ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2007                                                                                                            Справа № 6/328

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шуби І.К.,

суддів: Швеця В.В. (доповідач), Кузнецової І.Л.

при секретарі судового засідання: Гайдук Ю.А.

за участю представників:

позивача: Руденко А.В., довіреність №55  від 03.03.07,  представник;

відповідача: Коряковцев Я.В., довіреність №127 від 04.04.07, державний податковий інспектор;

відповідача: Топчій А.В., довіреність №77 від 25.05.07, головний державний податковий ревізор-інспектор.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Кіровограді, м. Кіровоград на постанову господарського суду Кіровоградської області від 31 січня 2007 року у справі №6/328;

за позовом підприємства з іноземними інвестиціями в формі товариства з обмеженою відповідальністю “Кіровоград-Нафта”, м. Кіровоград;

до Державної податкової інспекції у м. Кіровограді, м. Кіровоград

про визнання нечинним акта.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, підприємство з іноземними інвестиціями в формі товариства з обмеженою відповідальністю “Кіровоград-Нафта”, звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 26 квітня 2006 року про визнання податкового зобов’язання з податку на прибуток на загальну суму 45534654 гривень, основного боргу у розмірі 22767327 гривень, штрафних санкцій у розмірі 22767327 гривень, прийнятого відповідачем Державною податковою інспекцією у м. Кіровограді.

Позовні вимоги мотивовані тим, що підприємство позивача та відкрите акціонерне товариство “Кіровограднафтопродукт” не є пов’язаними особами.

Доход від продажу комплексів не житлових будівель та споруд нафтобаз відповідно до договорів купівлі-продажу отримало ВАТ “Кіровограднафтопродукт” (продавець), контрагент позивача (покупця), тому підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, підлягає застосуванню при визначенні бази оподаткування саме до ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, а не до підприємства позивача.

Крім того, підприємство позивача отримувало кредити та сплачувало відсотки за користування кредитами у зв’язку з веденням господарської діяльності, а саме для будівельно-монтажних робіт та на придбання основних фондів, які згодом були надані в оренду.

Отримані кредити є такими, що використані у господарській діяльності позивача.

За таких умов позивач вважає правомірним віднесення до складу валових витрат відсотки за користування кредитами.

Постановою господарського суду Кіровоградської області у справі №6/328 від 31 січня 2007 року (суддя Баранець О.М.) позовні вимоги задоволенні повністю.

Приймаючи спірну постанову господарський суд виходив з того, що доход від продажу комплексів не житлових будівель, та споруд нафтобаз відповідно до договорів купівлі-продажу отримало ВАТ “Кіровограднафтопродукт” (продавець), контрагент позивача (покупця), тому підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” підлягає застосуванню при визначенні бази оподаткування саме до ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, а не до підприємства позивача.

За умовами укладених договорів купівлі-продажу позивач оплатив придбане майно, тому придбані позивачем основні засоби не є безоплатно наданими товарами.

Крім того, стосовно правомірності віднесення позивачем відсотків за користування кредитом на валові витрати господарський суд встановив, що відповідач у акті перевірки вказав, що позивач використовував банківські кредити для оплати вартості будівельно-монтажних робіт та придбання основних фондів, які згодом надані в оренду.

Надання придбаних основних фондів в оренду та нарахування амортизаційних відрахувань на витрати, що були здійснені на їх придбання свідчить про їх використання у власній господарській діяльності і є підставою для визнання правомірним віднесення відсотків за користування кредитом до складу витрат підприємства позивача.

Відповідач не погодившись з постановою господарського суду подав апеляційну скаргу.

Вважає, що постанова винесена з порушенням закону.

Господарський суд при винесенні постанови не повно з’ясував усі обставини справи, тому неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідач просить спірну постанову скасувати та у позовних вимогах відмовити посилаючись на те, що в підтвердження заниження позивачем валового доходу відповідач посилається, що при укладанні кредитного договору від 27 липня 2004 року №77/К-04 з ТОВ “Укрпромбанк”, місто Київ на відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі 102600000 гривень в забезпечення зобов’язань по кредитному договору, заставодавець ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, яке передало будівлі банку, вартість яких була оцінена у 110993797 гривень.

Крім того, у жовтні 2005 року позивач уклав з ТДВ СК “Альфа-Гарант” договори страхування майна згідно з іпотечними договорами від 21 жовтня 2005 року №309/Zкіп-05-1 в забезпечення кредитного договору з ТОВ “Укрпромбанк”, місто Київ від 21 жовтня 2005 року №309/К-05.

Застрахованим майном є будівлі та обладнання придбаних у ВАТ “Кіровограднафто- продукт” нафтобаз.

Відповідно до договорів страхування вартість майна була оцінена в 112614495 гривень.

Тобто, реалізація будівель відбулась за ціною, яка нижча за ціни, які діяли на дату продажу, що підтверджується і експертною оцінкою і договорами страхування.

Крім того, відповідач вважає, що сплачені за кредитом відсотки повинні включатися до розрахунку орендної плати та відшкодовуватися орендаторами.

Відповідно до пункту “в” частини 2 статті 16 Закону України “Про фінансовий лізинг”, лізингові платежі можуть включати:

суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

компенсацію відсотків за кредитом;

інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов’язані з виконанням договору лізингу.

Оскільки відповідач вважає, що укладений договір є договором лізингу, то на нього розповсюджуються вимоги вищевказаної норми.

На апеляційну скаргу позивач надав заперечення, в якому посилається на те, що висновки, викладені в апеляційній скарзі безпідставні і необгрунтовані, тому просить постанову залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, вважає необхідним в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Постанову господарського суду Кіровоградської області залишити без змін.

Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги судова колегія виходила з наступного.

У судовому засіданні господарським судом встановлено, що у квітні 2005 року ПП ТОВ “Кіровоград-Нафта” придбало у ВАТ “Кіровограднафтопродукт” по договорах купівлі-продажу, зазначених у Додатку до акту перевірки, комплекси будівель та обладнання нафтобаз на загальну суму 2197740,59 гривень в тому числі податок на додану вартість 366290,1 гривень.

Підприємство позивача у 2005 році уклало договори, за умовами яких є замовником, а ТОВ “НК Альфа-Нафта” генпідрядником, який повинен виконати будівництво автозаправних станцій.

Крім того, підприємство позивача купувало квартири, які передавало ТОВ “Укрпромбанк”, згідно з договорами оперативної оренди для використання під офіси.

За результатами перевірки відповідач вважає, що договори купівлі-продажу між ПП ТОВ “Кіровоград-Нафта” та ВАТ “Кіровограднафтопродукт” були укладені між пов’язаними особами.

Крім того, в підтвердження заниження позивачем валового доходу відповідач посилається, що при укладанні кредитного договору від 27 липня 2004 року №77/К-04 з ТОВ “Укрпромбанк”, місто Київ на відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі 102600000 гривень в забезпечення зобов’язань по кредитному договору, заставодавець ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, яке передало будівлі банку, вартість яких була оцінена у 110993797 гривень.

У жовтні 2005 року позивач уклав з ТДВ СК “Альфа-Гарант” договори страхування майна згідно з іпотечними договорами від 21 жовтня 2005 року №309/Zкіп-05-1 в забезпечення кредитного договору з ТОВ “Укрпромбанк”, місто Київ від 21 жовтня 2005 року №309/К-05.

Застрахованим майном є будівлі та обладнання придбані у ВАТ “Кіровограднафтопродукт” нафтобаз.

Відповідно до договорів страхування вартість майна була оцінена в 112614495 гривень.

Тобто, реалізація будівель відбулась за ціною, яка нижча за ціни, які діяли на дату продажу, що підтверджується і експертною оцінкою і договорами страхування.

Тому необхідно застосовувати підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” відповідно до якого доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов’язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Крім того, відповідач у акті перевірки зазначає, що укладені позивачем договори оперативної оренди є договорами лізингу, посилаючись на частину 1 статті 806 Цивільного кодексу України.

У Акті перевірки відповідач зазначає, що в порушення підпункту 1.18.1 пункту 1.18 статті 1, підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено завищення скоригованих валових витрат на суму відсотків, сплачених за користування кредитами, які не включаються до розрахунку орендної плати, тому не можуть бути віднесені до складу валових витрат в зв’язку з веденням господарської діяльності, внаслідок чого завищено скориговані валові витрати.

Судова колегія погоджується з висновком господарського суду про задоволення позовних вимог оскільки.

Посилання відповідача на підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” відповідно до якого доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов’язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу є помилковим.

Матеріалами справи встановлено, що ПП ТОВ “Кіровоград-Нафта” та ВАТ “Кіровограднафтопродукт” не є пов’язаними особами.

Відповідно до пункту 5.6 Статуту позивача кожна частка статутного фонду закріплена за учасниками ТОВ ПП “Кіровоград-Нафта”, не перевищує 9,5 % статутного фонду.

Жодна з компаній вказаних як власник частини статутного фонду не здійснює контроль над ТОВ ПП “Кіровоград-Нафта”, оскільки не володіє часткою 20 відсотків статутного фонду, відповідно до пункту 1.26 статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” та не є пов’язаною особою по відношенню до позивача.

З цих же підстав ТОВ ПП “Кіровоград-Нафта” та ВАТ “Кіровограднафтопродукт” не перебувають під спільним контролем жодного із зазначених відповідачем іноземних підприємств.

Державна податкова інспекція у місті Кіровограді не надала господарському суду доказів, що іноземні підприємства пов’язані між собою.

Судова колегія вважає, що доход від продажу комплексів не житлових будівель, та споруд нафтобаз, згідно умов договорів купівлі-продажу, отримав контрагент позивача ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, тому застосування вимог вищезазначеної норми при визначенні бази оподаткування, необхідно застосовувати саме до контрагента позивача ВАТ “Кіровограднафтопродукт”, а не до підприємства позивача.

Придбані комплекси будівель та споруд нафтобаз є основними засобами і повинні обліковуватись в бухгалтерскому обліку на рахунку 103 “будівлі та споруди”.

При оподаткуванні операцій з придбання основних фондів, необхідно застосовувати норми Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, які регулюють валові витрати та амортизацію, а не валовий доход.

Разом з тим, вказана норма взагалі не може бути застосована при оподаткуванні операцій з придбання основних фондів, оскільки відповідно до договорів купівлі-продажу підприємство позивача виступає як покупець, тому не отримує будь-якого доходу, а несе витрати.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що порушення підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” з боку підприємства позивача відсутнє.

Помилковими є висновки відповідача щодо неправильності віднесення до валових витрат відсотків за користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач використовував банківські кредити для оплати вартості будівельно-монтажних робіт, та придбання основних фондів, які згодом надавалися в оренду.

За надання в оренду придбаних основних фондів та АЗС підприємство позивача отримувало дохід у вигляді орендної плати, що підтверджується відповідачем у акті перевірки.

Витрати на придбання позивачем основних фондів підлягають амортизації відповідно до підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, яким визначено, що амортизації підлягають витрати на придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення.

Позивач нарахував амортизацію на витрати, що були здійснені на придбання та реконструкцію основних фондів і ця обставина не заперечується відповідачем.

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання

доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 вищевказаного Закону валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Факт надання придбаних основних фондів в оренду та нарахування амортизаційних відрахувань на витрати, що були здійснені на їх придбання свідчить про їх використання підприємством позивача у власній господарській діяльності і є підставою для визнання правомірним віднесення відсотків за користування кредитом до складу валових витрат підприємства позивача.

Відповідно до частини 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від результатів своєї господарської діяльності.

Згідно умов укладених підприємством позивача договорів оперативної оренди, орендарі сплачують за користування орендованим майном орендну плату, яка не включає і не може включати компенсацію відсотків за кредитом.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України “Про фінансовий лізинг”, передбачені істотні умови договору фінансового лізингу, які суттєво відрізняються від істотних умов договору оренди.

Зокрема, однією з істотних умов за договором фінансового лізингу є лізингові платежі, а за договором оренди, орендна плата.

Отже, укладені позивачем договори оперативної оренди не мають ознак фінансового лізингу, а посилання відповідача у акті перевірки на Закон України “Про фінансовий лізинг” є невірним.

Оскільки, позивач отримував кредити та сплачував відсотки за користування кредитами у зв’язку з веденням господарської діяльності, а саме для будівельно-монтажних робіт, та на придбання основних фондів, які згодом надаються в оренду, кредити є такими, що використані у господарській діяльності, за таких умов позивач правомірно відніс до складу валових витрат відсотки за користування кредитами.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне апеляційну  скаргу залишити без задоволення, постанову залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212,254 Кодексу адміністративного судочинства України Дніпропетровський апеляційний господарський суд ,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Кіровограді, м. Кіровоград залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Кіровоградської області від 31 січня 2007 року у справі №6/328 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                         І.К. Шуба

Судді:                                                                                 В.В. Швець

І.Л. Кузнецова