2005 р. сторонами 14.10.2005 р. складено акт приймання-передачі
об'єкту, а отже право власності на об'єкт перейшло до позивача.

Статтею 334 ЦК України передбачено,
що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 716 ЦК України до
договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення
про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких
містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Судами враховано, що оскільки в
договорі від 11.10.2005 р. містяться елементи договору купівлі-продажу, то до
нього підлягають застосуванню відповідні положення ЦК України про купівлю-продаж.

В подальшому, 20.10.2005 р. між ТОВ
“МДМ Україна” (продавець) та СПД ОСОБА_1 (покупець) укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у
власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар
-незавершені капітальні інвестиції, що не введені в експлуатацію, у вигляді
тимчасової збірно-розбірної будівлі дільниці гарантійного обслуговування
вантажних автомобілів загальною площею 324,1 кв. м. та документи, які містять
погодження державних органів, що засвідчують правомірність проектування та
початку будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону
України “Про власність”, ч. 1 ст. 319 ЦК України лише власник має право на свій
розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном.

В силу ч. 1 ст. 658 ЦК України
право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства, а відповідно до ч. 1 ст.
215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приймаючи рішення та постанову суди
підставно прийняли до уваги, що ТОВ “МДМ Україна” уклало договір
купівлі-продажу від 20.10.2005 р. з СПД ОСОБА_1 вже не маючи обумовленого
законом права власності на майно, що становить предмет спірного договору, а
тому суди дійшли обґрунтованих та правомірних висновків щодо визнання недійсним
договору від 20.10.2005 р. відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята
з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2
ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного
господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку
ст. ст. 43, 47, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і
об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності;
дослідили подані сторонами в обґрунтування
своїх  вимог  і
заперечень докази;  належним  чином
проаналізували відносини сторін.

На підставі встановлених фактичних
обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки
сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні
правовідносини, обґрунтовано та правомірно задоволено позов.

В свою чергу, суд апеляційної
інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу,
повно з'ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної
скарги. Висновки апеляційного суду відповідають положенням чинного
законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова
відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі
змінами та доповненнями.

Посилання оскаржувача на інші
обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117
ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про
порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм
матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого
підтвердження, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого
судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу СПД ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 26.12.2006 р. у справі № 17/183 залишити без змін.

Головуючий, суддя
О. Подоляк

С у д д і:
Т. Козир

С. Самусенко