ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.
№ 13/526-8/133

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Владимиренко С.В. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2006

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2007

зі справи № 13/526-8/133

за позовом державного будівельного комбінату управління справами Верховної Ради України (далі - Комбінат), м. Київ,

до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві (далі - Управління)

про стягнення 8 125 грн.,

за участю представників  сторін:

позивача – Собур А.К., Собур О.А.,

відповідача –Власова В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2004 року Комбінат звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Управління 8 125 грн. на підставі статей 3, 8, 11, 15, 528 Цивільного кодексу України та статті 21 Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі –Закон № 1105).

Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.12.2006 (суддя Катрич В.С.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2007 (колегія суддів у складі: Корсак В.А. –головуючий, судді Кондес Л.О., Коршун Н.М.), позов задоволено.

Прийняті судові рішення з посиланням на приписи статей 4, 25 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі –Основи) та статей 5, 6, 21, 25 і 45 Закону № 1105 мотивовано наявністю між сторонами відносин з загальнообов’язкового державного соціального страхування, за якими саме відповідач як страховик має нести витрати з лікування застрахованої особи, яка постраждала внаслідок нещасного випадку на виробництві.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Управління просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і провадження зі справи припинити, що мотивовано безпідставністю визначення дій Управління як протиправної бездіяльності та необхідністю дотримання послідовності дій з оплати лікування застрахованих осіб, визначеної законодавством про загальнообов’язкове державне соціальне страхування.

Комбінат подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та просив судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- Комбінат зареєстровано як страхувальника в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (свідоцтво про реєстрацію від 29.07.2000                             № );

- працівника позивача електрика Шемегана М.Ю., який за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням є застрахованою особою, 19.07.2004 травмовано на виробництві, що підтверджується актом від 22.07.2004 за формою Н-1;

- з 19.07.2004 Шемеган М.Ю. перебував на лікуванні у відділенні хірургії хребта та спинного мозку Київської міської клінічної лікарні швидкої  допомоги (далі  - Лікарня);

- Лікарнею на адресу Управління було надіслано листа від 10.08.2004 № 783 з проханням перерахувати кошти в сумі 8 125 грн. з метою придбання імплантантів для проведення негайної операції хворому Шемегану М.Ю., але кошти відповідачем не перераховано;

- Управлінням  на  адресу  Лікарні  надіслано  листа  від  10.08.2004 № 2015-13 з пропозицією укласти договір та виставити рахунок-фактуру для оплати лікування хворого Шемегана М.Ю.; договір не було укладено і рахунок відповідачеві не надсилався;

- Комбінатом платіжним дорученням від 10.08.2004 № 1630 перераховано на рахунок Лікарні 8 125 грн. для придбання імплантантів, необхідних для лікування Шемегана М.Ю., які витрачено за призначенням, що підтверджується договором від 11.08.20004, видатковою накладною від 11.08.2004 та платіжним дорученням від 13.08.2004 № 1645 (т. 1, а.с. 13, 16, 17).

Причиною спору зі справи стало питання щодо наявності у страхувальника правових підстав вимагати відшкодування страховиком понесених витрат з оплати лікування застрахованої особи.

У зв’язку з набранням чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі –КАС України) з 01.09.2005 до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначення адміністративного позову та суб'єкта владних повноважень наведено в пунктах 6 і 7 статті 3 КАС України:

- адміністративний позов –це звернення  до  адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах;

- суб'єкт владних повноважень –це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до приписів статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 1 Основ загальнообов'язкове державне соціальне страхування –це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Згідно з статтею 5 Основ загальнообов'язкове державне соціальне страхування громадян України здійснюється за принципами, зокрема:

- законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного соціального страхування;

- обов'язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю;

- обов'язковості фінансування страховими фондами (установами) витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг, у обсягах, передбачених законами з окремих видів загальнообов'язкового соціального страхування;

- державних гарантій реалізації застрахованими громадянами своїх прав.

Статтею 11 Основ та статтею 13 Закону № 1105 визначено, що страховий ризик –це обставини, внаслідок яких може статися страховий випадок, а страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 Закону № 1105, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до статей 15, 16, 18 Закону № 1105 страхування від  нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків (далі –Фонд) -  некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням; управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців; безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція; робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах та містах обласного значення.

Згідно з статтею 2 Закону № 1105 дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору.

Статтею 6 цього Закону встановлено, що суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (працівник); страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи; страховик –Фонд.

Відповідно до пунктів 4, 5 статті 21 Закону № 1105 саме на Фонд соціального страхування від нещасних випадків покладено обов’язок у разі настання страхового випадку у встановленому законодавством порядку:

- організувати цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою   якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого;

- забезпечити потерпілому разом із відповідними службами охорони здоров'я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги, яка повинна включати забезпечення необхідними лікарськими засобами, протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, спеціальними засобами пересування, зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів).

Згідно з частиною першою статті 55 Закону № 1105 спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, у даному випадку відповідач виступає саме як суб’єкт владних повноважень у системі загальнообов’язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України до відносин з загальнообов’язкового державного соціального страхування цивільне законодавство не застосовується.

Отже, даний спір є публічно-правовим та на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 зі справи № 13/189, від 24.01.2006 зі справи № 11/268 та інших.

Абзацами першим та другим пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” (в редакції Закону України від 06.10.2005 № 2953-IV) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Проте попередні судові інстанції, правильно визначивши виникнення спору з відносин з загальнообов’язкового державного соціального страхування, помилково залишили поза увагою його публічно-правовий характер та в порушення вимог статей 1, 12 ГПК України після набрання чинності КАС України розглянули справу в порядку господарського судочинства.

Водночас Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду публічно-правових спорів по суті, тоді як розгляд господарськими судами першої та апеляційної інстанцій публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятих ними рішень зі справи в порядку адміністративного судочинства, внаслідок чого зазначені судові рішення підлягають безумовному скасуванню згідно з статтею 11110 ГПК України з передачею справи місцевому суду для розгляду за правилами КАС України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України у місті Києві задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2007 зі справи № 13/526-8/133 скасувати.

Справу передати до господарського суду міста Києва для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суддя                                                                                             В.Селіваненко

Суддя           С.Владимиренко

Суддя                                                                                             Б.Львов