ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 червня 2007 р.

№ 3/580/06

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. -(доповідача у
справі),

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ТОВ “Амальгама Люкс”

на постанову

Одеського апеляційного
господарського суду від  28.02.2007
року

у справі

№3/580/06 господарського суду
Миколаївської області

за позовом

ТОВ “Амальгама Люкс”

до

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про

стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:
не з'явились

відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 11.01.2007р. (суддя Смородінова О.Г.), залишеним без
змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.02.2007р.
(судді Туренко В.Б. -головуючий, Бандура Л.І., Поліщук Л.В.), позов задоволено
частково; стягнуто з фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ  “Амальгама Люкс” 8541,68грн. боргу, 102грн.
державного мита та 118грн. витрат за
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу ; в іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого
господарського суду  в частині відмови
позивачу в задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі
32900грн. і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю,
посилаючись на неправильне застосування ст.549 Цивільного кодексу України та
незастосування ст.ст.230, 231 Господарського кодексу України.

Учасники процесу в судове засідання
не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені
заздалегідь належним чином. Оскільки явка представників сторін обов'язковою не
визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням
особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117
ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представників сторін не
перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115
ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні
матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування
судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7
Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з
встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 26.04.2006р. між ТОВ „Амальгама Люкс” (замовник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (підрядник), укладено договір підряду НОМЕР_1 на
виконання ремонтних робіт цеху ручного сортування, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною вартістю 120023,40грн., з поетапною оплатою. Додатками №1,
2 від 26.04.2006р. затверджений графік та кошторис по кожному виду ремонтних
робіт. Додатковим узгодженням від 27.04.2006р. сторони доповнили договір
підпунктом 10.5, зазначивши, що всі податки за договором сплачує підрядник.
Додатковим узгодженням № 2 від 15.05.2006р. до вказаного договору, графіком і
кошторисом, які є додатками №3, 4 від 15.05.2006р. до цього договору,
збільшений обсяг робіт та їх вартість на 13001,02грн., а також сторони п.6.2.
договору виклали в іншій редакції, якою передбачили, що у разі порушення
строків, зазначених у графіках виконання робіт, підрядник виплачує замовнику
штраф в розмірі 350грн. за кожен день затримки та всі завдані такою затримкою
збитки.

Додатковим узгодженням №3 від
2.08.2006р. сторони розірвали укладений договір підряду у зв'язку із порушенням
підрядником строків виконання робіт, передбачених графіками, що є додатками
№1,3 до договору, а також з причини неможливості їх подальшого виконання.

2.08.2006р. сторони підписали акт
про виконання робіт із зазначенням їх найменування, дати початку, закінчення та
фактичного завершення ремонтних робіт, кількості днів прострочення, а
18.08.2006р. підписали акт здачі-приймання виконаних робіт, згідно якого
вартість невиконаних робіт склала 69470,09грн.

На підставі платіжних доручень та
видаткового касового ордеру, наявних в матеріалах справи, відповідач отримав
від позивача 72006грн.

Таким чином, судами встановлено, що
загальна сума робіт за договором та додатковим узгодженням №2 становила
133024,42грн. (120023,40+13001,02), вартість виконаних робіт склала
63554,32грн. (133024,42-69470,10), оплата здійснена в сумі 72006грн.
Відповідно, різниця між сплаченою сумою та сумою виконаних робіт становить
8451,68грн. (72006-63554,32), яка правомірно, на підставі ст.ст.530, 1212 ЦК
України, стягнута з відповідача на користь позивача.

Що стосується позовних вимог в
частині стягнення штрафу в сумі 32900грн. колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 199 Господарського
кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами
захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених
цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546,
548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися
у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник
повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Крім того, відповідно до вимог ст.
611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки,
встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення
виконання (ст.549 ЦК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 231
Господарського кодексу України у разі якщо розмір  штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його
виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відмовляючи в задоволенні позову в
цій частині, суди цілком правильно визначили, що даною нормою передбачена,
зокрема, можливість встановити в договорі розмір штрафу в певній (твердій,
фіксованій) сумі, але норма не ув'язує нарахування штрафу із кількістю днів
прострочення, як це було встановлено п.6.2 договору.

Отже, виходячи з правового аналізу
ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, колегія погоджується з висновком
судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позову, оскільки штрафна
санкція не відповідає приписам діючого законодавства в частині встановлення
розміру та способу нарахування останньої.

Вищевикладене спростовує доводи
скарги щодо неправильного застосування судами ст.549 Цивільного кодексу України
та незастосування ст.ст.230, 231 Господарського кодексу України. Інші доводи
скаржника, викладені у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки їм була
надана вичерпна оцінка судами першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, переглянута у
справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного
законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються
непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7,
111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 28.02.2007р. у справі №3/580/06 залишити без змін, а
касаційну скаргу -без задоволення.

Головуючий суддя
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький