ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2007 р.
№ 2-13/6664.1-2006(2-5/6664-2006)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Дерепи В.І.

суддів                                                           Мележик Н.І.
Стратієнко Л.В.

з участю представників:
позивача:
відповідача:
3-їх осіб:

Павленко О.М.
Гончаров О.В.
не з’явились

розглянувши  у     відкритому              судовому засіданні  касаційну  скаргу
Фонду майна Автономної Республіки Крим

на рішення

та постанову
господарського суду Автономної Республіки Крим від 25 січня 2007 р.
Севастопольського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2007 р.

у справі
№ 2-13/6664.1-2006

за позовом
Фонду майна Автономної Республіки Крим

до

3-і особи:
спільного українсько-російського підприємства у формі акціонерного товариства закритого типу “Джемієт”
відкрите акціонерне товариство "Біопрепарат",
акціонерне товариство "Шаркон –Інко"

про
визнання недійсними установчих документів та скасування державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2006 р. Фонд майна Автономної Республіки Крим (далі –Фонд) звернувся в суд з позовом до спільного українсько-російського підприємства у формі акціонерного товариства закритого типу “Джемієт” (далі –товариство) про визнання недійсними установчих документів та державної реєстрації останнього, посилаючись на те, що установчі документи не відповідають вимогам ст. 154 ЦК України, ст. ст. 80, 81, 87 ГК України, ст. ст. 24, 38, 40-43 Закону України “про господарські товариства”.

Ухвалою господарського суду від 27.11.2006 р. до участі у справі як 3-іх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору було залучено ВАТ "Біопрепарат" та АТ "Шаркон –Інко" (а.с.145,т.1).

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від25.01.2007 р. (суддя –Жукова А.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 26.04.2007 р. (головуючий –Антонова І.В., судді –Котлярова О.Л., Ткаченко М.І.) в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

В порушення вказаної норми закону при новому розгляді справи судом не було витребувано та досліджено установчий договір відповідача, який позивач просив визнати недійсним, а тому висновок суду щодо відповідності цього документу вимогам закону є передчасним.

Також учасники товариства - відкрите акціонерне товариство "Біопрепарат" та акціонерне товариство "Шаркон –Інко" в порушення правил ч.3 ст. 21 ГПК України були залучені до участі у справі третіми особами, хоча вони мають відповідати за позовом у частині вимог про визнання недійсним установчого договору.

Крім того, неможливо погодитись з висновком суду про недоцільність залучення до участі у справі особи, яка здійснила державну реєстрацію відповідача –Ялтинського міськвиконкому на тій підставі, що судом не встановлено порушень у процедурі реєстрації та невідповідності установчих документів відповідача нормативним актам, оскільки встановлювати цей факт суд зобов’язаний при розгляді справи за участю особи, що має відповідати в частині позовних вимог щодо скасування державної реєстрації відповідача.

Наведене свідчить про невиконання судом першої інстанції вказівок, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 05.10.2006 р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що спільне українсько-російське підприємство у формі акціонерного товариства закритого типу "Джемієт" створене відповідно до ст. 6 Угоди між Україною і Російською Федерацією "Про взаємне визнання прав і регулювання відносин власності від 15.01.1993 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 22.06.1993 р. № 3313-ХІІ, законів України "Про підприємства в Українській РСР" від 27.03.1991 р., "Про господарські товариства" від 19.09.1991 р., "Про іноземні інвестиції" від 13.03.1992 р.; законність державної реєстрації підприємства перевірена та підтверджена виконкомом Ялтинської міської ради, що підтверджується його листом від 21.10.1993 р.; Фонд майна АРК відповідно до ч.2 ст. 110 ЦК, Положення про Фонд майна АРК не має права на звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсною державної реєстрації, а, крім того, позивач не вказав які саме установчі документи відповідача він просить визнати недійсними.

Проте, такі висновки суду не грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, спільне українсько-російське підприємство у формі акціонерного товариства закритого типу "Джемієт" було створено 29.01.1993 р.

Його учасниками стали державний концерн "Біопрепарат" (м. Москва") і акціонерне товариство "Шаркон –Інко" (м.Донецьк").

Статут акціонерного товариства був зареєстрований рішенням виконавчого комітету Ялтинської міської ради від 29.01.1993 р. № 35.

Метою створення акціонерного товариства відповідно до ст.2 Статуту  є завершення будівництва санаторного комплексу концерну  і створення на його базі бізнес-центру з готелем.

Державний концерн "Біопрепарат" створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів СРСР від 04.04.1991 р. № 171  і був правонаступником Головного управління "Біопрепарат" при Міністерстві медичної і мікробіологічної промисловості СРСР.

27.08.1993 р. державний концерн "Біопрепарат" передав як статутний внесок до статутного фонду відповідача об’єкт незвершеного будівництва –санаторний комплекс на 500 місць в м.Ялта, що знаходився на балансі його структурного підрозділу –Дирекції підприємства, що будується, санаторію у м. Ялта Головного управління "Біопрепарат" при Міністерстві медичної і мікробіологічної промисловості СРСР.

Проте, така передача суперечила ст. 1 Закону України від 10.09.1991 р. "Про підприємства, установи та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України", якою було встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об’єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а тому державний концерн "Біопрепарат" не мав права розпоряджатись спірним майном.

Аналогічна норма міститься і в ст.1 Угоди між Україною і Російською Федерацією "Про взаємне визнання прав і регулювання відносин власності від 15.01.1993 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 22.06.1993 р., а статтею 4 її врегульовано питання щодо власності на об’єкти соціальної сфери та встановлено, що  Сторони взаємно визнають, що об'єкти соціальної сфери, які знаходяться на їх території (або відповідні долі участі в цих об'єктах) - санаторії, санаторії-профілакторії, будинки та бази відпочинку, пансіонати, готелі і кемпінги, туристичні бази, дитячі оздоровчі заклади, будівництво яких здійснювалось за рахунок коштів республіканського бюджету іншої Сторони, а також коштів підприємств та організацій республіканського та колишнього союзного підпорядкування, розташованих на території іншої Сторони, є власністю цієї Сторони.

В даному випадку санаторій знаходиться на території України.

Крім того, зазначаючи, що спільне українсько-російське підприємство у формі акціонерного товариства закритого типу “Джемієт” створено відповідно до ст. 6 вказаної Угоди, суд не звернув уваги на те, що ст.8 Угоди передбачено, що Сторони домовилися, що об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на їх території і фінансувалися раніше органами колишнього Союзу РСР, за рішенням Сторони місцезнаходження об'єкта можуть передаватися в дольову і спільну власність Сторони місцезнаходження об'єкта та іншої Сторони, їх юридичних осіб, які взяли на себе зобов'язання в завершенні робіт із створенням на базі майна цих об'єктів спільних підприємств. Рішення з даного питання приймається органами Сторін, уповноваженими розпоряджатись державним майном.

Зі сторони України таким органом є Фонд державного майна України.

Крім того, суд мав сам визначити відповідність реєстрації відповідача законодавству України, а не посилатись на те, що її законність перевірена виконкомом Ялтинської міської ради, що підтверджується його листом від 21.10.1993 р.

Висновок суду про те, що в силу ч.2 ст. 110 ЦК України Фонд майна АРК не має права звертатись з позовними вимогами про визнання недійсною державної реєстрації відповідача є помилковим, оскільки вказана норма регулює питання звернення до суду з вимогою про ліквідацію юридичної особи.

Господарським процесуальним законодавством не передбачена процесуальна форма уточнення позовних вимог.

У поясненнях до позовної заяви від 29.12.2006 р. за  № 04/3565 позивач зазначив про те, що просить визнати недійсними як установчий договір так і статут відповідача, а тому  посилання суду на те, що позивач не вказав які саме установчі документи відповідача він просить визнати недійсними, є безпідставними.

За таких обставин постановлені у справі судові рішення не можна визнати законними і обгрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, відповідно до вимог ст. 43 ГПК України ретельно з’ясувати характер і суть спірних правовідносин, адже фактично позивачем ставиться питання про незаконність володіння  відповідача державним майном, а згідно ст. 387 ЦК України (ст. 145 ЦК УРСР) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним, шляхом подачі віндикаційного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 25 січня 2007 р. та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 26 квітня 2007 р. у справі за № 2-13/6664.1-2006 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий                                                               В.І. Дерепа

Судді                                                                           Н.І. Мележик

Л.В. Стратієнко