ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№  37/143

08.06.07

За позовом
Акціонерного товариства закритого типу фірма «Рівнебуд»

До
Військової частини А-1519

Про
стягнення 99935,26 грн.

Суддя Кондратова І.Д.

Представники сторін:

Від позивача     Дмитрук В.П. –представник за довіреністю № 03/74 від  03.04.2007 р.;

Гаврилюк П.Г. –представник за довіреністю № 03/10 від 19.01.2007 року;

Від відповідача  Демчук Р.В.- представник за довіреністю № 1036 від 11.04.2007 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Акціонерного товариства закритого типу фірма «Рівнебуд»до Міністерства оборони України про стягнення 99935,26 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2007 р. порушено провадження у справі № 37/143, розгляд справи було призначено на 04.04.2007 р. о 10-00.

Представник відповідача 04.04.07 р. в судове засідання не з’явився, вимог ухвали Господарського суду міста Києва № 37/143 від 19.03.2007 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача частково виконав вимоги ухвали Господарського суду міста Києва № 37/143 від 19.03.2007 р., а саме не надав суду довідку з органів статистики про знаходження Військової частини А-1519 в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України станом на день розгляду справи, докази, які підтверджують знищення або відсутність у відповідача матеріальних цінностей, переданих військовій частині А-1519 за договором зберігання від 01.11.2002 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2007 року розгляд справи було відкладено на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні заявив клопотання про заміну неналежного відповідача - Міністерство оборони України на належного відповідача Військову частину А-1519.

Ухвалою Господарського суду міста Києва №  37/143 від 18.04.2007 року за клопотанням позивача було здійснено заміну неналежного відповідача –Міністерство оборони України на належного відповідача - Військову частину А-1519 на підставі статті 24 Господарського процесуального кодексу України.

Представник військової частини А-1519 в судовому засіданні 14.05.2007 року надав відзив на позовні, вимоги відповідно до якого зазначає, що матеріальні цінності з особистого дозволу голови правління позивача були використані для реконструкції під житловий будинок казарми № 66 субпідрядними організаціями, що підтверджується актами прийому виконаних робіт, погодженими з позивачем.

Представник відповідача 24.05.2007 року через канцелярію Господарського суду міста Києва подав клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору –Товариство з обмеженою відповідальністю «ПМК-63»та Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнепромсантехмонтаж». Відповідач обґрунтовує своє клопотання тим, що необхідно дослідити обставини, пов’язані з участю у реконструкції спірного об’єкта  - казарми № 66 під житловий будинок у місті Дубно субпідрядних організацій.

В задоволенні поданого клопотання судом було відмовлено, оскільки реконструкція казарми № 66 під житловий будинок у місті Дубно не є предметом дослідження спору, а позовні вимоги позивача мотивовані неналежним виконанням відповідачем вимог договору зберігання від 01.11.2002 року. Крім того, відповідач не зазначив, яким чином рішення по даній справі може вплинути на права та обв’язки Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-63»та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнепромсантехмонтаж».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2007 року розгляд справи було відкладено на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України судом за згодою представників позивача в судовому засіданні 08.06.2007 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2002 року між Акціонерним товариством закритого типу фірма «Рівнебуд»в особі керуючого Люльчика О.В., що діє на підставі статуту, та Військовою частиною А-1519, в особі командира Васильєва І.В., який діє на підставі статуту, було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв на збереження матеріальні цінності : двері металеві в кількості 38 шт. вартістю 31616,31 грн.,  радіатори отоплення в кількості 1079 шт. вартістю 26931,84 грн., котли газові в кількості 39 шт. вартістю 41387,11 грн. (п. 1.1 договору).

За твердженням позивача дані матеріальні цінності були використані для реконструкції під житловий будинок казарми № 66 за власною ініціативою, без погодження з позивачем в порушення статті 942 Цивільного кодексу України, а тому позивач звернувся до суду про стягнення збитків з відповідача в розмірі вартості переданого майна.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини позову, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими.

З 01.01.2004 р. набрав чинності Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. Відповідно до п. 4 його Прикінцевих та перехідних положень щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між сторонами продовжують існувати, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

А у відповідності до статті 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

15 вересня 2004 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути майно, яке було передане за договором збереження або коштів за використані матеріальні цінності.

28 вересня 2004 року військова частина А -1519 надіслала позивачу лист - відповідь на претензію, відповідно до якого зазначила, що при виконанні договору збереження відповідачем не допускались порушення зобов’язань щодо відповідального зберігання вищевказаних матеріальних цінностей та при необхідності відповідач зобов’язувався задовольнити вимоги позивача.

Згідно статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до статті 951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості;

2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є :

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором, а при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (стаття 623 Цивільного кодексу України).

Підставою для притягнення до цивільно-правової відповідальності є склад цивільного правопорушення : протиправна поведінка (дії чи бездіяльність особи); шкода, завдана такою поведінкою; причинний зв’язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду, у вигляді умислу або необережності.

Таким чином, за загальними правилами за незбереження речі зберігач має нести цивільну відповідальність за наявності  : 1) порушення зберігального обов’язку повернути поклажодавцеві у схоронності річ або відповідну кількість речей такого самого роду і такої самої якості; 2) збитків, завданих поклажодавцеві у формі втрати (нестачі речі чи її пошкодження; 3) причинного зв’язку між діями (бездіяльністю) зберігача і негативними наслідками, що виявилися результатом таких дій (бездіяльності); 4) вини зберігача у настанні щодо речі негативних наслідків, яка проявилася у будь-якій формі, тобто умислу, грубої чи звичайної необережності зберігача до невиконання чи неналежного виконання свої зберігальних обов’язків.

Представник відповідача в наданих письмових поясненнях зазначив про  готовність відповідача повернути позивачу майно, яке було отримано за договором зберігання. Крім того, позивач не надав суду належних доказів, які підтверджують знищення або відсутність у відповідача матеріальних цінностей, переданих військовій частині А-1519 за договором зберігання від 01.11.2002 року.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження вимог про притягнення до відповідальності у вигляді відшкодування збитків не свідчать про те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов’язань за договором воно зазнало збитків у формі реальних збитків, а також того, що в діях відповідача є склад цивільного правопорушення, який є підставою для притягнення до відповідальності у вигляді відшкодування збитків,  а тому у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача збитків в розмірі  99935,26 грн. Слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись до суду на загальних підставах за захистом свого порушеного права щодо зобов’язання відповідача повернути майно, яке отримане ним за договором зберігання, як то встановлено статтею 938 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги слід визнати необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 32, 33, 34. 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,—

В И Р І Ш И В:

1.          В задоволені позову відмовити повністю.

2.          Рішення вступає в законну силу після десятиденного терміну з дня його прийняття, оформленого у відповідності до ст. 84 ГПК України.

Суддя

Кондратова І.Д.

Дата підписання

рішення 25.06.2007 року.