ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.07р.

Справа № 7/189(25/343-06)-07

За позовом  Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз", м. Маріуполь

До  Закритого акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

Про стягнення 1 010 904, 11 грн.

Суддя  Коваль Л.А.

Представники:

від позивача: представник Дуріцин А.В., дов. № 03-5/2 від 26.10.2006р.;

від відповідача: юрисконсульт Халаім А.В., дов. № 3826-П_П від 01.09.2005р.

СУТЬ СПОРУ:

Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз" (м. Маріуполь) просить стягнути з Закритого акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (м. Дніпропетровськ) 3% річних від простроченої суми –270 904, 11 грн. та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та вирахуванням повернутої суми боргу –740 000, 00 грн., а всього: 1 010 904, 11 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов’язань за договором № 002С від 01.10.2001р. про строковий депозитний рахунок в частині повернення вкладу у встановлений договором строк –04.02.2002р., а повернув відповідні кошти лише 11.08.2006р., чим порушив взяті на себе зобов’язання.

Відповідач позов не визнає. Відповідач заперечує проти позову пропуском позивачем строку позовної давності. Також відповідач посилається на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2002р. у справі № 27/29 між тими ж сторонами, яким встановлено факт прострочення кредитора у зобов’язанні з повернення вкладу. На думку відповідача, провадження у справі у частині позову про стягнення процентів за період з 05.02.2002р. по 10.09.2002р. підлягає припиненню , оскільки є рішення господарського суду, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Розгляд справи відкладався з 19.06.2007р. на 11.07.2007р.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2001р. між Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз” (м. Маріуполь, Донецька обл.) (клієнт) та Закритим акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” (м. Дніпропетровськ) (банк) було укладено договір № 002С-01 по розміщенню грошових коштів на строковому депозитному рахунку (надалі –Договір). Згідно п.п. 1.1, 1.2. Договору клієнт вносить, а банк приймає тимчасово вільні кошти клієнта в сумі 2 000 000, 00 грн. на депозитний рахунок зі сплатою останнім 18% річних. Пунктом 3.3.4. Договору встановлено обов’язок банку повернути клієнту вклад не пізніше дня закінчення строку його розміщення, який визначений п.4.1. Договору –по 01.11.2001р.

З урахуванням внесених до Договору змін додатковими угодами від 01.11.2001р. та 03.01.2002р. розміщені на депозитному рахунку грошові кошти позивача банк зобов’язався повернути не пізніше 04.02.2002р.

Позивачем на адресу банку було направлено листа за № 235 про необхідність перерахування коштів з депозитного рахунку на розрахунковий рахунок товариства.

Зазначені обставини, також, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2002р. у справі № 27/29, яке є чинним. Відповідно до ст. 35 ГПК України зазначені обставини не потребують доказування в даній справі.

Згідно платіжного доручення № 3429 від 01.10.2001р. позивач вніс депозитний вклад у сумі 2 000 000, 00 грн.

Відповідач повернув депозитний вклад 11.08.2006р. (а.с. 18, т.1).

Позивач вважає, що оскільки депозитний вклад не повернений у строк, правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за час прострочення повернення депозитного вкладу, тобто з 05.02.2002р. по 11.08.2006р., в сумі 270 904, 11 грн. та суми від інфляції за час прострочення –740 000, 00 грн., що і є причиною спору.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.151 ЦК УРСР, договір (багатостороння угода) є однією з підстав виникнення зобов’язань.

Отже, укладений сторонами Договір є підставою для виникнення у його сторін певних прав та обов’язків, визначених ним.

Згідно ст.214 ЦК УРСР (чинному на момент укладення договору та закінчення строку розміщення вкладу), боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Такий же обов’язок боржника, що прострочив виконання грошового зобов’язання встановлений і ч. 2 ст.625 ЦК України.

Для застосування відповідальності, передбаченої вищевказаними нормами, необхідним є встановлення факту порушення відповідного грошового зобов’язання

Факт порушення зобов’язання відповідачем встановлений рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.02.2005р. у справі №32/340 за позовом Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз” до Закритого акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про визнання недійсним розпорядження, зобов’язання виконати дії по перерахуванню депозитного вкладу. Судовим рішенням встановлено, що позивач згідно із платіжними дорученнями № 1 та № 2 від 02.08.2002р. звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозитних коштів в розмірі 2 000 000, 00 грн., повернення зазначених розрахункових документів було необгрунтованим. В силу приписів ч.2 ст. 35 ГПК України даний факт не потребує доведення у даній справі.

Отже, з 02.08.2002р. у відповідача виник обов'язок виконати платіжні доручення № 1 та № 2 та, відповідно, повернути депозитні кошти.

Між тим, існує інше судове рішення - рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2002р. у справі № 27/29 за позовом Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз” до Закритого акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про стягнення 2 047 731, 00 грн. на підставі Договору. Заявлена до стягнення сума у справі  № 27/29 складається з заборгованості за депозитом в розмірі 2 000 000, 00 грн., процентів за користування грошовими коштами на депозиті в розмірі 34 520, 55 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов’язання, сума яких в подальшому була збільшена, та склала за період з 05.02.2002р. по 10.09.2002р. 36 454, 15 грн. В задоволенні позову у справі № 27/29 відмовлено.

Оскільки позовні вимоги щодо стягнення 3% річних від суми неповерненого депозиту за період з 05.02.2002р. по 10.09.2002р. в сумі 35 835, 62 грн. (сума 36 454, 15 грн. розрахована не лише від суми депозитного вкладу, але і від суми прострочених відсотків) були предметом вирішення у справі № 27/29 між тими ж сторонами та з тих же підстав, провадження у даній справі щодо названої суми підлягає припиненню на підставі п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР, що діяв на час укладення Договору, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Ст. 76 ЦК УРСР визначала, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Про порушення свого права на отримання від відповідача депозитного вкладу з депозитного рахунку на поточний рахунок позивача у строк, встановлений Договором, позивач знав з часу закінчення строку розміщення коштів на депозитному рахунку –з 05.02.2002р., що і обумовило його попередні звернення до суду.

Згідно ч.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 5 ст. 261 ЦК України встановлює, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки умови Договору, а саме п.3.3.4. Договору, встановлюють зобов’язання відповідача повернути позивачу депозитний вклад не пізніше дня закінчення строку його розміщення –04.02.2002р., за приписами ч.5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності мав би початися з 05.02.2002р.

Однак на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється (п.2 ч.1 ст. 268 ЦК України).

Зазначене правило щодо не поширення позовної давності стосується лише повернення вкладу та не стосується додаткових вимог, які виникають в зв’язку з порушенням строку виконання основного зобов’язання –порушенням строку повернення вкладу.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За вимогами про стягнення 3% річних та суми від інфляції перебіг позовної давності почався зі спливом строку, встановленого для повернення депозитного вкладу, та сплив через три роки –05.02.2005р.

Має місце сплив позовної давності і з урахуванням зобов'язання відповідача  02.08.2002р. виконати платіжні доручення № 1 та № 2  про повернення депозитних коштів.

Позивач з позовною заявою щодо спірних вимог звернувся до господарського суду лише 14.09.2006р.

Згідно частини ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 33, 34, 43, 44, 49, п. 2 ч.1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Припинити провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 35 835, 62 грн.

В решті позовних вимог –відмовити.

Витрати у справі віднести на позивача.

Суддя

Л. А. Коваль