ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 серпня 2007 р.

№ 9/7481

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого

Подоляк О.А.

суддів :

Дерепи В.І., Кузьменка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Дочірнього підприємства -ринок “Будтранс”

на постанову

від 22.05.2007 р.
Житомирського  апеляційного господарського
суду

у справі

№ 9/7481

за позовом

Дочірнього підприємства -ринок
“Будтранс” (надалі -Ринок)

до

СПД ОСОБА_1 (надалі -Підприємець)

третя особа без самостійних вимог

Управління капітального
будівництва Хмельницької облдержадміністрації

про

визнання угод недійсними

за участю представників:

від позивача

-
не з'явились

від відповідача

-
ОСОБА_2

від третьої особи

-
не з'явились

В С Т А Н О В
И В:

В грудні 2006 р. Ринок звернувся до
суду з позовом до Підприємця про визнання недійсними угод надання в
користування торгівельного місця №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 від
26.07.2006 р. з мотивів їх підписання зі сторони позивача неуповноваженою
особою.

Підприємець проти задоволення
позову заперечував.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 12.02.2007 р. (суддя
Олійник  Ю.П.),  залишеним
без  змін  постановою
Житомирського апеляційного господарського суду від 22.05.2007 р. (судді:
Шкляр Л.Т., Пасічник С.С., Щепанська Г.А.), в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Ринок
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить її скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, мотивуючи
скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла
до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 26.07.2006 р. між Ринком в особі директора Дончака В.В.,
який діє на підставі Статуту, та Підприємцем укладені угоди №№ НОМЕР_1,
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 (надалі -Угоди) про надання відповідачу в
користування торгівельних місць: сектор К місце 9 площею 4 кв. м; сектор К
місце 10 площею 4 кв. м; сектор К місце 11 площею 4 кв. м; сектор К місце 12
площею 4 кв. м. Відповідно до умов вказаних Угод Підприємець зобов'язався
сплачувати в готівковій формі ринковий збір в касу ринку у порядку і розмірах,
визначених міською радою, та вартість послуг, пов'язаних з утриманням і
розвитком, що надаються адміністрацією ринку. Згідно пунктів 4.1, 4.2 Угод
Підприємець сплачує одноразово авансом на наступний місяць ринковий збір та
вартість послуг у готівковій формі в касу ринку в період з 20 числа по 25 число
поточного місяця. Сума ринкового збору і вартість послуг розраховуються
щомісячно адміністрацією і вказуються в розрахунку оплати. Судами досліджено,
що Підприємцем перераховувалась плата за оренду торгових місць, яка приймалась
Ринком.

В силу ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він
не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування пред'явлених вимог
про визнання Угод недійсними Ринок посилався на положення ст. ст. 207 ГК
України, ст. ст. 92, 246 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК
України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Судами в процесі розгляду справи
прийнято до уваги, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на
порушення частин 1, 3 ст. 92 ЦК України, згідно яких юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень. Позивач вказував на відсутність повноважень у
колишнього директора Ринку на укладення Угод, зважаючи на положення пунктів
3.9, 7.5 Статуту позивача.

Приймаючи рішення та постанову суди
правомірно вказали на те, що позивачем не враховані положення частин 3, 4 ст.
92 ЦК України, відповідно до яких у відносинах із третіми особами обмеження
повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім
випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма
обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної
особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів
виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо
представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними
юридичній особі.

Відповідно до приписів ст. ст. 45,
47, 43 ГПК України судові рішення приймаються судом за результатами
обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім
переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Із дотриманням згаданих вимог,
дослідивши подані докази та проаналізувавши відносини сторін, суди дійшли
обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати, що Підприємець знав чи
за всіма обставинами не міг не знати про обмеження повноважень колишнього
директора Ринку. При цьому судами підставно враховано наявність інших угод (№№
НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 від
24-25.07.2006 р.) з іншими приватними підприємцями, які продовжують
користуватися торгівельними місцями для здійснення торгівлі на ринку. Наведене
також підтверджує схвалення Угод.

Висновки судів відповідають фактичним
обставинам та наявним матеріалам
справи,  нормам  матеріального
і  процесуального  права,
є  законними та обґрунтованими, а
доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до п. 1 ст. 1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду
прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2
ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного
господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди в порядку
ст. ст. 43, 47, 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України всебічно,
повно і об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх
сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень
докази; належним чином проаналізували відносини сторін; дійшли обґрунтованих
висновків про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних Угод
недійсними.

На підставі встановлених фактичних
обставин місцевим господарським судом з'ясовано дійсні права і обов'язки
сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні
правовідносини, обґрунтовано відмовлено в позові.

В свою чергу, суд апеляційної
інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу,
повно з'ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої
апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду, якими спростовано обставини, на
які посилався Ринок в обґрунтування своїх вимог і заперечень, ґрунтуються на
доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного
законодавства. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова
відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі
змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115
ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна
інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє
судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів.
Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду
чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші
обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117
ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про
порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм
матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого
підтвердження, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та
обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього
підприємства - ринок “Будтранс” залишити без задоволення.

Постанову Житомирського
апеляційного господарського суду від 22.05.2007 р. у справі № 9/7481 залишити
без змін.

Головуючий, суддя
О. Подоляк

С у д д і:
В. Дерепа

М. Кузьменко