ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2007 р.
№ 21/490

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- не з’явився,

відповідача
- не з’явився,

розглянувши у відкритому  судовому засіданні
касаційну скаргу

ТОВ “ІБК “Малахіт”

на  постанову
від 24.01.2007  Київського апеляційного
господарського   суду

у справі
№21/490

за   позовом
ВАТ “Промтехмонтаж-2”

до
ТОВ “ІБК “Малахіт”

про
стягнення 54038 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням  господарського  суду м.Києва від 01.11.2006 (суддя  Шевченко Е.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського  суду від 24.01.2007 (судді: Зеленін В.О., Рєпіна Л.О., Синиця О.Ф.) позов задоволено  у зв’язку з обґрунтованістю позовних   вимог.

ТОВ “ІБК “Малахіт” в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неврахування судами ст.627 та ч.4 ст.879 Цивільного кодексу України, згідно якої  оплата робіт проводиться після прийняття замовником збудованого об’єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін. Зокрема, скаржник вказує на те, що на момент прийняття судами рішень об’єкт (павільйон) не прийнятий в експлуатацію державною комісією і, як наслідок, строк сплати для відповідача згідно п.4.3 договору №31/08 від 31.08.2005 ще не настав.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та  постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд  до господарського суду  м.Києва з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про задоволення позову апеляційний господарський суд виходив з того, що:

16.11.2005 року сторонами були підписані довідка про вартість виконаних підрядних робіт та акт приймання виконаних підрядних робіт, які засвідчили виконання позивачем робіт за договором субпідряду №31/08 від 31.08.2005 у повному обсязі загальною вартістю 335524,80 грн.

Згідно п.п.2, 5.2 договору вартість проведення робіт по договору становить 325550 грн., а додаткові роботи, які виконані субпідрядником (позивачем) без узгодження з підрядником (відповідачем), а також роботи, які виконані з відхиленням від затвердженого проекту, не оплачуються, в зв’язку з чим у відповідача виникає зобов’язання сплатити саме зазначену в договорі вартість робіт -  325550 грн.

Відповідач належним чином не виконує покладені на нього договором обов’язки, оскільки сплатив лише 271512 грн., тобто залишок боргу становить 54038 грн.

Апеляційний суд не прийняв до уваги посилання відповідача на п.4.3 договору, який за висновками суду суперечить умовам п.3.5 даного договору, де зазначено, що терміном закінчення робіт по цьому договору вважається день підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт. Твердження відповідача про те, що термін сплати не настав, визнано судом безпідставними.

Однак, колегія  не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою ті обставини, що відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.2 ч.1 ст.530 ЦК України зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно п.4.3 укладеного між сторонами договору субпідряду  №31/08 від 31.08.2005 кінцеві розрахунки здійснюються після виконання і приймання всіх передбачених договором робіт (здачі об’єкта в дію) в обумовлений строк, протягом 5 банківських днів після підписання акта прийняття об’єкта в експлуатацію. Тобто сторони передбачили настання зобов’язання відповідача по оплаті робіт в повному обсязі під відкладальною умовою, а саме після підписання акта державної приймальної комісії про прийняття об’єкта в експлуатацію.

Судами помилково не застосовано до спірних підрядних правовідносин норму ч.4 ст.879 Цивільного кодексу України, згідно якої  оплата робіт проводиться після прийняття замовником збудованого об’єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін. Вказане договірне застереження і знайшло своє відображення в п.4.3 договору субпідряду  №31/08 від 31.08.2005, що не суперечить вимогам цивільного законодавства.

Відхиляючи посилання відповідача на п.4.3 договору субпідряду  №31/08 від 31.08.2005 з тих мотивів, що цей пункт договору суперечить іншим умовам договору (п.3.5 тощо), суд передчасно надав правову оцінку вказаному пункту на предмет його відповідності чинному законодавству, оскільки положення п.4.3 в частині терміну остаточних розрахунків сторонами договору не змінено, не оспорено та не визнано недійсним у встановленому порядку.

Водночас суди зовсім не досліджували питання наявності чи відсутності прийняття збудованого об’єкта в експлуатацію в установленому порядку та обумовленого цим настання обов’язку відповідача повністю сплатити зазначену в договорі вартість робіт, що свідчить про неповне з’ясування обставин справи та є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанції  всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на викладене, касаційна інстанція на підставі ч.2                                ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ “ІБК “Малахіт” задовольнити частково.

Рішення господарського суду м.Києва від 01.11.2006 та постанову  Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2007 у справі №21/490 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду  м.Києва.

Головуючий, суддя                                                                                              В.Овечкін

Судді:                                                                                                            Є. Чернов

В. Цвігун