ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

11.06.2007                                                                                          Справа  № 2/50

За позовом закритого акціонерного товариства „Будавтодор”, м. Ужгород

До відповідача акціонерного товариства закритого типу „Андезит”, м. Ужгород

Про стягнення суми 50377грн., в тому числі 41473грн. переплати за поставлений щебінь та 8904грн. несплачених трьох відсотків дивідендів

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача – Бахтин В.В. –представник за дорученням №18 від 13.03.07р. та

Свида О.М. –представник за дорученням №17 від 13.03.2007р.

від відповідача – Порада І.М. –голова правління та

Попов Є.О. –представник за дорученням від 01.08.2006р.

СУТЬ СПОРУ: стягнення суми 50377грн., в тому числі 41473грн. переплати за поставлений щебінь та 8904грн. несплачених трьох відсотків дивідендів

(позовні вимоги викладено з урахуванням заяви позивача, поданої в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України щодо збільшення позовних вимог).

В засіданні суду 06.06.2007 року судом за згодою представників сторін судом в порядку вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 11.06.2007 року для надання позивачу можливості подати суду додаткові докази в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Представники позивача просять позовні вимоги задовольнити повністю по мотивах, викладених у позовній заяві та доданій заяві про збільшення позовних вимог. В обґрунтування своїх доводів вказують на те, що відповідачем в порушення умов договору від 15.01.1991р. не виконуються зобов'язання в частині поставки позивачу 20тис.куб.м. щебеню по цінам, прирівняним до державних, а також стосовно виплати трьох відсотків дивідендів від фактичного прибутку.

Заперечують доводи відповідача про нікчемність даного договору в силу зміни чинного законодавства, відсутності в умовах договору істотних умов, необхідних для даного виду договорів, а також відсутності на сьогоднішній день державних цін з тих підстав, позовна заява не містила відповідної вимоги позивача до суду про встановлення дійсності даної угоди. Така вимога від відповідача у визначеному Господарським процесуальним кодексом України порядку суду також не надходила, відповідно вважає, що дане питання не повинно досліджуватись судом при винесенні рішення зі спору. Вважають необґрунтованими посилання відповідача на те, що кошти за даним договором були спрямовані виключно як внесок у статутний фонд МП „Андезит”, оскільки поданими ним же документами

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 11.06.2007 року по справі №2/50

підтверджується внесок ВК „Дорожник” цих коштів як таких, що спрямовані на надання відповідної допомоги в межах договору від 15.01.1991р.

Представники відповідача заперечують з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у поданому суду письмовому поясненні та в обґрунтування своїх доводів вказують на те, що договір від 15.01.1991 року не можна вважати укладеним, оскільки сторонами не узгоджено необхідні для даного виду договорів істотних умов. Заперечує також те, що такий договір між сторонами відбувся, оскільки позивач не довів суду того, що кошти за такою угодою були надані відповідачу. Також просить взяти до уваги те, що позивачем довільно трактується умова договору щодо поставки щебеню по державним цінам, оскільки наведені позивачем в обґрунтування своїх доводів середні ціни по Україні, як середнє арифметичне між максимальною ціною і мінімальною без врахування всіх інших цін є безпідставними.

Крім того, в обґрунтування своїх доводів вказують на те,  що кошти в сумі 300тис.рублів були внесені позивачем не в межах виконання даного договору, а як внесок до статутного фонду  відповідача, підтвердженням чого слугує розрахунок вартості долі майна кооперативу „Дорожник” в загальній вартості майна МП „Андезит” станом на 01.09.1992р. та протокол засідання засновників МП „Андезит” від 28.06.1993р., належним чином підписаний сторонами.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Між малим підприємством „Андезит” (правонаступником якого є акціонерне товариство закритого типу „Андезит”) та виробничим кооперативом „Дорожник” (правонаступником якого є закрите акціонерне товариство „Будавтодор”) 15.01.1991 року було укладено договір про спільну (сумісну) діяльність між даними особами.

Пунктом 1 даного договору сторонами було визначено, що виробничий кооператив „Дорожник” вкладає у розвиток малого підприємства „Андезит” для придбання устаткування та технічного переоснащення 500тис.рублів, в тому числі протягом 1991 року –300 тис.рублів з розмежуванням по кварталах та протягом 1992 року –200тис.рублів за таким же порядком.

В свою чергу пунктом 2 даного договору мале підприємство „Андезит” взяло на обов’язок після закінчення технічного переоснащення щорічно поставляти ВК „Дорожник” 20тис.куб.м. щебеню за державними цінами та виплачувати три відсотки дивідендів від фактичного прибутку, що залишився в розпорядженні МП „Андезит” до кінця виробки кар’єру.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог та просить стягнути з відповідача суму 41473грн. переплати за поставлений щебінь та 8904грн. несплачених трьох відсотків дивідендів в межах строку позовної давності (за останні три роки) з посиланням на те, що умови даного договору ВК „Дорожник” були виконані в повному обсязі та внесено коштами на користь МП „Андезит” даної суми, що не може заперечуватись відповідачем, оскільки ним зворотнього не доведено , Доданий відповідачем розрахунок вартості долі майна кооперативу „Дорожник” в загальній вартості майна МП „Андезит” станом на 01.09.1992р. тільки підтверджує це.

Аналізуючи аргументи сторін щодо правової природи договору від 15.01.1991р. спільної діяльності та заявлених позивачем вимог щодо виконання умов за даним договором суд констатує наступне.

Згідно статті 430 Цивільного кодексу Української РСР, яка діяла під час виникнення спірних правовідносин, за договором про сумісну діяльність сторони зобов’язуються сумлінно діяти для досягнення спільної господарської мети.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 11.06.2007 року по справі №2/50

Відповідно до статті 432 ЦК УРСР для досягнення мети, зазначеної в статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну (спільну) діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Договір від 15.01.1991р. містить всі вище перераховані умови, разом з тим, в тексті договору відсутнє визначення долі (частки) учасників у спільній діяльності, їх порядок розподілу, повернення та особи, якій доручається ведення спільної діяльності, порядок покриття збитків та розподіл доходів від спільної діяльності, тощо.

Таким чином, правовідносини сторін за даною угодою носять складний характер, а договір від 15.01.1991р. містить в собі як елементи договору про спільну діяльність (спрямований на надання коштів однією стороною для здійснення другою стороною за ці кошти технічного переоснащення виробництва на підприємстві), так і договору позички (відшкодування отриманих коштів шляхом поставки 20тис.куб.м. щебеню за державними цінами та виплата трьох відсотків дивідендів від фактичного прибутку, що залишився в розпорядженні МП „Андезит” до кінця виробки кар’єру).

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем в межах даного договору було внесено на рахунок МП „Андезит” суму коштів визначених договором (згідно розрахунку вартості долі майна кооперативу „Дорожник” в загальній вартості майна МП „Андезит” станом на 01.09.1992р. внесено 300тис.руб., решта коштів згідно доводів позивача внесена до кінця року, а відповідачем такі відомості не спростовано).  Стверджувати однозначно про те, що такі кошти на момент їх передачі були зараховані як внесок до статутного фонду МП „Андезит” не можна, оскільки на момент їх перерахування між сторонами не існувало відповідного установчого договору, який повинен передбачати порядок та черговість внесення таких коштів. Наявний у справі протокол засідання засновників МП „Андезит” від 06.03.1991р., в якому брали участь також представники Ужгородського міськвиконкому та ВК „Дорожник” не як засновники, не може замінити установчого договору в розумінні цивільного законодавства, що діяло на той час (в межах дії Цивільного кодексу України в редакції 1963р.).

З цих підстав, позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача суми 41473грн. переплати за поставлений щебінь та 8904грн. несплачених трьох відсотків дивідендів. Однак, дані вимоги задоволенню судом не підлягають з огляду на наступне.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський   суд   оцінює   докази   за  своїм  внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі  докази  не  мають  для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Водночас, відповідно до статей 32, 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна  довести  ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі  яких господарський   суд   у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які  відповідно  до  законодавства  повинні бути  підтверджені  певними  засобами  доказування,   не    можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, позивачем не доведено обґрунтованість поданого ним розрахунку переплат за поставлений щебінь та трьох відсотків дивідендів, оскільки такі не ґрунтуються на достовірних та фактичних обставинах, розраховані без врахування належним чином отриманих доказів про рівень прибутку відповідача.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 11.06.2007 року по справі №2/50

Відповідно до п.2 договору, відповідач зобов’язується виконувати договірні зобов'язання до закінчення розробки кар’єру. Інших умов щодо терміну дії договору сторони не погоджували. Враховуючи вищенаведене, договір від 15.01.1991р. про спільну діяльність укладений до настання юридичного факту – закінчення розробки кар’єру . В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач закінчив розробку кар’єру, відповідач факту закінчення розробки кар’єру не стверджував та документально не доводив. В матеріалах справи відсутні докази про те, що сторони вчиняли будь-які дії, спрямовані на розірвання чи припинення його дії. Враховуючи вищенаведене, договір про спільну діяльність на момент порушення провадження у справі є діючим.

В порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України судом 11.06.2007р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яке оформлене відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 16.06.2007р.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2.  Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського  процесуального  кодексу  України.

Суддя                                                О.Ф. Ремецькі