ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2007 р.
№ 35/91-42/351

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
М.Остапенка,
Є.Борденюк, В.Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну
скаргу
Комунального підприємства (КП) з експлуатації і ремонту
житлового фонду “Житло-сервіс”

на постанову
від 27.03.2007 року

Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 35/91-42/351

за позовом
Закритого акціонерного товариства (ЗАТ)
“Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР”

до
КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс”

про
стягнення 1 178 342,07 грн.

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача
Ніцос А.А. (дов. від 27.06.2007 року)

відповідача
Титаренко О.Є. (дов. від 16.11.2006 року)

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

За уточненими позовними вимогами ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” просить господарський суд стягнути з КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” 624 403,01 грн. основного боргу, обґрунтовуючи їх частковим виконанням відповідачем зобов’язань щодо оплати поставленої позивачем протягом жовтня 2003 року –січня 2005 року теплової енергії за договором № 420328 від 01.10.2003 року, за яким постачальник (позивач) зобов’язувався відповідно до умов договору виробити та поставити споживачу (відповідачу) теплову енергію у гарячій воді для потреб опалення, гарячого водопостачання та вентиляції, а споживач зобов’язувався відповідно до умов, викладених у договорі, одержати поставлену постачальником теплову енергію та оплатити її.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача за період з лютого 2004 року по лютий 2005 року 82 204,12 грн. пені на підставі п. 5. 2. 1. договору та         15 832,78 грн. річних внаслідок прострочення КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” грошового зобов’язання.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.07.2005 року позовні вимоги задоволені частково, з КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” на користь ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН               ПАУЕР” стягнуто 624 403,01 грн. основного боргу, 41 102,06 грн. пені,                       3 831,30 грн. річних, 1 671,76 грн. витрат по сплаті державного мита, 116,04 грн. витрат на ІТЗ судового процесу; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2005 року рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2005 року у справі              № 35/91 скасовано; прийняте нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; з ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” на користь КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” стягнуто 3 555,62 грн. витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2006 року рішення господарського суду м. Києва від 12.07.2005 року, постанова Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2005 року у справі скасовані, справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

В ході нового розгляду позивачем уточнені та збільшені позовні вимоги, а саме, до стягнення з відповідача за період з листопада 2003 року по травень 2006 року заявлено 1 081 794,68 грн. основного боргу, 83 381,84 грн. пені та              13 165,55 грн. річних за період з грудня 2005 року по травень 2006 року, що разом складає 1 178 342,07 грн..

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.10.2006 року                            у справі № 35/91-42/351 (суддя П. Паламар) позовні вимоги задоволені частково, з КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” на користь ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” стягнуто 411 558,88 грн. основного боргу, 6 375,75 грн. пені, 832,04 грн. річних, 2 224,37 грн. витрат по оплаті державного мита, 41,93 грн. витрат на ІТЗ судового процесу; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, господарський суд першої інстанції виходив з наступних обставин, встановлених в ході судового розгляду.

Облік спожитої теплової енергії проводився постачальником (позивачем) частково за встановленими у будинках споживача (відповідача) приладами обліку, а частково розрахунковим способом, внаслідок чого за наданим                      ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” розрахунком та табуляграмами за період з листопада 2003 року по травень 2006 року КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” спожито 41 366,19 Гкал теплової енергії вартістю 2 795 994,90 грн.. Однак, вищезазначені доводи позивача не прийняті до уваги господарським судом міста Києва, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 2 до договору у разі встановлення будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії кількість поставленої споживачеві теплової енергії в розрахунковому періоді визначається, зокрема, у разі встановлення приладів обліку теплової енергії на межі балансової належності, яка визначається згідно додатку № 3 до договору, відповідно до показників зазначених приладів обліку.

З актів постановки на комерційний облік, наданих відповідачем, вбачається, як встановлено господарським судом першої інстанції, що належні відповідачу будинки, до яких здійснювалося постачання теплової енергії за укладеним між сторонами договором, обладнані приладами обліку теплової енергії.

Згідно з п. 4. 2. 5. договору постачальник зобов'язується, зокрема, здійснювати перевірку стану та роботи приладів обліку і теплоспоживального обладнання споживача не рідше одного разу на шість місяців, у зв'язку з чим, посилання позивача не те, що частина приладів обліку теплової енергії не пройшла повірку, а тому їх показники не приймаються до уваги господарським судом, до того ж доказів невідповідності показників приладів обліку фактичним обсягам споживання теплової енергії не надано.

В той же час, здійснений відповідачем розрахунок нарахування і оплати спожитої теплової енергії за договором № 420328 від 01.10.2003 року станом на 01.06.2006 року (а. с. 124 т. VIII), визнаний господарським судом таким, що проведений відповідно до вимог чинного законодавства, умов договору та на підставі відомостей обліку використання теплової енергії за приладами обліку, і ним підтверджується факт споживання КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” протягом листопада 2003 року - травня 2006 року                   37 308,96 Гкал теплової енергії вартістю 2 485 391,00 грн. та її оплати на суму          2 073 832,70 грн..

Таким чином, сума основного боргу, що підлягає до стягнення, визначена господарським судом міста Києва у розмірі 411 558,88 грн.                                            (2 485 391,00 грн. - 2 073 832,70 грн.).

Щодо порядку зарахування здійснених відповідачем платежів, то господарським судом першої інстанції прийняті до уваги доводи КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс”, враховуючи, що ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” не надані докази зарахування перерахованих через КП “Головний інформаційно-обчислювальний центр” коштів за послуги опалення та гарячого водопостачання за період листопад 2003 року - травень 2006 року в рахунок погашення боргів минулих періодів за даним договором.

До того ж ,зауважено, що проведення постачальником теплової енергії зарахування платежів відповідно до умов п. 9. 1. додатку № 2 до договору в рахунок виконання зобов'язань, які виникли до листопада 2003 року, враховуючи укладення договору між сторонами у справі 01.10.2003 року та відсутність доказів наявності заборгованості за період до листопада 2003 року, є безпідставним.

Враховуючи те, що розділом II Прикінцевих положень Закону України “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу УРСР”, встановлено, що даний закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг, та виходячи з положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і з урахуванням фактичного розміру простроченого боржником грошового зобов'язання та періоду цього прострочення, з відповідача стягнуто 6 375,75 грн. пені та 832,04 грн. річних.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 року (колегія суддів: О. Моторний, В. Кошіль, О. Вербицька) рішення господарського суду міста Києва від 31.10.2006 року у справі № 35/91-42/351 скасовано, позовні вимоги задоволені частково, з КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” на користь ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР” стягнуто 1 081 794,68 грн. основного боргу, 13 165,55 грн. річних,               10 092,95 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи постанову у справі, господарський суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п. 3. 1. договору кількість одержаної споживачем та спожитої ним теплової енергії визначається згідно із додатком № 2 до договору. Пунктом 4 додатку № 2 до договору встановлено, що у випадку постачання теплової енергії споживачеві, об'єкти якого не обладнані будинковими комерційними приладами обліку теплової енергії, кількість поставленої споживачеві теплової енергії в розрахунковому періоді визначається, зокрема, з урахуванням кількості годин споживання теплової енергії за місяць та величини приєднаного (проектного) теплового навантаження, встановленого додатками № № 1, 6, 7.

Виходячи зі змісту п. 4. 5. Правил користування тепловою енергію, затверджених наказом Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 06.12.1981 року № 310 (далі –Правила) державна періодична перевірка розрахункових приладів обліку повинна здійснюватись в строки, встановлені уповноваженим органом державної влади, а відсутність клейма державного повірника чи сплив строку повірки приладу позбавляє законної сили здійснюваний за ним облік.

Виходячи з вищевикладеного та зважаючи на те, що будинкові прилади комерційного обліку теплової енергії не пройшли державну повірку, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для здійснення обліку кількості поставленої теплової енергії за показниками таких приладів, а отже, позивач у повній відповідності до умов договору та чинного законодавства, визначав кількість теплової енергії з урахуванням кількості годин споживання теплової енергії за місяць та величини приєднаного (проектного) теплового навантаження на підставі п. 4. додатку № 2 до договору, і відповідно до здійсненого позивачем розрахунку нарахування і оплати спожитої теплової енергії за договором № 420328 від 01.10.2003 року (а. с. 175 т. III) підтверджується факт споживання КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” протягом листопада 2003 року - травня 2006 року                          41 366,19 Гкал теплової енергії вартістю 2 795 994,90 грн. та її оплата на суму            1 714 200,22 грн..

Доводи відповідача щодо невиконання позивачем передбаченого                       п. 4. 2. 5. договору обов'язку здійснювати перевірку стану та роботи приладів обліку і теплоспоживального обладнання споживача не рідше одного разу на шість місяців відхилені, оскільки зазначена умова суперечить вимогам Правил користування тепловою енергією, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.06.2002 року № 1247 "Про порядок передачі, утримання та експлуатації рахункових (комерційних) приладів обліку теплової енергії і розрахунків за їх показниками" та Положенню про формування Фонду для фінансування впровадження (придбання, встановлення, їх повірку та ремонт) будинкових приладів обліку споживання теплової енергії на опалення і гаряче водопостачання та порядок використання його коштів, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 19.11.2003 року № 2170, а тому враховуючи положення ст. 83 ГПК України, господарський суд у мотивувальній частині постанови дійшов висновку про недійсність такої умови договору.

Щодо порядку зарахування здійснених відповідачем платежів, то господарським судом апеляційної інстанції прийняті до уваги доводи ЗАТ “Енергогенеруюча компанія “УКР-КАН ПАУЕР”, та, враховуючи, що КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” не надані докази здійснення перерахованих через КП “Головний інформаційно-обчислювальний центр” коштів за послуги опалення та гарячого водопостачання за період листопад 2003 року - травень 2006 року саме в рахунок погашення боргу за договором № 420328 від 01.10.2003 року, тому, вищевказані оплати у відповідності до умов договору, Інструкції Національного банку України "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" правомірно відносились позивачем в рахунок заборгованостей минулих періодів.

Так, пунктом 9. 1. додатку № 2 до договору передбачено, що у разі здійснення споживачем розрахунків за поставлену теплову енергію грошовими коштами з транзитного рахунку КП "Головний інформаційно-обчислювальний центр" всі сплати споживача, здійснені ним з зазначеного транзитного рахунку, сторони вважають сплатами за теплову енергію, оплата вартості якої була прострочена якнайдовше. До того ж, п. 9. 2. додатку № 2 до договору встановлено, у разі неналежного оформлення споживачем графи платіжного доручення "Призначення платежу", сторони вважають, що згідно із даним платіжним дорученням оплачується теплова енергія, оплата вартості якої прострочена споживачем якнайдовше.

Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на підставі п. 5. 2. 1. договору пені за період з грудня 2005 року по травень 2006 року у розмірі                         83 381,84 грн. визнані обґрунтованими, але у їх задоволенні відмовлено, виходячи з того, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги" у зв'язку з невиконанням державою зобов'язань по виплаті заробітної плати, пенсій, стипендій, інших грошових виплат населенню тимчасово забороняється нараховувати по розрахунках з 01.10.1996 року та стягувати з громадян України пеню за несвоєчасне внесення квартирної плати та за житлово-комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична енергія, теплова енергія, водовідведення, утримання і експлуатація житла та прибудинкових територій, сміттєзбирання, ліфтове господарство). Кошти, стягнені з громадян України у вигляді пені по розрахунках за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.1995 року, зараховуються в майбутні платежі за житлово-комунальні послуги.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 13 165,55 грн. річних за період з грудня 2005 року по травень 2006 року визнані обґрунтованими.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, КП з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” посилається на неправильне застосування судом при ухваленні оскаржуваної судових постанови матеріальних норм права та порушення процесуальних норм.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідальність з оплати поставленої позивачем теплової енергії у гарячій воді лежить на відповідачеві як стороні за договором поставки, що іменується "споживач" .

Розбіжності судів попередніх інстанцій в ухвалених ними рішеннях стосуються правомірності зарахування сплачених грошових коштів за спожиту теплову енергію у рахунок заборгованостей минулих періодів та правомірності вирахування обсягів спожитої теплової енергії при наявності приладів обліку за закінченими термінами дійсності проведеної державної повірки цих приладів.

Зважаючи на те, що між сторонами у справі укладений договір № 420328 від 01.10.2003 року на постачання теплової енергії у гарячій воді, пунктом 9.1. додатку № 2 до якого передбачена згода сторін вважати оплату за теплову енергію, оплатою вартості яка була прострочена якнайдовше, то зарахування позивачем  грошових коштів з урахуванням заборгованості  минулих періодів, у тому числі до жовтня 2003 року, правовідносини між сторонами яких були врегульовані договором від 01.12.2000 року, відповідає умові договору та не суперечить чинному законодавству.

Пунктом 4 додатку 2 до договору встановлено, що у випадку постачання  теплової енергії споживачеві, об’єкти якого не обладнані будинковими приладами обліку теплової енергії, кількість спожитої теплової енергії в розрахунковому періоді визначається, зокрема, з урахуванням кількості годин споживання за місяць та величини приєднаного теплового навантаження. Відповідно до               п. 4.5. Правил користування тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 06.12.1981 року № 310, відсутність клейма державного повірника чи сплив строку повірки приладу позбавляє законної сили здійснювати за ним облік.

Пунктом 4.2.5. договору сторони передбачили, що постачальник зобов’язаний здійснювати перевірку стану та роботи приладів обліку і теплоспоживального обладнання споживача  не рідше одного разу на шість місяців.

Розбіжності сторін при підписанні щомісячних табулярів щодо обсягів  спожитої гарячої води підтверджують усвідомлення сторонами факту спливу строку повірки приладів обліку.

Однак, обов’язок проведення однією із сторін такої повірки та джерела фінансування цих робіт, договором не визначені. А тому, незалежно від обставин, що спричинили сплив строку повірки приладів обліку, застосування позивачем розрахункового обліку споживання  гарячої води, є обґрунтованим. При доведеності споживачем обов’язку постачальника здійснювати повірку приладів обліку, споживач вправі вимагати від постачальника відшкодування шкоди за відсутності іншої, передбаченої сторонами відповідальності.

Висновок суду апеляційної інстанції, викладений у мотивувальній частині оскаржуваної постанови про недійсність п.4.2.5. договору щодо обов’язку постачальника здійснювати перевірку стану та роботи приладів обліку, порушує принцип волевиявлення сторін при укладенні договору та суперечить положенням ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої резолютивна частина постанови повинна містити рішення про визнання недійсною угоди, у тому числі у межах прав суду, визначених статтею 83 Господарського процесуального кодексу України.

Незалежно від мотивів, викладених у цій постанові, оскаржувану постанову господарського суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду “Житло-сервіс” залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 року № 35/91-42/351 залишити без зміни.

Головуючий, суддя                                                             М. Остапенко

Судді :                                                                                    Є. Борденюк

В. Харченко