суд
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "16" липня 2007 р.
Справа № 12/1220-НМ

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Сікорська Н.А.

судді

за участю представників сторін

від позивача ПП ОСОБА_1

від відповідача ПП ОСОБА_2

розглянув справу за позовом Приватного підприємця ОСОБА_1 (м.
Малин)

до Приватного підприємця ОСОБА_2 (м. Малин)

про визнання права на 1/2 відокремленої частки приміщення та
стягнення 19015,25 грн.

Позивачем пред'явлено позов про визнання права власності на 1/2
нерухомого майна, нежилого приміщення кафе-бару "Корона",
розташованого АДРЕСА_1, яке зареєстровано на праві приватної власності за
ОСОБА_2 та стягнення судових витрат.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному
обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. Надав письмовий відзив на
позовну заяву від 16.07.07р. (а.с. 26).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно позовної заяви, за договором купівлі-продажу Р № 11-6442
від 03.07.02р. ОСОБА_2(відповідач) придбав у спільну сумісну власність з
ОСОБА_3 кафе-бар "Корона", яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а.с
6).

Оскільки придбане приміщення кафе-бару потребувало ремонту та
фінансових вкладень для майбутнього функціонування, відповідач звернувся до ПП
ОСОБА_1 (позивач) з проханням надати йому 13 тис. доларів США для здійснення
сумісної діяльності, обіцяючи при продажу кафе-бару повернути зазначену суму
коштів або виплачувати позивачу 50% від прибутку кафе.

За даними позивача,17.02.05р. між сторонами було укладено письмову
угоду (а.с.5), яку відповідач не виконував, грошей не повертав, відсотки від
обіцяних прибутків не сплачував.

30.12.05р. між відповідачем та співвласником кафе був укладений
договір розподілу нерухомого майна в натурі і порядку користування нежилим
приміщенням кафе-бару у АДРЕСА_1 (а.с. 4,6), відповідно до якого ОСОБА_2
визнається власником 1/2 частини приміщення кафе-бару, при загальній площі 386,5
кв.м. та загальній вартості спільного майна 76061,00 грн. Договір посвідчений
нотаріусом Малинського районного нотаріального округу та 12.01.06р. до реєстру
права власності на нерухоме майно Малинським районним державним комунальним
підприємством по технічній інвентаризації внесені дані про право приватної
власності ОСОБА_2на відокремлену частину нежилого приміщення по АДРЕСА_1 (а.с.
7).

У зв'язку з викладеним, ПП ОСОБА_1 хоче визнати за собою право
власності на майно (кафе-бар "Корона"), що використовується у
діяльності ОСОБА_2та придбане за кошти позивача, надані відповідачу для
здійснення сумісної діяльності.

Відповідач проти позову заперечує, оскільки не вбачає в своїх діях
порушення будь-яких прав та інтересів позивача. Наголосив, що кошти від позивача
не отримував.

Оцінивши в сукупності матеріали справи та пояснення сторін,
господарський суд дійшов висновку про
безпідставність позову, оскільки позивачем не надано належні докази на
підтвердження обставин, на яких грунтуються позовні вимоги та відсутнє
мотивоване обгрунтування права позивача на заявлені ним позовні вимоги, про що
свідчить наступне.

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно положень ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3. ст.180 Господарського кодексу України,
господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами, у передбачених
законом порядку та формі, досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов;
істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного
виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода; при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З розписки, на якій позивач грунтує свої вимоги, вбачається, що
ОСОБА_2 при продажі кафе-бару "Корона", зобов'язався повернути
ОСОБА_4 кошти в сумі 13 тис. у.о., так як при сумісній діяльності, саме ця сума
була вкладена останньою в січні 2004р. в кафе-бар "Корона". В іншому
випадку (роботи чи оренди кафе-бару) зобов'язався виплпачувати їй суму в
розмірі 50% від прибутку, при умові подальшої сумісної діяльності.

Оскільки чинне законодавство не передбачає такого поняття як
«сумісна діяльність», суд вважає, що в розписці малася на увазі «спільна
діяльність».

В процесі вирішення спору, сторонами не надано будь-яких доказів
їх спільної діяльності, ні як підприємцями, ні як фізичними особами.

У відповідності до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну
діяльність, сторони  (учасники)
зобов'язуються  спільно  діяти
без  створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може
здійснюватися на основі об'єднання вкладів
учасників  (просте товариство) або
без об'єднання вкладів учасників.

За положеннями ст. 1131 ЦК України, договір про спільну  діяльність
укладається  у  письмовій формі. Умови договору  про
спільну  діяльність,  у  тому  числі координація спільних дій  учасників
або  ведення  їхніх
спільних справ,  правовий  статус виділеного для спільної діяльності
майна, покриття витрат та збитків
учасників,  їх  участь
у  результатах спільних  дій  та  інші умови визначаються за домовленістю сторін,
якщо  інше  не
встановлено  законом  про
окремі  види   спільної діяльності.

Отже, розписка від 17.02.05р. не містить умов, визначених статтею
1131 ЦК України, як істотні для договору про спільну діяльність, а тому не
розцінюється судом як доказ здійснення сторонами  такої
діяльності.

За ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані,
на підставі  яких господарський   суд, у
визначеному  законом  порядку, встановлює наявність  чи
відсутність  обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані
встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

Згідно положень ст. 36 ГПК України, письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський   суд
приймає  тільки  ті
докази,  які  мають значення для справи. Обставини справи,
які  відповідно  до
законодавства  повинні бути  підтверджені
певними  засобами  доказування,
не    можуть підтверджуватись
іншими засобами доказування

Згідно з ст. 33 ГПК України сторони повинні довести ті обставини,
на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи не вбачається також будь-яких нормативних чи
документальних обгрунтувань, викладених у позовній заяві вимог позивача щодо
визнання за ПП ОСОБА_1 права власності на 1/2 нерухомого майна, нежилого
приміщення кафе-бару "Корона", розташованого АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.1 ст.ст. 364,370 ЦК України, на виділ у натурі частки із
майна,  що є у спільній частковій чи
сумісній власності, має право співвласник цього майна.

Вказане приміщення, згідно наданих документів, не зареєстроване за
ОСОБА_2та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної чи часткової власності.

Посилання позивача на факт невиконання відповідачем умов щодо
виплати  прибутку та  його невизначенність в розпорядженні
приміщенням кафе-бару не являється підставою для визнання за ПП ОСОБА_1 права
власності на 1/2 частину приміщення.

Згідно ст. 321 ЦК України, право
власності  є  непорушним.
Ніхто   не   може
бути протиправно   позбавлений   цього
права   чи  обмежений
у  його здійсненні.

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.8), договору
розподілу нерухомого майна в натурі та порядку користування нежилим приміщенням
від 30.12.05р. (а.с.4), нежиле приміщення кафе-бару за адресою АДРЕСА_1
належить на праві власності  фізичній
особі ОСОБА_2

Крім того, з матеріалів справи не вбачається також підстав і для
виконання зобов'язань, які взяв на себе ОСОБА_2, згідно розписки, оскільки
продаж кафе-бару не відбувся, а сумісна діяльність сторін розписки не
підтверджується матеріалами справи.

Згідно довідки Державного реєстратора виконкому Малинської міської
ради та Свідоцтва про державну реєстрацію (а.с.11, 27), станом на 16.10.06р.
ОСОБА_2 11.03.02р.  зареєстрований  як фізична особа-підприємець.

З матеріалів справи, а саме Свідоцтва про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької діяльності  -
фізичної особи ОСОБА_4 (а.с.9), прізвище якої, згідно свідоцтва про зміну імені
від 25.01.07р. (а.с.10) було змінено на "Помазан". вбачається, що
ОСОБА_4 30.01.04р.  також є суб'єктом
підприємницької діяльності.

Однак з розписки від 17.02.05р., на яку позивач вказала, як
підставу виникнення позовних вимог, вбачається, що її вчинено для врегулювання
відносин між ОСОБА_2та ОСОБА_4, як фізичною особою, а не приватним
підприємцем  ОСОБА_4 (ПП ОСОБА_1).

ОСОБА_2в розписці також не визначив свій статус  як суб'єкта господарювання, хоча  свій підпис і затвердив печаткою приватного
підприємця ОСОБА_2

Згідно приписів ст.ст. 1, 21 ГПК України сторонами в судовому
процесі можуть бути, зокрема,  громадяни,
які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули  статусу
суб'єкта підприємницької діяльності, і які звернулись до суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

В процесі вирішення спору
судом не встановлено порушення прав чи інтересів ОСОБА_1 як
суб'єкта  підприємницької діяльності і
здійснення нею як суб'єктом підприємницької діяльності спільної діяльності  із суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2

Оцінивши в сукупності матеріали справи, господарський суд вважає,
що позов необгрунтований, не підтверджується належними доказами у справі, тому
в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати покладаються на позивача.

При вирішенні спору господарський суд встановив, що позивач, при
зверненні в суд з позовом,  сплатив
190,15 грн., замість - 85,00грн., як вимагає, в даному випадку, чинне
законодавство.

Відповідно до п. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України
"Про державне мито" із позовних заяв немайнового характеру державне
мито сплачується у розмірі  5
неоподаткованих мінімумів  доходів
громадян, тобто 85,00 грн.

Як вбачається з  платіжної
квитанції № 3226638 від  21.05.07р.
позивачем сплачено державне мито в сумі 190,15 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 вказаного Декрету Кабінету Міністрів
України, сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю у
випадках внесення мита у більшому розмірі, ніж передбачено чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за необхідне
повернути   позивачу з Державного бюджету
України  надлишок сплаченого державного
мита в сумі 105,15 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22,33,49,69,82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.
У задоволенні позову відмовити.

2.
Повернути з державного бюджету Приватному підприємцю ОСОБА_1,  АДРЕСА_2, код НОМЕР_1 - 105,15 грн. надміру
сплаченого державного мита.

Рішення
господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
з дня підписання мотивованого рішення.

Суддя

Дата підписання: 20
липня 2007 року.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 -сторонам