ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2007 р.
№ 8/385

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Подоляк О.А.

суддів :
Мележик Н.І.,
Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

КП “Служба замовника житлово-комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві

на постанову
від 28.02.2007 р. Київського
апеляційного господарського суду

у справі
№ 8/385

за позовом
ТОВ “Український правничий центр”
(надалі –Товариство)

до
КП “Служба замовника житлово-комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві
(надалі –Підприємство)

про
стягнення 629296,03 грн.

за участю представників:

від позивача
-  Дзюбак А.В., Коновчук Л.М.

від відповідача
-  Степанов О.Л.

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2005 р. Товариство звернулось до суду з позовом до Підприємства про стягнення боргу, інфляційних нарахувань, штрафних санкцій з мотивів неналежного виконання відповідачем грошового зобов’язання по проведенню розрахунків за договором доручення № 1/03 від 02.05.2003 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.04.2005 р. (суддя Катрич В.С.) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 317891,77 грн. основного боргу, 54540,91 грн. інфляційних нарахувань, 158473,35 грн. штрафу, 6292,96 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2007 р. (судді: Капацин Н.В., Барицька Т.Л., Малетич М.М.) рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2005 р. змінено із викладенням його резолютивної частини у редакції, відповідно до якої позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 225307,39 грн. боргу, 54540,91 грн. інфляційних нарахувань, 158473,35 грн. штрафу, 1556,60 грн. вартості експертизи, 4649 грн. державного мита, 87,32 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 02.05.2003 р. між Підприємством (довіритель) та Товариством (повірений) укладено договір доручення № 1/03 (надалі –Договір), відповідно до умов якого Товариство зобов’язалось здійснювати комплекс юридичних та фактичних дій з метою представництва та захисту законних інтересів Підприємства, яке в свою чергу зобов’язалось оплатити позивачеві відповідну винагороду. Згідно пунктів 3.2, 3.3 Договору винагорода повіреного виплачується довірителем по кожній заявці. Перша частина винагороди повіреному виплачується разом з поданням заявки довірителем, розмір такої оплати складає 10 грн. за кожну окрему заявку. Друга частина винагороди, відповідно до пунктів 3.4, 3.5 Договору, виплачується в розмірі 10 % від суми задоволених вимог кредитора згідно актів прийняття виконаних робіт до десятого числа місяця наступного за звітним.

В силу ст. ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР між сторонами на підставі Договору виникли зобов’язальні відносини.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України (ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами досліджено, що за період з 14.10.2003 р. по 07.03.2005 р. сторони склали 18 актів приймання виконаних робіт, вартість виконаних робіт за цими актами складала 868457,60 грн. Розмір необхідних до оплати нарахувань за актами виконаних робіт відповідач підтвердив актом звірки розрахунків (т. 1 а. с. 118), за винятком акту № 13 на суму 75840,50 грн., який був предметом дослідження  експертизи.  Експертним  висновком  №  2336  від  30.03.2006  р.  було підтверджено, що акт приймання виконаних робіт № 13 від 05.10.2004 р. підписано начальником Підприємства (т. 2 а. с. 144-146). Актом звірки розрахунків станом на 01.06.2005 р. відповідач підтвердив перерахування ним позивачеві 748175,83 грн. Тобто, заборгованість за актами виконаних робіт за Договором становила 120281,77 грн. Також, відповідачем було надано позивачеві 13161 заявок про стягнення з квартиронаймачів заборгованості по квартирній платі та комунальним послугам, які відповідно до п. 3.3 Договору підлягали оплаті в розмірі 10 грн. за кожну заявку, що складає суму 131610 грн., яку відповідач не оплатив. Судами також враховано, що відповідно до експертного висновку заявки в кількості 13161 шт. підписані начальником Підприємства і на підставі його довіреності головним інженером.

Відповідно до п. 3.5 Договору винагорода повіреному мала оплачуватися відповідачем щомісяця до десятого числа наступного за звітним згідно актів приймання виконаних робіт, а в пункті 4.4 Договору передбачено, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань довірителем за час прострочення останній виплачує повіреному відсотки з простроченої суми.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суд апеляційної інстанції в порядку ст. ст. 43, 47, 43, 99, 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізував зобов’язальні відносини сторін; встановив обставини належного виконання Товариством зобов’язань, а також обставини неналежного виконання Підприємством зобов’язань по проведенню розрахунків, в порушення умов Договору та вимог законодавства; встановив розмір заборгованості; задовольняючи позовні вимоги частково суд мотивовано врахував умови Договору та положення ст. 625 ЦК України, у зв’язку з чим правомірно стягнув суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань, а також штрафні санкції.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, повно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду поданої апеляційної скарги. Висновки апеляційного суду ґрунтуються на доказах, наведених в постанові суду, та відповідають положенням чинного законодавства. На підставі встановлених фактичних обставин судом з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, підставно змінено рішення місцевого господарського суду, обґрунтовано та правомірно задоволено позов частково. Як наслідок, прийнята апеляційним господарським судом постанова відповідає положенням ст. 105 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК України та частин 1, 2 статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі вже встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання оскаржувача на інші обставини не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення ст. 1117 ГПК України та з підстав їх суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу КП “Служба замовника житлово-комунальних послуг” Оболонського району у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2007 р. у справі № 8/385 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                      О. Подоляк

С у д д і:                                                                                          Н. Мележик

С. Самусенко