ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.07
р.
Справа № 34/464а

Зал судових засідань  (кабінет №
212)

місто Донецьк, вулиця Артема 157

Суддя господарського суду Донецької
області  Кододова О.В. при секретарі
судового засідання Тараненко Т.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні
матеріали справи

За позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 м. Донецьк

до відповідача  Державної податкової інспекції у
Куйбишевському районі

м. Донецька

про визнання недійсними податкових
повідомлень - рішень від ІНФОРМАЦІЯ_1 року №НОМЕР_1, №НОМЕР_2, №НОМЕР_3

Представники:

Від позивача ОСОБА_2 (за
дорученням)

Від відповідача  Чирикіна Н.В. (за дорученням)

По справі була оголошена перерва з
22.02.2007року  на 26.02.2007року на
11,00годин

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов Суб'єктом
підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 м. Донецьк  до
Державної податкової інспекції Куйбишевському районі м. Донецька про
визнання недійсними податкових повідомлень - рішень №НОМЕР_1, №НОМЕР_2,
№НОМЕР_3.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що він є платником єдиного податку. Пунктом 6 статті 9
Закону України від 01.06.2000 за N 1776 "Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та
послуг" (далі - Закон) передбачено, що реєстратори розрахункових операцій
та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами
підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких
здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів
малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату
єдиного податку), що такі суб'єкти підприємницької діяльності не здійснюють
продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими
особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів
України. Позивач зазначає, що зазначена норма не розповсюджується на
підприємців які займаються продажем
підакцизних товарів.

Позивач стверджує, що всі
розрахункові операції, у тому числі і з використанням РРО, ним відображені у
Книзі обліку доходів і витрат. За таких підстав позивач вважає безпідставним
нарахування відповідачем штрафної санкції у розмірі 2890768,2грн.

Крім того, позивач посилається на
те, що його знайома ОСОБА_3 допомагала йому оформляти документи і вести
документообіг за власним бажанням на безоплатній основі, що законодавством не
заборонено.

Позивач донарахування збору за на
розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства не оспорює. Позивач вважає,
що штрафна санкція за неподання розрахунку по збору на розвиток виноградарства,
садівництва і хмелярства повинна складати 4080грн., а не 7820грн. На думку
позивача відповідач неправомірно застосував штрафну санкцію відповідно до
підпункту 17.1.2 п.17.1 ст.17 Закону України від 21.12.200року №2181 ” Про
порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами”, який передбачає, що у разі коли контролюючий орган
самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податків за
підставами, викладеними у підпункті "а" підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1
цього пункту, платник податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми
податкового зобов'язання за кожний повний або неповний місяць затримки
податкової декларації, але не більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого
податкового зобов'язання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян. За таких підстав, за розрахунком позивача штрафна санкція повинна
складати 170грн., тому що загальна сума податкового зобов'язання складає
250грн, 50% це 125грн., що менше 170грн. Тобто на думку позивача штрафна
санкція відповідно до підпунктів 17.1.1 та 17.1.2 п.17.1 ст.17 Закону України
№2181 від 21.12.2000року повинна складати 4080грн., а не 7820грн.

Позивач заявою  від 05.02.2007року (вхід. №02-41/4550)
уточнив позовні вимоги і просить визнати недійсними податкові повідомлення
-рішення №НОМЕР_4  НОМЕР_1, №НОМЕР_5  НОМЕР_2 та податкове Рішення №НОМЕР_6  НОМЕР_3.

Відповідач у запереченнях від
10.01.2007року (вхід. №02-41/861) посилається на те, що позивач за власним
бажанням ІНФОРМАЦІЯ_2року зареєстрував у податковій інспекції ІНФОРМАЦІЯ_3
(фіск. № НОМЕР_7), сфера застосування РРО - надання послуг, роздрібна торгівля.
На думку відповідача позивач незалежно від того, що він є платником єдиного
податку, придбавши РРО повинен проводити через нього всі розрахункові операції.

Відповідач вважає правомірним
застосування штрафних санкцій відповідно до підпунктів 17.1.1 та 17.1.2 п.17.1
ст.17 Закону України №2181 від 21.12.2000року за 23 податкових періоди.

У листі від 22.02.2007року (вхід.
№02-41/7414), що ним був донарахований єдиний податок відповідно до абз.4 ст.2
Указу Президента від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” де передбачено, що у разі коли
платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням
найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї,
ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

Під
час  судового  розгляду
справи  в судовому засіданні було
забезпечене повне фіксування судового
засідання  за  допомогою звукозаписувального технічного
засобу.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та додатково надані матеріали, суд встановив:

Позивач є суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ІПН НОМЕР_8, який взятий на податковий облік у
Державній податковій інспекції Куйбишевському районі м. Донецька ІНФОРМАЦІЯ_4
року про що свідчить довідка від НОМЕР_9.

Відповідачем була проведена планова
виїзна документальна перевірка з питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 року по 30.06.2006року, за результатами
якої був складений акт від ІНФОРМАЦІЯ_5 року №НОМЕР_10

При перевірці встановлено
(а.с.10-11), що у підприємницькій діяльності позивача приймала участь ОСОБА_3
Згідно пояснень позивача з вересня 2004року ОСОБА_3 займалася оформленням та
веденням документообігу. У акті перевірки
зазначено, що у порушення абз.4 ст.2 Указу Президента від 03.07.1998р.
№727/98 „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” позивач не отримував довідку про трудові відносини з
ОСОБА_3 з  вересня 2004 року по
теперішній час.

Відповідачем було прийняте
податкового повідомлення - рішення №НОМЕР_5 НОМЕР_2 про визначення податкового
зобов'язання з єдиного податку на підприємницьку діяльність з фізичних
осіб  у розмірі 2200грн.

Відповідно до абз.4 ст.2 Указу
Президента від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого підприємництва” де передбачено, що у разі коли
платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням
найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї,
ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу.

На вимогу відповідача у судовому
засіданні 22.03.2007року була допитана у якості свідка ОСОБА_3, яка пояснила
суду , що вона не знаходиться у трудових відносинах з позивачем, а працює за
іншим місцем роботи, надавала допомогу позивачу на його прохання - епізодично,
заробітної плати ніколи не отримувала.

Дані твердження свідка
підтверджуються і письмовими поясненнями позивача наданими під час перевірки,
на які посилається відповідач у своїх запереченнях. У поясненнях (а.с.43)
позивач зазначає, що дана людина у штаті не знаходиться, заробітну плату не
отримує, надає допомогу в оформленні документів та веденні документообігу.

Тобто, матеріалами справи доведено,
що ОСОБА_3 не знаходилася з позивачем у трудових відносинах і твердження відповідача
ґрунтується на припущеннях.

Пунктом 1 та 7 абзацу 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи  бездіяльності
суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті
(вчинені) вони:  на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;  з урахуванням з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

Підпункт 1.2 статті 1, підпункт 4.2.2
статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", статті 13, 14,
15 Закону України "Про систему оподаткування" свідчать про те, що
збільшення ставки єдиного податку на 50 відсотків за кожну найману особу, що
встановлено Указом Президента від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, не може
вважатися податковим зобов'язанням, оскільки згідно з п. 1.2 ст. 1 Закону
України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами" положення цього Закону
розповсюджуються лише на податкове зобов'язання сплатити до бюджетів або
державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки,
визначені цим Законом або іншими законами України. Тобто єдиний податок не
передбачений ст.ст.14 та 15 Закону України від 25 червня 1991 року N 1251-XII
„Про систему оподаткування” і не може бути визначений як податкове зобов'язання.

З огляду на вищенаведене вимоги
позивача про визнання недійсним податкового повідомлення - рішення
№НОМЕР_5  НОМЕР_2 про визначення
податкового зобов'язання з єдиного податку на підприємницьку діяльність з
фізичних осіб  у розмірі 2200грн. обґрунтовані
та підлягають задоволенню.

Відповідач у п.3.1.9 акту перевірки
(а.с.12-13) встановив, що позивач у порушення ст..4, 5 Порядку № 133,
затвердженого наказом ДПА України «Про затвердження форми звіту про суму
нарахованого збору на розвиток виноградарства, садівництва i хмелярства та
Порядку його заповнення і подання, а також форми довідки про суми зазначеного
збору» від 28.03.2002 р. № 133, зареєстрованого в Мін'юсті України 16.04.2002
р. за № 369/6657 (надалі Порядок № 133) суми збору самостійно не визначав та не
сплачував у порушення ст.7 Порядку.

Платниками збору згідно зі ст. 1
Закону України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства»
від 09.04.99 р. № 587-XIV (зі змінами та доповненнями) та Порядком справляння
збору та використання коштів на розвиток виноградарства, садівництва і
хмелярства, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р.
№ 1170 (зі змінами та доповненнями, за текстом - Порядок № 1170) є суб'єкти
підприємницької діяльності незалежно від форм власності та підпорядкування, які
реалізують в оптово-роздрібній торговельній мережі та в мережі громадського
харчування алкогольні напої та пиво.

Порядком заповнення і подання звіту
про суму нарахованого збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства,
затвердженим наказом ДПА України від 28.03.2002 р. № 133 (зареєстровано в
Мін'юсті України 16.04.2002 р. за № 369/6657), визначено, що платник збору має
самостійно обчислювати суму податкового зобов'язання, яку зазначає у звіті про
суму нарахованого збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства.
Платник збору подає звіт до податкового органу за своїм місцезнаходженням
щомісяця протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем
звітного місця, і таким чином узгоджує податкове зобов'язання зі сплати збору.
Сплатити збір потрібно протягом 10 календарних днів, наступних за останнім днем
подання звіту. Якщо протягом звітного місяця суб'єкт підприємницької діяльності
не реалізовував в оптово-роздрібній торговельній мережі та в мережі
громадського харчування алкогольні напої та пиво і не отримував виручку від
такої реалізації, то звіт про суму нарахованого збору за цей місяць не
подається.

Відповідно до п. 1.11 ст. 1 Закону
України  № 2181-III  податкова декларація, розрахунок - це
документ, що подається платником податків до контролюючого органу в строки,
встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або
сплата податку, збору (обов'язкового платежу).

Згідно з пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4
Закону № 2181-III платник податків самостійно обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає в податковій декларації, крім випадків, передбачених
пп. «г» пп. 4.2.2 п. 4.2, а також п. 4.3 цієї статті. Аналогічно у пункті 4
Порядку № 133, визначено, що платник збору самостійно обчислює суму податкового
зобов'язання, яку зазначає у звіті про суму нарахованого збору на розвиток
виноградарства, садівництва і хмелярства, тобто в податковій звітності. Суми,
відображені у поданому платником збору звіті, проводяться в особовому рахунку
платника збору.

Таким чином, у розумінні ст. 4
Закону № 2181-III значення терміна «податкова декларація» є тотожним значенню
терміна «податкова звітність».

Закон № 2181-III є спеціальним
законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та
штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами.

Підпунктом 17.1.1 п. 17.1 ст. 17
Закону № 2181-III передбачено, що платник податків, який не подає податкову
декларацію у строки, визначені законодавством, зобов'язаний сплатити штраф у
розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке
неподання або її затримку.

Позивач суму донарахованого збору у
розмірі 250грн. не оспорює. Відтак відповідач правомірно відповідно до
п.п.17.1.1 п.17.1 ст.17 Закону №2181 застосував до позивача  штрафну санкцію у розмірі 3910грн. і вимоги
позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо застосування штрафної санкції
згідно до п.п.17.1.2 п.17.1 ст.17 Закону №2181 то суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню частково у розмірі 3740грн. виходячи із
наступного:

Відповідно до 17.1.2. 2 п.17.1
ст.17 Закону №2181 у разі коли контролюючий орган самостійно визначає суму
податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у
підпункті "а" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону,
додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1 цього пункту, платник
податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми податкового зобов'язання
за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не
більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання та
не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто
законодавством обмежений розмір застосування цієї санкції. Враховуючи, що 50%
від суми донарахованого податкового зобов'язання складає 125грн. (250 :2), що
менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 170грн. (17х10),
повинна бути застосована штрафна санкція 170грн. Тобто, відповідач неправомірно
застосував до позивача штрафну санкцію у розмірі 3740грн. (3910 - 170).

З огляду на вищенаведене вимоги
позивача про визнання недійсним податкового повідомлення - рішення від
ІНФОРМАЦІЯ_1 року №НОМЕР_4 НОМЕР_1 підлягає задоволенню частково щодо
визначення податкового зобов'язання із штрафної санкції у розмірі 3740грн.

Крім того, відповідач у розділі 3.2
акту перевірки (а.с.14-15) встановив, що позивачем порушені вимоги п.1 ст.3
Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.95 р. № 265/95-ВР (у
редакції Закону України від 01.06.2000 р. № 1776-III, зі змінами та
доповненнями)  щодо не проведення
розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій на суму
готівкових коштів 578153,64грн.

Відповідачем  прийняте Рішення  від ІНФОРМАЦІЯ_1 року № НОМЕР_6 НОМЕР_3 про
застосування штрафної санкції у розмірі 2890768,2грн.

Між сторонами відсутній спір щодо
суми готівкових коштів не проведеної через реєстратор розрахункових операцій.
Спір стосується правомірності застосування штрафної санкції на цю суму.

Відповідач у акті перевірки
посилається на те (а.с.14-15), що перевіркою достовірності відображення у Книзі
обліку доходів та витрат виручки від реалізації отриманої шляхом безготівкових
розрахунків та надходження готівки встановлено наступне:

-          шляхом надходження коштів на
розрахунковий рахунок протягом періоду , який перевірявся , отримано
495311,24грн.;

-          всього виручки від реалізації за
Книгою обліку та згідно наведених звітів за періоду, який перевірявся, складає
1 285715,03грн., тобто різниця (1285715,03 - 495311,24 = 790403,79грн.) - це
готівка;

-          шляхом надходження готівки та
проведення її через РРО згідно касових стрічок протягом періоду, який
перевірявся, отримано 212250,15грн.

Таким чином відповідач розрахунковим
шляхом дійшов висновку, що сума 578153,64грн. (790403,79грн. - 212250,15грн.) -
готівкові кошти які не проведені через реєстратор розрахункових операцій.
Відповідачем була застосована штрафна санкція відповідно до ч.1 ст. 17 Закону
України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг» від 06.07.95 р. № 265/95-ВР у п'ятикратному
розмірі вартості проданих товарів (наданих послуг),  на  які  виявлено
невідповідність що складає 2890768,2грн.

З даним висновком акту перевірки
суд не може погодитися за наступних підстав:

Для суб'єктів малого підприємництва
в порядку, встановленому законодавством України, може застосовуватися спрощена
система оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності. Це загальна норма,
встановлена ст. 11 Закону України «Про державну підтримку малого
підприємництва» від 19.10.2000 р. № 2063-III. Спрощена система може
застосовуватися поряд з діючою загальною системою оподаткування,
бухгалтерського обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір
суб'єкта малого підприємництва.

Спрощену систему запроваджено
Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.98 р. № 727/98 (в редакції
Указу Президента України від 28.06.99 р. № 746/99). Це спеціальний
нормативно-правовий документ, який регулює спрощений порядок оподаткування.

Пунктом 6 статті 9 Закону України
від 01.06.2000 за N 1776 "Про застосування реєстраторів розрахункових
операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі -
Закон) передбачено, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові
книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами
підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється
відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого
підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного
податку), якщо такі суб'єкти підприємницької діяльності не здійснюють продаж
підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг
обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за
поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну
політику.

Разом з тим пунктом 1 Переліку
окремих форм та умов проведення діяльності у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, яким дозволено проводити розрахункові операції без
застосування реєстраторів розрахункових операцій з використанням розрахункових
книжок та обліку розрахункових операцій (далі - Перелік), затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2000 за N 1336 (зі змінами та
доповненнями), передбачено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які
перейшли на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, проводять розрахункові
операції без застосування реєстраторів розрахункових операцій з використанням
розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій при роздрібній
торгівлі продовольчими товарами та пивом у пляшках за умови відсутності продажу
інших підакцизних товарів.

Як встановлено актом перевірки та
підтверджується позивачем він є платником збору на розвиток виноградарства,
садівництва і хмелярства у зв'язку із реалізацією пива.

Платнику збору для визначення
виручки, відповідно до якої обчислюється сума податкового зобов'язання,
необхідно вести облік отриманої виручки. Згідно з пунктами 5, 6 ст. 9 Закону
України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг» від 06.07.95 р. № 265/95-ВР (у редакції
Закону України від 01.06.2000 р. № 1776-III, зі змінами та доповненнями) та
наказом ДПА України «Щодо затвердження податкового роз'яснення» від 14.01.2002
р. № 20 (зі змінами та доповненнями), яким затверджено податкове роз'яснення
щодо застосування зазначених пунктів, якщо фізичні особи - платники єдиного та
фіксованого податків здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на
розлив), положення щодо незастосування реєстраторів розрахункових операцій
(далі - РРО) та розрахункових книжок на них не поширюється.

У ст. 10  Закону України «Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від
06.07.95 р. №265/95-ВР (у редакції Закону України від 01.06.2000 р. № 1776-III,
зі змінами та доповненнями) зазначено, що окремі категорії суб'єктів
підприємницької діяльності звільняються від обов'язкового застосування РРО
залежно від форм та умов проведення діяльності. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про забезпечення реалізації статті 10 Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування
та послуг» від 23.08.2000 р. № 1336 (зі змінами та доповненнями) затверджено
Перелік окремих форм та умов проведення діяльності у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг, яким дозволено проводити розрахункові
операції без застосування РРО з використанням розрахункових книжок та книг
обліку розрахункових операцій. Відповідно до п. 1 цього Переліку роздрібна
торгівля продовольчими товарами та пивом у пляшках і бляшанках за умови
відсутності продажу інших підакцизних товарів може здійснюватися без
застосування РРО, але з обов'язковим застосуванням розрахункових книжок та книг
обліку розрахункових операцій, суб'єктами підприємницької діяльності -
фізичними особами, оподаткування доходів яких від такої діяльності здійснюється
відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого
підприємництва (у тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного
податку).

Пунктом 6 ст. 9 Закону України «Про
застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг» від 06.07.95 р. № 265/95-ВР (у редакції Закону України
від 01.06.2000 р. № 1776-III, зі змінами та доповненнями) передбачено, що РРО
не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами
підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких
здійснюється відповідно до Указу Президента «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від
03.07.98 р. № 727/98 (у редакції Указу Президента України від 28.06.99 р.
№746/99) (платники єдиного податку).

В акті перевірки відповідачем не
встановлені факти продажу позивачем підакцизних товарів (крім пива).

Тобто, позивач який
знаходиться  на єдиному податку і не
торгує підакцизними товарами (тільки з підакцизних товарів торгує пивом на
розлив), може не застосовувати ні РРО, ні КОРО з РК (пункти 5, 6 статті 9
Закону про РРО).

Враховуючи вищенаведене суд дійшов
висновку, що законодавчо врегульоване, що розрахунки при продажу платником
єдиного податку пива на розлив та інших товарів, що є в реалізації, крім
підакцизних, можуть здійснюватися на підставі пункту 6 статті 9 Закону без
застосування реєстраторів розрахункових операцій та розрахункових книжок за
умови ведення книги обліку доходів і витрат.

В силу п. 3 Указу Президента
України від 03.07.98 N 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого підприємництва" сума податку, що підлягає
сплаті по відповідній ставці, суб'єктом малого підприємництва - платником
єдиного податку обраховується саме із суми отриманої таким суб'єктом виручки.
Поняття виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) Указом
визначене, як сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на
розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу
продукції (товарів, робіт, послуг).

Оприбуткування готівки - це
проведення підприємствами та підприємцями обліку готівки в касі на повну суму
її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі
обліку розрахункових операцій.

Відповідач у акті перевірки
підтвердив, що  позивач є платником
єдиного податку 2004, 2005, 2006 роки. За період з 3 - 4 квартали 2004, 2005, 1
- 2 квартали 2006року перевіркою правильності визначення валового доходу
порушень не встановлено, що наведено у Таблиці №1 (а.с.10). У п.3.1.2 акту
перевірки відповідач посилається на те, що при визначенні валових витрат
порушень не встановлено (а.с.11). Тобто, позивач правильно здійснював облік
оподатковуваного доходу і перевіркою п.3.1.3 порушень не встановлено (а.с.11).

Як встановлено матеріалами справи
позивач обліковував реалізацію пива через реєстратор розрахункових операцій,
відповідачем у акті перевірки не встановлено фактів реалізації інших
підакцизних товарів, всі доходи позивач відображені у книзі обліку доходів і
витрат, відповідачем не встановлено порушення позивачем обліку оподатковуваного
доходу.

Відтак, висновки акту перевірки
щодо не проведення через РРО суми 578153,64грн., відображеної у книзі обліку
доходів і витрат,  не грунтується на
законодавстві .

Судом не приймається до уваги
посилання відповідача на те, що у зв'язку з тим, що позивач за власним бажанням
ІНФОРМАЦІЯ_2року зареєстрував ІНФОРМАЦІЯ_3 (фіск. №НОМЕР_7), сфера застосування
РРО - надання послуг, роздрібна торгівля, то він всі операції повинен
обліковувати через РРО і на нього не розповсюджується пільга передбачена
пунктом 6 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових
операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.95 р. №
265/95-ВР,  за тих підстав, що зазначена
правова норма не містить таких обмежень.

Основними засадами судочинства
відповідно до ст. 129 Конституції України є рівність усіх учасників судового
процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність
сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Суд розглядає спір із застосуванням
Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАСУ).

Одним із принципів ( п.4 ст.7 КАСУ)
адміністративного судочинства є
змагальність    сторін,    диспозитивність   та
офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Згідно до п.1ст.11 КАСУ
розгляд  і  вирішення
справ  в адміністративних   судах здійснюються  на
засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними  суду
своїх  доказів  і
у   доведенні   перед
судом   їх переконливості.

Відповідно до п.4 ст.70 КАСУ
обставини,   які  за
законом  повинні  бути підтверджені певними засобами
доказування,  не можуть
підтверджуватися  ніякими іншими  засобами
доказування,  крім  випадків,
коли  щодо  таких обставин не виникає спору.

Згідно до приписів статті 86 КАСУ
суд  оцінює  докази,
які є у справі,  за своїм
внутрішнім переконанням,  що ґрунтується
на їх  безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно
до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено
законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України
“Про державну податкову службу в Україні” органи державної податкової служби
України у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України,
іншими нормативно-правовими актами органів державної влади.

Відповідно до п.1 ст.2 цього
Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно до ст.71 КАСУ кожна  сторона
повинна  довести  ті обставини,
на  яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень,  дій чи
бездіяльності  суб'єкта  владних
повноважень  обов'язок  щодо доказування правомірності  свого
рішення,  дії  чи
бездіяльності покладається
на   відповідача,   якщо
він   заперечує   проти адміністративного позову.

Відповідач належними доказами не
довів правомірність прийнятого спірного рішення. Відтак вимоги позивача про
визнання недійсним Рішення  від
ІНФОРМАЦІЯ_1 року № НОМЕР_6 НОМЕР_3 про застосування штрафної санкції у розмірі
2890768,2грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 3 ст.94 КАСУ
якщо  адміністративний  позов задоволено частково,  судові витрати,  здійснені позивачем,  присуджуються йому  відповідно
до задоволених  вимог. Враховуючи,
що позивачем сплачене державне мито, яке зараховується на один рахунок та код
бюджетної класифікації, та враховуючи немайновий характер позовних вимог, суд
присуджує  всі  здійснені
позивачем документально
підтверджені  судові  витрати
з Державного бюджету України у розмірі 50%, що складає 1грн.70коп.

Постанова прийнята у нарадчій
кімнаті, проголошена вступна та резолютивна частина у судовому засіданні
26.02.2007 року після закінчення розгляду справи, в присутності представників
сторін.

Керуючись ст. 129 Конституції
України, Законом України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій
в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, Законом України “Про
державну податкову службу в Україні” , Законом України «Про збір на розвиток
виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.99 р. № 587-XIV (зі змінами
та доповненнями),  Закону України
"Про систему оподаткування", Указом Президента України від 03.07.98 N
727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва", Порядком заповнення і подання звіту про суму
нарахованого збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства,
затвердженим наказом ДПА України від 28.03.2002 р. № 133 (зареєстровано в
Мін'юсті України 16.04.2002 р. за № 369/6657), Порядком справляння збору та
використання коштів на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства,
затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1170,ст.1,
2, 7, 9, 11, 12, 17, 18, 70, 71, 86, 89, 94, 104, 105, 106, 160-163,166, 167,
186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т
А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним податкове
повідомлення - рішення Державної податкової інспекції в Куйбишевському районі
м. Донецька від ІНФОРМАЦІЯ_1 року
№НОМЕР_5  НОМЕР_2 про визначення
податкового зобов'язання з єдиного податку на підприємницьку діяльність з
фізичних осіб  у розмірі 2200грн.

Визнати частково недійсним
податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції в
Куйбишевському районі м. Донецька від ІНФОРМАЦІЯ_1 року №НОМЕР_4  НОМЕР_1 про визначення податкового
зобов'язання по штрафній санкції у розмірі
3740грн.

Визнати недійсним рішення Державної
податкової інспекції в Куйбишевському районі м. Донецька від ІНФОРМАЦІЯ_1
року  про застосування штрафної санкції у
розмірі 2890768грн.20коп.

Присудити із Державного бюджету
України на користь суб'єкту підприємницьку діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
(АДРЕСА_1) судові витрати по сплаті державного мита у розмірі 1грн.70коп.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції
шляхом подачі в десятиденний строк з дня
складання постанови  у повному
обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом двадцяти
днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в
порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова виготовлена у повному
обсязі 03.03.2007року.

Суддя