СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23.07.07                                                                                 Справа № 9/763пд-ад.

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Біловодської міжрайонної державної податкової інспекції Луганської області

до 1. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», смт. Марківка

2. Приватного підприємства «Сізіф-Буд-Луг», м. Луганськ

про визнання недійсним господарського зобов’язання

в присутності представників:

від позивача –Красноруцька Н.П., ст.держ.под.інсп., дов. № 10 від 23.03.07,

від 1-го відповідача - Варченко  К.Г.,дов. № 10 від 23.11.06, Тичковська Л.С., дов. № 10 від 23.07.07, Вербицька Р.О., дов. № 11 від 23.07.07,

від 2-го відповідача - не прибув.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів (бензину), укладеного в усній формі між 1-м відповідачем, СТОВ «Україна»та 2-м відповідачем, ПП «Сізіф-Буд-Луг», як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та застосування до сторін правових наслідків, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України.

1-й відповідач, СТОВ «Україна», у письмових запереченнях від 22.11.06р. за № 55 проти позову заперечує, вважає, що при укладенні угоди сторонами не було порушено вимог законодавства, позовні вимоги необґрунтовані, до матеріалів справи 1-й відповідач надав копію свідоцтва про реєстрації платника ПДВ 2-го відповідача, ПП «Сізіф-Буд-Луг», яке було отримано від останнього при укладенні угоди та копії податкових накладних щодо поставки пального № 537 від 29.03.05р. та № 57 від 11.05.05р. в підтвердження законності проведеної операції.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача та 1-го відповідача, суд

в с т а н о в и в:

СТОВ «Україна», 1-й відповідач, зареєстроване в якості суб’єкта господарювання Марківською райдержадміністрацією 29.02.2000р. за № 0000109 та взяте на податковий облік до Марківського відділення Біловодської МДПІ з 16.03.2000р.

Спеціалістами податкової служби Біловодського району була проведена виїзна планова перевірка 1-го відповідача, СТОВ «Україна», з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.05р. по 31.03.06р. , за результатами якої складено акт № 84-23-30796810 від 16.06.06р.

Перевіркою було встановлено, що у березні-травні 2005 року 1-й відповідач мав взаємовідносини з 2-м відповідачем, ПП «Сізіф-Буд-Луг»та на підставі спірного усного договору купівлі-продажу 2-й відповідач поставив, а 1-й відповідач прийняв та оплатив за отримане паливо у безготівковій формі згідно платіжних доручень на загальну суму 72074,57 грн.

ПП «Сізіф-Буд-Луг», 2-й відповідач, зареєстроване в якості суб’єкта господарювання виконавчим комітетом Луганської міської ради 25.01.05р. за № 0002693 та взяте до податкового обліку в Ленінській МДПІ м. Луганська з 01.02.05р.

Постановою від 31.01.06р. господарський суд Луганської області у справі № 9/758пн-ад визнав недійсним запис про державну реєстрацію ПП «Сізіф-Буд-Луг»та припинив юридичну особу, оскільки це підприємство було зареєстровано на підставну особу без мети займатися підприємницькою діяльністю.

Крім того, позивач надав до матеріалів справи копію вироку Жовтневого райсуду м. Луганська від 20.03.07р. по справі № 1-22/2007, за яким притягнуто до кримінальної справи гр. Сражевського С.В. та Полякова Є.В. за ст. 28 ч. 2, ст. 205 ч. 1 КК України.

Посилаючись на вказану постанову, вирок райсуду м. Луганська, позивач стверджує, що від 2-го відповідача діяли особи, які уклали, зокрема, спірну угоду з метою приховування прибутків, яка завідомо суперечила інтересам держави та суспільства. Крім того, податковий орган, посилаючись на роз’яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.99р. Про деякі питання вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними», стверджує, що 1-й відповідач, укладаючи спірну угоду, не встановив наявність повноважень у контрагента за договором.

Посилаючись на постанову Пленуму ВГСУ від 25.07.02р. Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки», ч. 1 ст. 207 ГУ України, ст. 67 Конституції України та зазначаючи, що 2-й відповідач повинен був відобразити у податкових деклараціях з ПДВ за березень та травень 2005 року обсяг продажу без ПДВ не менше ніж, відповідно, за березень, 28054 грн., ПДВ –5612 грн. (фактично за березень відображено без ПДВ – 25002 грн., сума ПДВ –5000 грн.), за травень обсяг не менше ніж 32008 грн., ПДВ –6402 грн. (фактично декларація за травень не подавалася), позивач вважає доказаним умисел 2-го відповідача, спрямований на безпідставне та протиправне отримання прибутків, ухилення від сплати податків від результатів такої діяльності.

Оцінивши доводи позивача, 1-го відповідача та надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

На момент укладання і виконання спірної угоди сторони мали статус юридичної особи, були зареєстровані як платники податку органами ДПІ, мали відкриті в установах банку рахунки (як органи ДПІ так і банки при здійсненні певних дій повинні перевіряти повноваження посадових осіб та установчі документи підприємств), чинне законодавство не зобов’язує і не наділяє підприємства правами перевіряти відповідність законодавству установчих документів своїх контрагентів по угодах.

Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел посадової або іншої особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, із змінами і доповненнями, роз’ясненням Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 до угод, які мають метою порушення інтересів держави відносяться й угоди, які спрямовані на ухилення від оподаткування. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Щодо постанови господарського суду Луганської області від 31.01.06р. у справі № 9/758пн-ад, суд вважає наступне.

Постановою суду не встановлений факт того, що відповідачі при укладанні спірної угоди діяли з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Господарським судом взагалі не розглядалася спірна угода, їй не надана належна оцінка.

Постанова господарського суду у справі № 9/758пн-ад не звільняє господарський суд від встановлення наявності умислу підприємства на укладання угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Юридичним наслідком визнання недійсним запису про державну реєстрацію ПП «Сізіф-Буд-Луг»та припинення юридичної особи мало бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у т.ч. держави. Сам факт визнання недійсним запису про державну реєстрацію ПП «Сізіф-Буд-Луг»та припинення юридичної особи не тягнув за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідно до Інструкції № 80 від 19.02.98р. Про порядок обліку платників податків, затв. наказом ДПА України від 19.02.98р. за реєстр. в Мін’юсті України 16.03.98р. за № 172/2612, особисто власник підприємства повинен подавати всі необхідні для реєстрації підприємства документи. Крім того, особа, яка відповідає за облік платників податків, перевіряє відповідність особи, яка надає необхідні для реєстрації документи та перевіряє її фотографію у паспорті.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Позивач у судовому засіданні посилається на вирок Ленінського районного суду м. Луганську від 20.03.07р. по справі 1-22/2007, яким встановлені загальні обставини реєстрації підприємства «Сізіф-Буд-Луг».

Однак наявність умислу при укладенні спірної угоди не може бути підтверджена лише цим вироком районного суду, оскільки предметом дослідження у кримінальній справі не було наявність протиправного умислу при укладенні спірної угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

У судовому засіданні судом було з’ясовано, що 2-м відповідачем надавалася звітність в Ленінську МДПІ м. Луганська. Відповідно до податкових накладних, доданих до матеріалів справи, угоду було виконано у березні та травні 2005 року. 2-й відповідач надавав до податкового органу податкову декларацію 12.04.05р. за № 31571, в рядку 1 якої вказаний обсяг продажу без ПДВ в розмірі 25002 грн., сума ПДВ – 5000 грн., а необхідно було відобразити в цій декларації в 1-му рядку обсяг продажу без ПДВ у розмірі 28054 грн., сума ПДВ –5612 грн. Таким чином недоплата з боку 2-го відповідача складає 612 грн.

За травень 2-й відповідач податкову декларацію не подавав.

Проте, 1-й відповідач (покупець) не повинен відповідати за дії 2-го відповідача (продавця), який не звітував перед податковим органом належним чином та не у повному обсязі перераховував отриманий ПДВ до бюджету, оскільки це суперечить конституційним принципам України, за якими кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Сам по собі факт порушення господарюючим суб’єктом вимог податкового законодавства є підставою для застосування до нього передбачених податковим законодавством відповідної відповідальності за таке порушення, а не визнання угоди недійсною.

У матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Навпаки, встановлені судом факти свідчать про те, що 1-й відповідач сплатив продавцю в ціні товару податок на додану вартість.

Крім того, ЦК України не містить такі публічно-правові наслідки укладання недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР. Чинним ЦК України скасована відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції –стягнення в доход держави отриманого однієї або двома сторонами згідно угоди, за виключенням угоди з метою, яка протирічить інтересам держави та суспільства. Наслідком укладення угоди, яка порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), не є адміністративно-правова конфіскація.

Конституція України, наслідуючи демократичні засади міжнародного, зокрема Європейського права, в своїх ч. 4 і ч. 5 ст. 41 закріплює такі принципи права власності, –

„Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об’єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об’єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану”.

Однак ч. 1 ст. 208 ГК України, яка передбачає безапеляційне стягнення на користь держави з добропорядного суб’єкта господарювання коштів навіть за умови відсутності його умислу на укладення суперечної інтересам держави й суспільства угоди (причому без будь-якого застереження про попереднє і повне відшкодування цьому добропорядному суб’єктові вартості його власності), по суті вступає в колізію як з положеннями Конституції України,                                           нормами ЦК України 2003 р. так і в суперечність з загальновизнаними міжнародними канонами про обов’язковість відповідної де-факто компенсації власникові відчужуваної примусово в нього власності.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України:

·          зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства,

·          особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,

·          волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,

·          правочин має вчинятися у формі, встановленій законом,

·          правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України:

·          підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу,

·          якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Спірна угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Поставлене пальне не виключено законом із цивільного обігу, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Суд вважає, що у матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Позивач не надав належних доказів того, що у відповідачів при укладенні спірного договору існувала мета, яка завідомо суперечила інтересам держави і суспільства та того, що укладення спірного договору відбулося з метою приховування доходів, одержаних від здійснення господарської операції.

Отже, висновок податкового органу про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не мали правового значення для справи.

За таких підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.            У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 30.07.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов