ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"27" березня 2007 р.

Справа № 11/366/06

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Мишкіної
М.А.

суддів Сидоренко М.В.

Таценко Н.Б.

Склад судової колегії змінювався
розпорядженнями голови Одеського апеляційного господарського суду №23 від
13.02.2007р. та першого заступника голови суду №33 від 05.03.2007р.

при секретарі судового засідання
Скуділо О.В.

за участю представників сторін: не
з'явились.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1

на рішення господарського суду Миколаївської
області від 14.12.2006р.

по справі № 11/366/06

за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

до
відповідачів:  1. Малого
торгівельного приватного підприємства „ВАССА”

2.Сільськогосподарського відкритого
акціонерного товариства „Україна”

3. Сільськогосподарський виробничий
кооператив ім. Татарбунарського повстання

третя особа
без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне
підприємство „Виробничо-комерційна фірма „Тайгер”

про
визнання недійсним правочину, стягнення збитків у сумі 4532583,20грн.,
стягнення моральної шкоди у розмірі 2000000грн, 3% річних у сумі 135977,50грн.,
розірвання договору купівлі-продажу

Сторони належним чином повідомлені
про час і місце судових засідань.

Встановив:

У липні 2006р. Приватний
підприємець ОСОБА_1звернувся до господарського суду Миколаївської області з
позовом до МТПП „Васса” та СГ ВАТ „Україна”, третя особа на стороні позивача
без самостійних вимог на предмет спору ПП „ВКФ „Тайгер”, третя особа на стороні
відповідача без самостійних вимог на предмет спору СГВК ім. Татарбунарського
повстання, вимагаючи: зобов'язати СГВАТ „Україна” за свій рахунок вчинити певні
дії щодо передачі позивачу озимої пшениці у кількості 2167тн., озимого ячменю
-585тн., соняшнику -357тн., гірчиці -108тн., ярового ячменю -93,45тн.;
зобов'язати СГ ВАТ Україна передати у повне володіння позивача вказане майно;
зобов'язати МТПП „Васса” виконати умови договору купівлі-продажу №НОМЕР_1 від
24.03.2006р. та сплатити ПП ОСОБА_1 передплату у розмірі 200000грн. Підставою
позовних вимог позивач визначає договір підряду №НОМЕР_2 між СВК ім.
Татарбунарського повстання та ПП „ВКФ „Тайгер” з додатковими угодами, на
підставі котрого ПП „ВКФ „Тайгер” придбав у власність незавершене виробництво
посівів сільськогосподарських культур на земельних ділянках, який є дійсним;
договір уступки вимоги між ПП „ВКФ „Тайгер” та ПП ОСОБА_1 НОМЕР_3 щодо
виконання боржниками зобов'язань за договором підряду №НОМЕР_2 в редакції
додаткової угодиНОМЕР_4., за умовами котрого позивач став власником усіх
посівів і врожаю зернових та оліїстих с/г культур; рішення господарського суду
Одеської області по справі №28/75-06-1848 від 20.03.2006р. про зобов'язання ПП
„ВКФ „Тайгер” передати ПП ОСОБА_1 у повне володіння вищевказане майно;
знаходження цього майна на відповідальному зберіганні СГ ВАТ „Україна”. Також
позивач посилається на відмову МТПП „Васса” від виконання зобов'язання сплатити
200000грн. передплати за сільськогосподарську продукцію згідно договору
купівлі-продажу №НОМЕР_1 від 24.03.2006р., що є власністю позивача відповідно
до договору уступки вимоги; ця відмова є наслідком того, що майно знаходиться у
іншої особи (СГ ВАТ „Україна”) і позивач не може ним розпоряджатись до
отримання від неналежного володільця.

Заявою вд 24.10.2006р. позивач
уточнив позовні вимоги та виклав їх в такому вигляді:

-          визнати недійсним правочин, який
насправді було вчинено між СГВК ім. Татарбунарського повстання та СГ ВАТ
„Україна” щодо передачі незавершеного виробництва в натурі, і якій було
приховано укладенням в термін з 03.03.2004р. по 04.03.2004р. актів
прийому-передачі  та угод про передачу
незавершеного виробництва в натурі від СГВК ім. Татарбунарського повстання до власників-орендодавців
земельних і майнових паїв, а потім укладенням актів прийому-передачі та угод
про передачу незавершеного виробництва в натурі від власників-орендодавців до
СГ ВАТ „Україна”, -як правочин, що суперечить ЦК України та моральним засадам
суспільства згідно ст.ст.235, 216, 215 ч.1, ч.2 ЦК України та застосовувати
особливі умови правових наслідків недійсності правочину за ч.2 ст.230 ЦК
України;

-          стягнути з СГ ВАТ „Україна” на
користь СПД-фізичної особи ОСОБА_1 у подвійному розмірі загальну суму збитків
4532583,20грн., моральну шкоду у сумі 2000000грн., 3% річних за безпідставне
користування чужими коштами у розмірі 135977,50грн.;

-          розірвати договір купівлі-продажу №
НОМЕР_1 від 24.03.2006р., укладений між позивачем та МТПП „Васса”;

-          стягнути з СГ ВАТ „Україна” до
державного бюджету за розгляд майнових та немайнових вимог.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 14.12.2006р. (суддя Василяка О.В.) у позові ПП
ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції
вмотивоване наступним:

-          СГВК ім. Татарбунарського повстання,
розірвавши договори оренди земельних ділянок з їх власниками,  в односторонньому порядку відмовився від
виконання умов дійсного на той час договору №НОМЕР_2 в редакції додаткової
угоди від 04.11.2003р.: не виростив врожай соняшника та не передав його ПП „ВКФ
„Тайгер”; СПД ОСОБА_1 як одноособовий засновник ПП „ВКФ „Тайгер” виступив
кредитором у справі про банкрутство СГВК ім. Татарбунарського повстання і
одночасно отримав право вимоги від цієї особи, уклавши договір уступки вимоги
НОМЕР_3 з ПП „ВКФ „Тайгер”, будучи обізнаним достеменно про відмову СВК від
виконання умов договору підряду та розірвання договорів оренди земельних
ділянок і укладення договорів з СГ ВАТ „Україна”;

-          позивач за договором уступки вимоги
отримав право вимоги, а не право власності на врожай зернових культур, оскільки
сільгосппродукція на момент уступки вимоги ще не була вирощена і не набула
ознак товару;

-          рішення суду від 10.03.2006р. по
справі №28/75-06-1848 не може бути доказом набуття позивачем права власності на
предмет договору, не могло бути виконаним, оскільки ПП „ВКФ „Тайгер” не мало в
наявності визначену кількість сільгоспкультур;

-          з прийняттям господарським судом
рішення від 20.08.2004р. за позовом СГВК ім. Татарбунарського повстання до ПП
„ВКФ „Тайгер”, що набрало законної сили, про визнання недійсним договору
підряду №НОМЕР_2 від 04.11.2003р. на підставі ст.49 ЦК УРСР фактично в силі
залишився договір підряду №НОМЕР_2 та інші договори, які були складовими та
втратили дію з укладенням додаткової угодиНОМЕР_4. до договору підряду від
06.10.2003р.;

-          укладаючи договір з МТПП „Васса”,
позивач не мав у власності товар, що був предметом продажу, фактично не міг
виконати взяті на себе зобов'язання, а метою укладення договору купівлі-продажу
від 24.03.2006р. була штучна зміна підсудності ініційованого позивачем спору;

-          клопотання позивача про уточнення
позовних вимог задоволенню не підлягає, оскільки ним не наданий договір, про
який йдеться як про прихований правочин, або докази його існування; однією з
сторін угод про  передачу незавершеного
виробництва в натурі від власників-орендодавців до СГ ВАТ „Україна” є фізичні
особи, спори за участю яких не можуть бути предметом судового розгляду у господарському
суді; СГВК ім. Татарбунарського повстання як сторона прихованого правочину
не залучена до участі у справі в якості відповідача, клопотання про це
позивачем не заявлено;

-          вимога про стягнення з СГ ВАТ
„Україна” збитків у подвійному розмірі не підлягає задоволенню, оскільки між
сторонами не існувало договірних відносин, а вимога про стягнення
позадоговірної шкоди позивачем не заявлена; моральна шкода не підлягає
стягненню за необґрунтованістю позову в цій частині вимог;

-          вимога щодо розірвання договору
купівлі-продажу від 24.03.2006р. не підлягає задоволенню у зв'язку з
недотриманням позивачем встановленого ст.188 Господарського кодексу України
порядку розірвання договорів;

-          вимога про стягнення 3% річних за
безпідставне користування чужими грішми відхилена судом за відсутністю посилань
позивача на положення закону, що є підставою для її задоволення; ст.ст.536, 525
ЦК України не можуть бути застосовані як правове обґрунтування цієї вимоги.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням,
СПД ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вимагаючи скасувати рішення
від 14.12.2006р. та  задовольнити позов з
врахуванням зміни до позовних вимог у повному обсязі.

Скаржник вважає, що оскаржуване
рішення від 14.12.2006р. суперечить нормам матеріального і процесуального права
виходячи з наступного:

-          судом порушена ст.43 ГПК України, не
надана правова оцінка правочинам щодо передачі земельних ділянок від СГВК ім.
Татарбунарського повстання до орендодавців та від орендодавців-власників до СГ
ВАТ „Україна”; безпідставно визначено невиконання умов договору підряду
підрядником, встановлена неможливість для незавершеного виробництва мати ознаки
товару; не прийнято до уваги, що чинність договору підряду вказує на
незаконність володіння СГ ВАТ „Україна” власністю позивача і т.д.;

-          судом порушена ст.4-2 ГПК України, не
взяті до уваги докази і доводи позивача, визнані пріоритетними обставини, на
які послався відповідач та надані ним докази і не застосовані будь-які закони,
що підлягають застосуванню.

Представник СГ ВАТ „Україна” проти
задоволення апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду від 14.12.2006р.
залишити без змін.

МТПП „Васса” та СГВК ім.
Татарбунарського повстання в засідання суду апеляційної інстанції своїх представників
не направили, відзиви на апеляційну скаргу не надали. Процесуальні документи
суду повернулись з відмітками відділень поштового зв'язку про відсутність
адресатів за юридичними адресами.

В судовому засіданні 27.03.2006р.
колегія суддів ухвалила здійснити зміну процесуального статусу СГВК ім.
Татарбунарського повстання з третьої особи без самостійних вимог на предмет
спору на відповідача за позовною вимогою СПД -фізичної особи ОСОБА_1 про
визнання недійсним правочину, що був насправді вчинений між СГВК ім.
Татарбунарського повстання та СГ ВАТ „Україна” щодо передачі незавершеного
виробництва в натурі.

Перевіривши матеріали справи,
повноту встановлення обставин справи та відповідність ним висновків суду,
правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав
для часткового задоволення апеляційної
скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено
та підтверджено в ході апеляційного провадження, що 06.10.2003р. ПП „ВКФ
„Тайгер”(надалі -третя особа, Фірма) та СГВК ім. Татарбунарського повстання
(надалі - Кооператив) уклали договір підряду №НОМЕР_2, за умовами котрого Фірма
зобов'язалась оплатити Кооперативу як підряднику витрати, пов'язані з вирощуванням
пшениці та соняшнику в сумі 150000грн., передати насіння соняшника на суму
4000грн. (610кг) та здійснити передплату в розмірі 100% до 09.10.2003р.; в свою
чергу, Кооператив повинен був виконати необхідні роботи по вирощуванню пшениці
та соняшнику, зібрати врожай та передати фірмі до 15.07.2004р. 400тн. пшениці
та до 20.09.2004р. 200тн. соняшнику з обумовленими договором якісними
показниками.

09.10.2003р. ці ж сторони уклали
договір займу, відповідно до якого Фірма передає Кооперативу в тимчасове
користування 150000грн., а Кооператив зобов'язався повернути позику ячменем
врожаю 2004р. у кількості 500тн. до 15.07.2004р.

30.10.2004р. Фірмою та Кооперативом
укладений договір поставки №НОМЕР_5, на виконання умов котрого ПП „ВКФ „Тайгер”
перерахувало Кооперативу 65000грн., а останній зобов'язався розрахуватись
шляхом поставки до 15.07.2004р. 16,666тн. ячменя врожаю 2004р. за ціною 300грн.
за 1тн.

04.11.2003р. сторони вищевказаних
договорів уклали додаткову угоду №1 до договору підряду №НОМЕР_2, умовами
котрої передбачено:

1) зарахування оплачених грошових
коштів, грошових зобов'язань та виконаних робіт по договору позики №НОМЕР_6 від
06.10.2003р., договору позики №НОМЕР_5 від 09.10.2003р., договору поставки
№НОМЕР_5 від 30.10.2003р., а також за договором підряду №НОМЕР_2 в рахунок
оплати за договором підряду №НОМЕР_2 від 04.11.2003р.;

2) внесення змін в договір підряду
№НОМЕР_2 шляхом викладення його в новій редакції (від 04.11.2003р. - договір
№НОМЕР_2 підряду по вирощуванню насіння соняшника, пшениці, ячменя), а саме:
Фірма як Замовник оплачує Кооперативу як
Підряднику витрати по вирощуванню пшениці, ячменя та соняшника в сумі
576468,25грн. та передає насіння соняшника на суму 10000грн., а Кооператив
зобов'язується провести необхідні роботи для вирощування цих сільськогосподарських
культур; всі посіви та врожай пшениці, ячменя і соняшника на своїх та
орендованих землях Підрядника є власністю Замовника; передплата здійснюється
згідно з п.1 додаткової угоди №1 до договору №НОМЕР_2 у розмірі 100% до квітня
2004р.

05.01.2004р. сторони склали акт
виконання робіт з переліком робіт, що здійснені Підрядником за договором
підряду №НОМЕР_2 від 04.11.2003р., та визначили розмір витрат на виконані
роботи у сумі 317872,39грн.

На загальних зборах членів СГВК ім.
Татарбунарського повстання від 02.03.2004р. вирішено розірвати договори оренди
землі між пайовиками та СГВК ім. Татарбунарського повстання з відшкодуванням
Кооперативу витрат по незавершеному виробництву; також вирішено укласти
договори оренди земельних ділянок з СГ ВАТ „Україна”. В подальшому власники
земельних ділянок-фізичні особи уклали договори оренди з СГ ВАТ „Україна” та
передали останньому свої земельні ділянки та паї разом з посівами, СГ ВАТ
„Україна” сплатило власникам грошові кошти за закуплене незавершене виробництво,
які в подальшому були внесені власниками в касу Кооперативу.

Саме на ці обставини і послався
позивач, вимагаючи визнання недійсним правочину, що був насправді вчинений між
Кооперативом та СГ ВАТ „Україна” і прихований укладенням 03.03.2004р. -04.03.2004р.
актів прийому-передачі та угод про передачу незавершеного виробництва  в натурі.

Правомірність дій СГВК ім.
Татарбунарського повстання не була оспорена ПП „ВКФ „Тайгер” в судовому
порядку.

20.01.2004р. господарським судом
Одеської області було порушено провадження
у справі про банкрутство СГВК ім. Татарбунарського повстання, введено
процедуру розпорядження майном боржника, застосовано мораторій на задоволення
вимог кредиторів та призначено розпорядника майна.

Станом на дату перегляду рішення
суду в апеляційному порядку судовою колегією не отримані відомості щодо
виключення СГВК ім. Татарбунарського повстання з ЄДРПОУ внаслідок ліквідації за
рішенням суду, усні твердження представника СГ ВАТ „Україна” щодо цієї
обставини незважаючи на вимоги суду апеляційної інстанції не були підтверджені
документально.

Між тим, 14.05.2004р. між ПП „ВКФ
„Тайгер” та СПД -фізичною особою ОСОБА_1, який є одноособовим засновником і
власником Фірми (надалі - Підприємець), був укладений договір уступки права
вимоги №НОМЕР_3, за умовами котрого Фірма передала, а Підприємець отримав право
вимоги від боржника -Кооперативу, виконання зобов'язань за договором підряду
№НОМЕР_2, за додатковою угодоюНОМЕР_4. про внесення змін до договору підряду
№НОМЕР_2, за додатковою угодоюНОМЕР_7. В обмін на уступку вимоги Підприємець
зобов'язався сплатити 580000грн. Фірмі, з
яких 5800грн. -передплати (10%), після здійснення котрої позивач набуває
усіх прав цедента за договором №НОМЕР_3.

Відповідно до п.2.5. договору
№НОМЕР_3 він підлягає нотаріальному посвідченню протягом 5 днів з дня
здійснення Підприємцем передплати.

Протягом 2-х днів з моменту
нотаріального посвідчення договору Фірма зобов'язана передати актом у власність
СПД ОСОБА_1 усі посіви та врожай зернових і оліїстих культур, що передбачений
договором підряду №НОМЕР_2 в редакції від 04.11.2003р. (п.2.6.).

Згідно п.3.1. договору №НОМЕР_3
Фірма несе відповідальність перед Підприємцем за недійсність переданої вимоги
за договором підряду № НОМЕР_2 в зміненій редакції згідно додаткової угодиНОМЕР_4.

Суд першої інстанції обґрунтовано
звернув увагу на ту обставину, що сукупністю документів, які містяться у
справі, підтверджується наступне: що на момент укладення договору уступки права
вимоги позивач достеменно знав про розірвання Кооперативом договорів оренди
земельних ділянок, укладення договорів з СГ ВАТ „Україна” та передачу
незавершеного виробництва останньому. Незважаючи на це, п.2.9. договору уступки
вимоги фіксує нічим не підкріплене підтвердження ПП „ВКФ „Тайгер” обставини
знаходження майна (посівів та врожаю) на відповідальному зберіганні СГВК ім.
Татарбунарського повстання та наявність у Фірми права власності на це майно.

02.02.2006р.
прибутковим касовим ордером №1 СПД ОСОБА_1 сплатив 5800грн. за договором
НОМЕР_3 ПП „ВКФ „Тайгер”, а після цього звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом до ПП „ВКФ „Тайгер” про визнання цього договору
дійсним, пославшись на ухилення з боку відповідача від нотаріального
посвідчення договору, передбаченого його умовами.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 10.03.2006р. по справі №28/75-06-1848 уточнені
позовні вимоги СПД ОСОБА_1 були задоволені, визнано вимоги останнього за
договором НОМЕР_3 уступки права вимоги перед боржниками, які випливають із умов
договору підряду №НОМЕР_2 у редакції додаткової угодиНОМЕР_4. -дійсними;
визнано договір НОМЕР_3 дійсним; зобов'язано ПП „ВКФ „Тайгер” передати у
власність позивача та повне володіння майно врожаю 2004р., яке належало Фірмі
на підставі договору підряду від 06.10.2003р. в редакції додаткової
угодиНОМЕР_4., з визначенням кількості та вартості сільгоспкультур.

Втім, ініціювавши вказаний судовий
спір у лютому 2006р. та отримавши згадане судове рішення, СПД ОСОБА_1 як
засновник і власник Фірми, був повністю обізнаний відносно факту прийняття
господарським судом Одеської області рішення від 20.08.2004р. по справі
№1/187-04-5037 за позовом СГВК ім. Татарбунарського повстання до ПП „ВКФ
„Тайгер”, що набрало законної сили, та його змісту, оскільки брав участь в
судовому процесі як представник фірми по довіреності (а.с.134).

Вказаним рішенням договір підряду
№НОМЕР_2 від 04.11.2003р., укладений між ПП „ВКФ „Тайгер” та Кооперативом,
визнаний недійсним з моменту укладення і застосовано двосторонню реституцію.

Оспорюваний договір визнаний судом недійсним
з підстав невідповідності вимогам закону -ч.1 ст.7, ч.2 ст. 13 Закону України
„Про сільськогосподарську кооперацію”.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні відносно залишення  в силі з прийняттям рішення від 20.08.2004р.
договору підряду №НОМЕР_2 як складової частини додаткової угодиНОМЕР_4. до
договору підряду від 06.10.2003р., і вважає, що суд першої інстанції помилково
погодився з твердженнями позивача щодо чинності договору підряду №НОМЕР_2 в позовній
заяві.

Адже додаткова угодаНОМЕР_4. до
договору підряду №НОМЕР_2 є новацією до договору підряду №НОМЕР_2 (ч.2 ст.604
ЦК України), що  випливає із змісту п.2
додаткової угоди №1, і з досягненням домовленості щодо внесення змін до
договору підряду і викладення його в новій редакції (від 04.11.2003р.) договір
№НОМЕР_2 в редакції 06.10.2003р. і зобов'язання за ним припинились і набрав
чинності договір підряду №НОМЕР_2 в редакції від 04.11.2003р.. Тобто, рішенням
господарського суду від 20.08.2004р. по справі №1/187-04-5037 фактично визнаний
недійсним договір підряду №НОМЕР_2 в редакції від 04.11.2003р., оскільки цей же
договір в редакції від 06.10.2003р. на момент прийняття рішення вже не існував.

За цих обставин, місцевий
господарський суд в оскаржуваному рішенні припустився невідповідності висновків
обставинам, що мають значення для справи, внаслідок чого не застосував до
спірних відносин норми матеріального права, що підлягали застосуванню -ч.1
ст.216, ст.514, ст.519 ЦК України.

Відповідно до ст.514 ЦК України до
нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі
і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Ст.519 ЦК України встановлюється,
що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за
недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником
свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника
перед новим кредитором.

Аналогічне положення закріплене й у
п 3.1. договору уступки вимоги НОМЕР_3

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з
його недійсністю.

З врахуванням наведеного, суд
апеляційної інстанції дійшов до висновку, що за договором уступки вимоги
НОМЕР_3 ПП „ВКФ „Тайгер” здійснено передачу недійсної вимоги, за яку відповідає
Фірма як Цедент за договором (первісний кредитор) перед СПД ОСОБА_1 як новим
кредитором, оскільки договір підряду №НОМЕР_2 в редакції від 04.11.2003р.
визнаний судом недійсним з моменту укладення і не створив будь-яких
правових наслідків у вигляді зобов'язань сторін щодо виконання його умов.

Слід зауважити, що ПП „ВКФ „Тайгер”
не скористалось правом вимагати застосування двосторонньої реституції у вигляді
конкретних заходів з повернення сторін договору підряду в первісний стан, а
господарський суд при прийнятті рішення від 20.08.2004р. не визначив, у чому
полягає застосована судом двостороння реституція у зв'язку з визнанням
договором підряду недійсним.

Оскільки права СПД ОСОБА_1, які він
вважає порушеними діями відповідачів, ґрунтуються виключно на договорі НОМЕР_3,
за яким здійснено уступку недійсної вимоги, будь-яких прав нового кредитора у
відносинах з СГВК ім. Татарбунарського повстання позивач не набув, а похідні
від цих обставин вимоги до СГ ВАТ „Україна” про відшкодування збитків,
моральної шкоди і 3% річних за безпідставне користування чужими грішми є цілком
необґрунтованими та безпідставними, тому, оскаржуване рішення про відмову у
позові в цій частині є правильним та підлягає залишенню без змін.

Що стосується вимоги про визнання
недійсним правочину, що насправді вчинено між Кооперативом та СГ ВАТ „Україна”,
місцевий господарський суд правильно встановив, що учасниками угод є фізичні
особи-власники земельних і майнових паїв, проте в порушення норм процесуального
права розглянув по суті спір в цій частині і прийняв рішення про відмову у
позові стосовно прав і обов'язків фізичних осіб, які не приймали участь у
справі, але мають бути залученими в якості відповідачів.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.104 ГПК
України порушення норм процесуального права є у будь-якому випадку підставою
для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо ним прийнято рішення
про права та обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

На підставі викладеного,
оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області в частині відмови
у задоволенні позову за вимогою про визнання недійсним правочину, що насправді
було вчинено між СГВК ім. Татарбунарського повстання та СГ ВАТ „Україна” щодо
передачі незавершеного виробництва в натурі, і якій було приховано укладенням в
термін з 03.03.2004р. по 04.03.2004р. актів прийому-передачі  та угод про передачу незавершеного
виробництва в натурі від СГВК ім. Татарбунарського повстання до власників-орендодавців
земельних і майнових паїв, а потім укладенням актів прийому-передачі та угод
про передачу незавершеного виробництва в натурі від власників-орендодавців до
СГ ВАТ „Україна”, -як правочин, що суперечить ЦК України та моральним засадам суспільства
згідно ст.ст.235, 216, 215 ч.1, ч.2 ЦК України та застосовувати особливі умови
правових наслідків недійсності правочину за ч.2 ст.230 ЦК України, -слід
скасувати і припинити провадження у справі в цій частині згідно п.1 ч.1 ст.80
ГПК України, оскільки спір за участю фізичних осіб-відповідачів не підлягає
розгляду в господарських судах України згідно ст.ст.1, 21 ГПК України і
підпадає під юрисдикцію загального суду.

Суд першої інстанції прийняв
законне та обґрунтоване рішення про відмову у позові СПД ОСОБА_1 до МТПП
„Васса” про розірвання договору №НОМЕР_1 від 24.03.2006р., пославшись на
невідповідність вимог положенням законодавства -ст.188 Господарського кодексу
України у зв'язку з недотриманням позивачем встановленого порядку розірвання
господарських договорів.

Доводи апеляційної скарги
залишаються поза увагою судової колегії, оскільки не впливають на вищенаведені
висновки суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене,
оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у позові про визнання
недійсним правочину між СГВК ім. Татарбунарського повстання та СГ ВАТ „Україна”
з припиненням провадження у справі згідно п.1 ч.1 ст.80 ГПК України, в іншій
частині рішення від 14.12.2006р. слід залишити без змін.

Судові витрати у справі, у т.ч.
25500грн. держмита за розгляд майнових позовних вимог згідно уточнення до
позовних вимог від 24.10.2006р. та 12750грн. витрат по держмиту, що мали бути
сплаченими при поданні апеляційної скарги, слід покласти на позивача відповідно
до ст.49 ГПК України.

Керуючись
ст.ст.49, 99, 80 ч.1 п.1, 101-105 Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу СПД ОСОБА_1
задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду
Миколаївської області від 14.12.2006р. скасувати в частині відмови у
визнанні недійсним правочину, що був вчинений насправді між СГВК ім.
Татарбунарського повстання та СГ ВАТ „Україна” щодо передачі незавершеного
виробництва в натурі.

Провадження у справі в цій частині
припинити.

3. В іншій частині рішення
господарського суду Миколаївської області по справі №11/366/06 залишити без
змін, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

„У позові СПД ОСОБА_1 відмовити в
частині вимог про стягнення з СГ ВАТ „Україна” 4532583,20грн. збитків,
2000000грн. моральної шкоди, 135977,50грн. 3% річних та розірвання договору
купівлі-продажу №НОМЕР_1 від 24.03.2006р. з МТПП „Васса”.

В іншій частині позовних вимог
провадження у справі припинити.

Стягнути з СПД ОСОБА_1 до
Державного бюджету України 25500грн. держмита, що підлягало сплаті за подання
та розгляд уточнених позовних вимог про стягнення грошових коштів”.

4. Стягнути з СПД ОСОБА_1 12750грн.
держмита, що підлягало сплаті при поданні апеляційної скарги на рішення
господарського суду Миколаївської області від 14.12.2006р.

Доручити господарському суду
Миколаївської області видати відповідні накази з зазначенням необхідних
реквізитів та органу стягнення держмита до Державного бюджету України.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя:
Мишкіна М.А.

Судді:                                                                                             Сидоренко
М.В.

Таценко
Н.Б.