ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2007 р.                                                 Справа №  11/101/07

м. Миколаїв

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Леон”

(м.Херсон, вул..Полякова, 2)

до  відповідача: Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська АЕС”

(Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ)

Суддя Василяка К.Л.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

від позивача: Влащук В.М. - дов. №5-довіреність від 12.12.2006р. ( у судовому засіданні 12.06.2007р.)

від відповідача: Мельник О.М. –дов. від 04.12.2006 р.

СУТЬ СПОРУ: стягнення 250000,0 грн. по договору №07-715/97 від 29.10.1997р.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що умовами договору поруки та додаткової угоди №12 строк оплати не визначено. На адресу відповідача надходили вимоги про сплату заборгованості, остання датована 24.11.2000р. Отже, боржник повинен був сплатити борг протягом семи днів після чого починається перебіг строку позовної давності. Таким чином, позивачем пропущені строки позовної давності яку боржник просить застосувати. Сума заборгованості списана з бухгалтерського обліку у 2004 році.

У судових  засіданні 10.05.2007р. та 12.06.2007р. у відповідності до ст.77 ГПК України оголошувались перерви.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи,  суд –

в с т а н о в и в:

29.10.1997 року відповідач та ВБКФ „ЛіО” уклали договір № 07-715/97, предметом якого визначили обов'язок фірми (комісіонер) здійснити за дорученням АЕС (комітент) угоду від свого імені та за рахунок комітента згідно додаткових угод, кожна з яких повинна бути додатковою угодою та окремим етапом договору, 100% передоплату яких здійснює комітент в розмірі вартості кожної з додаткових угод.

Комісіонер гарантував якість поставленої продукції, підготовку її до монтажу на площадках вказаних та підготовлених комітентом.

Фактично названий договір є договором про наміри сторін оскільки в ньому не визначено ні предмет договору, ні вартість товару, ні строки оплати, ні сума договору, при цьому учасники договору зазначили, що комісіонер забезпечує якість упаковки, яка повинна зберегти майно від різних пошкоджень та корозії під час транспортування та зберігання в складських приміщеннях, при цьому взагалі не вказати найменування товару та його кількість.

06.10.1998 року названі сторони уклали додаткову угоду до згаданого договору за №12, умовами якого визначили, що згідно додаткової угоди №11 (яка не додана до матеріалів справи), з сплаченої суми по лапароскопічному та ендоскопічному обладнанню 602000,0 грн. комісіонер повертає на рахунок комітента 100000,0 грн., а на 502000,0 грн. комісіонер надає послугу по оплаті продукції, необхідної для потреб комітента.

В зв’язку з виробничими потребами комітента, комісіонер надає послугу по оплаті продукції, що перевищує 502000,0 грн., тобто 151465,83 грн. Сума проплат комісіонера за додатковою угодою №11 складає 653465,83 грн. Сума перевищення 151465,83 грн. підлягає сторнуванню з сумою сплаченою комітентом комісіонеру на придбання рентген-апарату.

Комісіонер також зобов’язався здійснити поставку лапароскопічного та ендоскопічного обладнання в обумовлених раніше наборах (додаткові угоди №07-715/97) на протязі 2-х місяців після  появи можливості передоплати в іноземній валюті та письмово вказівки комітента. Фактом 100% передоплати за обладнання слід вважати останню /передоплату комітентом яка здійснюється частинами по мірі надходження запитів від комісіонера/ дату реєстрації НЄК Укренерго, підтверджуючого факт погашення заборгованості за спожити електроенергію.

За перерахування комісіонером грошових коштів в сумі 250000,0 грн. на розрахунковий рахунок комітента, останній сплачує комісіонеру 250000,0 грн., що включають в себе послуги-витрати комісіонера та його комісійну винагороду; зменшується сума заборгованості комісіонера перед комітентом на суму 250000,0 грн., оскільки послуга з повернення грошових коштів в розмірі 250000,0 грн. комісіонером виконана.

Листом, від 19.02.1999р. АЕС повідомила фірму про те, що за умовами договору від 26.11.1997р. передбачалась поставка рентгенапарату та повернення грошових коштів в сумі 250000,0 грн. на р/р підприємства.

Послуги –витрати по перерахуванню грошових коштів були закладені в вартість рентгенапарату. Грошову кошти в сумі 250000,0 грн. були перераховані, що оформлено додатковою угодою №12 від 06.10.1998р., якою також було оговорено віднесення збитків на рахунок ВП „ЮУ АЕС” в сумі 250000,0 грн. в разі відмови від поставки апарату.

Одночасно автор листа повідомляв адресата про те, що він відмовляється від поставки фірмою рентгенапарату за умовами договору №07-715/97 від 26.11.1997р. та надавав згоду на пролонгацію цього договору на 1999 рік.

В матеріалах справи міститься акт приймання-здачі наданих послуг без дати, який підписано представниками відповідача та фірми „ЛіО”, згідно якого фірма, згідно умовам договору № 07-7515/97 від 29.10.1997р. надала послугу з реалізації електроенергії підприємствам України з наступним перерахуванням грошових коштів, за які АЕС повинен сплатити комісійну винагороду фірмі в розмірі 208333,34 грн., НДС в суму 41666,66 грн., що загалом становить 250000,0 грн.

11 лютого 2000 року фірма „ЛіО (боржник), Відокремлений підрозділ “Южно-Українська АЕС” та  ТОВ „Леон” ”(поручитель),  уклали договір поруки, за умовами якого товариство зобов’язалось відповідати перед АЕС (кредитором) за виконання боржником частини зобов’язань яка залишилась невиконаною за договором № 07-7515/97 від 29.10.1997р., додатковою угодою № 15 від 10.06.1999 року.

Пунктом 2.1 названого договору його учасники передбачили, що в разі, якщо поручитель не виконає обов’язків боржника перед кредитором, поручитель несе відповідальність перед кредитором згідно умов договору № 07-7515/97 від 29.10.1997р та додатковою угодою №15 від 10.06.1999р. в частині штрафних санкцій.

Пунктом 2.5 цього договору кредитор зобов’язався виконати свої зобов’язання перед боржником на користь поручителя, що витікають з умов договору № 07-7515/97 від 29.10.1997р.

Таким чином, з огляду на зазначений договір поруки взагалі не вбачається відповідальність жодної сторін за виконання зобов’язань за додатковою угодою № 12 від 06.10.1998р.

Позивач не довів належними засобами доказування факт виникнення його права вимагати від відповідача стягнення 250000,0 грн. оскільки виступив поручителем за виконання боржником зобов’язань за додатковою угодою №15, яка взагалі до суду не надана, та на яку він не посилається, як на підставу виникнення зобов’язання.

Не надано також доказів того, що сторони за договором поручительства виконали умови п.1.2. щодо передачі боржником поручителю необхідних документів для виконання предмету договору.

Посилання позивача на те, що відповідач в актах звірки визнавав наявність заборгованості перед фірмою «Леон»на підставі договору поруки не можуть визнані як факт виконання умов договору поруки його учасниками.

Відповідно до приписів ст.386 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладання договору поруки, за  договором поруки одна сторона (повірений) зобов’язується здійснити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) відповідно юридичні дії.

Доказів виконання таких дій з боку товариства до суду не надано, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім сказаного, відповідач надав до суду копії вимог позивач до відповідача про сплату боргу (регресна вимога) без дати,  лист №19 від 24.11.2000р. в копіях та оригінал вимоги №74  від 16.05.2002р.

Як передбачено п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила його правила застосовуються про позовну давність до позовів, термін пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набуття чинності цього кодексу.

Загальний строк для захисту порушеного права за позовом особи, право якої порушено встановлювався в три роки (ст. 71 ЦК УРСР).

Враховуючи наявність вимоги від 29.11.2000р. про сплату боргу, суд вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності для зверненням за захистом до суду, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44,49,82-85 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

У разі подання  апеляційної скарги, або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя                                                        К.Л.Василяка

02.07.2007р.