ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 серпня 2007 р.

№ 6/204пд

Вищий
господарський суд України у складі колегії
суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю
представників:

позивача

- не з'явився,

відповідача  третьої особи

- не з'явився, - не з'явився,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

приватного підприємця ОСОБА_1

на постанову

від  03.07.2007 Луганського апеляційного  господарського  суду

у справі

№6/204пд

за  позовом

приватного підприємця ОСОБА_1

до
(третя особа

РВ ФДМ України по Луганській
області - Луганський національний аграрний університет)

про

спонукання до продовження дії
договору оренди  державного майна від
30.03.2001

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Луганської області від 04.06.2007 (суддя Василенко Т.А.), залишеним без змін
постановою Луганського апеляційного господарського суду від 03.07.2007 (судді:
Баннова Т.М., Бойченко К.І., Єжова С.С.) в позові відмовлено у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Приватний підприємець ОСОБА_1 в
поданій касаційній  скарзі просить
рішення та постанову скасувати, постановити нове рішення про задоволення
позову, оскільки вважає, що відповідно до ч.3 ст.17 Закону України "Про
оренду державного  та комунального
майна" орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має
переважне право на продовження договору оренди на новий строк, а орендодавець
неправомірно відмовив орендарю продовжити дію договору від 30.03.2001 на новий
термін.

Колегія суддів, перевіривши
фактичні обставини справи на предмет
правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення
та  постанова -залишенню без змін з
наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення
про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Річний строк дії договору оренди
від 30.03.2001 сторонами неодноразово продовжувався, в тому числі до
30.03.2007р., однак, відповідачем було направлено позивачу лист НОМЕР_1 від
02.04.2007, в якому останнього повідомлено про припинення договору з 30.03.2007
року закінчення терміну дії договору та про необхідність повернення майна
орендодавцеві за актом приймання-передачі. Вказаний лист отриманий орендарем,
що ним підтверджується, а тому відповідно до ст.291 ГК України та п.11.9
договору його дія припинена.

Згідно зі ст.777 ЦК України, ч.3
ст.17 Закону України "Про  оренду
державного та  комунального  майна"
орендар, який належним чином виконує свої обов'язки,  має переважне право перед іншими особами та
за інших рівних умов на продовження договору оренди на новий строк.

Проте, позивачем відповідно до
ст.ст.33, 34 ГПК України  не надано судам
обох інстанцій належних доказів в підтвердження того, що орендар звертався до
власника майна з пропозицією скористатися своїм переважним правом на укладення
договору оренди приміщень на новий термін та відповідно доказів відмови
власника майна від укладення такого договору, а так само, намірів  власника
майна передати  вказане майно в
оренду іншим особам в порушення вимог ст.777 ЦК України, ч.3 ст.17 Закону
України "Про оренду державного та комунального майна".

Орендоване за договором майно
необхідне для власних потреб Луганського національного аграрного університету,
який стосовно цього майна здійснює право оперативного управління.

Колегія погоджується з висновками
суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону
України "Про оренду державного та комунального майна" у разі
відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди
протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається
продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені
договором.

Тобто, норма зазначеної статті має
диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про
припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути
направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне
значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна
бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Враховуючи наведене судом
апеляційної інстанції на підставі ретельної правової оцінки умов договору
оренди будівлі НОМЕР_2 від 30.03.2001 та змісту листа РВ ФДМ України по
Луганській області НОМЕР_1 від 02.04.2007 з достовірністю встановлено, а
позивачем не спростовано обставини направлення йому, як орендарю, заяви
орендодавця про припинення договору оренди у межах місячного терміну,
передбаченого ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна", що, в свою чергу, вказує на наявність достатніх
правових підстав для звільнення орендарем займаного приміщення.

Наведеної правової позиції
дотримується також Верховний Суд України при перегляді в касаційному порядку
судових рішень у справах, пов'язаних зі звільненням нежилих приміщень, що
належать до державної та комунальної власності (постанови ВСУ від 22.03.2005 у
справі №1/135-20/51, від 24.05.2005 у справі №36/237, від 27.12.2005 у справі
№3/84).

Оскільки відповідно до ст.ст.2,3
Закону України "Про оренду державного та комунального майна" правовою
підставою користування комунальним майном є договір оренди, а позивач не надав
доказів звернення до орендодавця з пропозицією переукласти договір оренди на
новий строк та не довів намір останнього передати  вказане приміщення іншим особам, то цей
договір оренди припинився, а тому у позивача відсутні підстави для подальшого
перебування у займаній будівлі.

Таким чином, суд правомірно
відмовив орендарю в задоволенні позову про спонукання орендодавця до
продовження  дії договору оренди НОМЕР_2
на  тих самих умовах до 30.03.2007р.,
тобто на той же (річний) термін, що є по суті вимогою пролонгувати договір
оренди, оскільки пролонгація договору оренди передбачена ст.764 ЦК України та
ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального
майна" та відбувається в позасудовому порядку в разі відсутності
заперечень однієї із сторін про припинення договору оренди, а значить жодним
чином не залежить від належного виконання орендарем своїх обов'язків.

В даному випадку суд встановив факт
відсутності пролонгації договору оренди НОМЕР_2 від 30.03.2001, в зв'язку з чим
не приймаються до уваги безпредметні посилання
скаржника на ч.3 ст.17 вищезгаданого закону в обґрунтування свого
переважного права на продовження договору оренди на новий строк.

Наявні викладені у скарзі
заперечення скаржника свідчать передусім про помилкове ототожнення ним
правового інституту пролонгації договору оренди (продовження договору на той
же строк  та на тих самих умовах),
закріпленого ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін
договору, та переважного права добросовісного орендаря, за інших рівних умов,
на продовження договору оренди на новий строк,  що, як правило, здійснюється шляхом
переукладення договору.

Касаційна інстанція погоджується з
висновком суду про недоведеність позивачем наміру орендодавця  передати нежиле приміщення в оренду іншим
особам, в зв'язку з чим слід вважати такими, що не настали передбачені ч.3
ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"
рівні умови для реалізації переважного права попереднього орендаря на
продовження договору оренди на новий строк.

Не заслуговують на увагу також
посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на лист Луганського
національного аграрного університету від 26.06.2006 №843/2 про відсутність
заперечень університету проти пролонгації договору оренди від 30.03.2001,
оскільки виходячи зі змісту ч.2 ст. 17 Закону України "Про оренду
державного та  комунального майна"
умовою для припинення договору оренди  є
направлення відповідної  заяви саме орендодавцем
(відповідачем), а не  балансоутримувачем
державного майна. Окрім того, виходячи зі змісту п.2 ч.1 ст.777 ЦК України
передумовою для реалізації орендарем переважного права на укладення договору
оренди на новий строк є виконання орендарем обов'язку повідомити про це
орендодавця до спливу строку договору найму, а з матеріалів справи не
вбачається, судом не встановлено та позивачем не доведено дотримання вказаних
вимог.

Зважаючи на вищевикладене
колегія  не вбачає підстав для скасування
оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115, 1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Луганського апеляційного
господарського суду  від 03.07.2007 у
справі №6/204пд  залишити без змін, а
касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 -без задоволення.

Головуючий, суддя                                                                                                В.Овечкін

Судді:
Є. Чернов

В.
Цвігун