ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

16.07.07                                                                                           Справа  № 18/81-12/110

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                                  Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Мурської Х.В.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області від 11.06.2007 р. № 347/02-07

на рішення Господарського суду  Івано-Франківської області від 22.05.2007 р.

у справі № 18/81-12/110

за позовом Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області, м.Бурштин Галицького р-ну Івано-Франківської обл.

до ТзОВ “Стиль”, м.Бурштин Галицького р-ну Івано-Франківської обл.

про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 12.12.2005 р. та зобов”язання його звільнити

За участю представників сторін:

від позивача –Курман Т.І. (спеціаліст І категорії, довіреність № 6 від 03.04.2007 р. в матеріалах справи),

Товкало П.О. (представник, довіреність № 16 від 07.07.2007 р. в матеріалах справи);

від відповідача –Цюняк С.М. (представник, доручення № 19 від 15.07.2007 р. в матеріалах справи),

Дутко В.В. (головний бухгалтер, доручення № 20 від 15.07.2007 р. в матеріалах справи)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна зі сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2007 р. у справі № 18/81-12/110 (суддя Матуляк П.Я.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Рішення суду мотивоване тим, зокрема, що позивач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, тому останній є дійсним, а невідповідність розміру орендної плдати є необгрунтованою.

Позивач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю, з підстав неповного з”ясування обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що умови договору не відповідають вимогам ст.10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, так як у ньому відсутні істотні умови; ціна договору не відповідає ст.13 вищевказаного Закону, оскільки позивачем не було затверджено Методики визначення розміру орендної плати; п.20 ст.42 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” не передбачає право міського голови вирішувати питання про передачу комунального майна в оренду, так як таких повноважень міська рада йому не надавала.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення з підстав, викладених у ньому.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 31.12.2001 р. між Бурштинською міською радою Галицького району Івано-Франківської області (орендодавець за договором, позивач у справі) і ТзОВ “Стиль” (орендар за договором, відповідач у справі) був укладений договір оренди без номера, за яким орендодавець передав орендарю, а останній прийняв у тимчасове володіння приміщення загальною площею 18 кв.м, розташованого за адресою: Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м.Бурштин, вул.Січових Стрільців, 4, для використання під офіс (а.с.32-33).

Факт передачі спірного приміщення орендарю підтверджується актом приймання-передачі зазначеного приміщення від 31.12.2001 р. (а.с.36).

По закінченню терміну оренди, передбаченої договором оренди без номера від 31.12.2001 р., між сторонами 12.12.2005 р. переукладено договір терміном на 5 років (а.с.9-12).

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області слід задоволити повністю, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2007 р. у справі № 18/81-12/110 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

При цьому колегія виходила з наступного.

Загальні умови визнання цивільно-правового та господарсько-правового договорів укладеними наводяться в ч.1 ст.638 ЦК України та ч.2 ст.180 ГК України. За змістом вказані норми відрізняються лише тим, що за вказаною нормою ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, в той час, як у вказаній нормі ГК України додатково зазначається, що згода з усіх істотних умов має бути досягнута у передбачених законом порядку та формі.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992 р. № 2269-ХП з наступними змінами та доповненнями (далі –Закон № 2269-ХП) істотними умовами договору оренди є, зокрема, об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Проте, як вбачається зі змісту оспорюваного договору оренди від 12.12.2005 р., вищезазначені умови ним не передбачені.

Водночас колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про недоведеність відповідачем належними доказами домовленості сторін щодо всіх істотнх умов договору, оскільки договір, в якому відсутня конкретна істотна умова, не може бути визнано неукладеним, якщо його сторони здійснили певні дії, спрямовані на його часткове чи повне виконання, що свідчить про домовленість сторін укласти договір на відповідних умовах, зафіксованих у договорі або підтверджених сторонами їх власними діями. Крім того, представник позивача в судовому засіданні не заперечив факт користування орендованим приміщенням, оплата здійснювалася на підставі виставлених ним рахунків.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями (далі –Закон № 280/97-ВР) право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Відповідно до ст.ст.1, 10 Закону № 280/97-ВР органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, є сільські, селищні, міські ради. Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста (ч.1 ст.12 Закону № 280/97-ВР).

Пункт 31 статті 26 Закону № 280/97-ВР визначає, що прийняття рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення вирішується виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.

Відповідно до п.20 ч.3 ст.42 Закону № 280/97-ВР голова сільської, селищної, міської ради видає розпорядження в межах своїх повноважень. При цьому цією статтею встановлено перелік повноважень голови сільської, селищної, міської ради, яким не передбачено право вирішення питань про передачу комунального майна в оренду.

Згідно з ст.5 Закону № 2269-ХП орендодавцем майна, що перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, жодних повноважень щодо укладення зазначеного договору та передачу спірного приміщення в оренду міському голові не надавалося, а у самому договорі зазначено, що міський голова діє на підставі статуту, а тому, на думку колегії суддів, договір укладений всупереч вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні погодився з невідповідністю спірного договору вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, друга позовна вимога про звільнення орендованого приміщення є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області не відповідає матеріалам справи, не грунтується на чинному законодавстві, а доводи апелянта підлягають задоволенню.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області задоволити повністю.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2007 р. у справі № 18/81-12/110 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Визнати договір оренди нежитлового приміщення без номера від 12.12.2005 р., укладений між Бурштинською міською радою Галицького району Івано-Франківської області і ТзОВ “Стиль”, недійсним на майбутнє.

Зобов”язати ТзОВ “Стиль” звільнити нежитлове приміщення з двох кімнат заг. пл. 18 кв.м, розташованого за адресою: Івано-Франківська обл., Галицький р-н, м.Бурштин, вул.Січових Стрільців, 4, протягом 10 днів з моменту отримання постанови суду.

3. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача - ТзОВ “Стиль”.

Доручити Господарському суду Івано-Франківської області видати відповідні накази.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

6. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                                     М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                        Х.В.Мурська

Суддя                                                                                                      Л.Л.Давид