ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.08.07 р.                                                                               Справа № 44/291пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою Артемівської міської ради Донецької області (представник Мазуріка В.В., довіреність 01/10-1953 від 05.10.06 року) до товариства з обмеженою відповідальністю „Кнауф Гіпс Донбас” (представник Попков Д.О., довіреність 5252 від 25.07.06 року), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Ради з питань спеціальних економічних зон та спеціального режиму інвестиційної діяльності в Донецькій області (секретар Капустін М.В., довіреність від 22.08.07 року) про зміну Типового договору (контракту) б/н на реалізацію інвестиційного проекту „Модернізація та створення нових виробництв на ЗАТ „Деконський гіпс” на території пріоритетного розвитку, в спеціальній (вільній) економічній зоні від 26.12.03 року, шляхом викладення змісту пункту 2 у наступній редакції: „Під час реалізації Інвестиційного проекту Інвестор сплачує всі податки, мито, збори та обов’язкові платежі на загальних підставах (режимі) відповідно до діючого законодавства”,  -

ВСТАНОВИВ:

Артемівська міська рада Донецької області (далі – Рада) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Кнауф Гіпс Донбас” (далі – Товариство) про зміну Типового договору (контракт) б/н на реалізацію інвестиційного проекту „Модернізація та створення нових виробництв на ЗАТ „Деконський гіпс” на території пріоритетного розвитку, в спеціальній (вільній) економічній зоні від 26.12.03 року (далі – Контракт), шляхом викладення  зміст пункту 2 у наступній редакції: „Під час реалізації Інвестиційного проекту Інвестор сплачує всі податки, мито, збори та обов’язкові платежі на загальних підставах (режимі) відповідно до діючого законодавства”.

Позовні вимоги Ради ґрунтуються на тому, що Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” та деяких інших законодавчих актів України” (далі – Закон № 2505) із Закону України „Про спеціальні економічні зони та спеціальний режим інвестиційної діяльності в Донецькій області” (далі – Закон № 356)  були вилучені положення, що запроваджували пільгові умови інвесторам. На думку Позивача, у зв’язку із згаданими змінами у законодавстві укладений між Радою та Товариством Контракт не відповідає існуючому законодавству та потребує внесення відповідних змін у вигляді скасування неіснуючих зараз інвестиційних пільг Відповідача та запровадження відносно Товариства загального режиму сплати податків, мита, зборів та інших обов’язкових платежів.

Оскільки пропозиція Ради в порядку статті 188 ГК України, пункту 16 Контракту про внесення змін до його змісту шляхом укладання відповідної додаткової угоди Товариством була відхилена, Рада змушена була  звернутися до господарського суду  із заявленим позовом, мотивуючи це положеннями статті 3, частини 4 статті 188, статті 415 ГК України, статті 11 та пунктом 1 статті 12 ГПК України. При цьому правовою підставою для задоволення позовним вимог Рада вважає приписи статті 652 ЦК України, яка передбачає можливість зміни договору у судовому порядку у разі істотної зміни обставин.

Радою також зазначено на необхідності залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Ради з питань спеціальних економічних зон та спеціального режиму інвестиційної діяльності в Донецькій області (далі – Установа) з огляду на те, що інвестиційні пільги Товариства, які мають бути скасовані  шляхом зміни Контракту згідно цього позову, також встановлені і Свідоцтвом про схвалення інвестиційного проекту, видача і скасування якого належить до відання Установи.

Представник Ради у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсягу.

Представник Товариства у відзиві письмово повідомив про невизнання позовних вимог у повному обсязі, посилаючись при цьому на неправильне розуміння Радою наслідків прийняття Закону № 2505, які не можуть розцінюватися як припинення (скасування) суб’єктивного та правомірно набутого права ТОВ „Кнауф Гіпс Донбас”  на пільги, а відтак – бути підставою для запровадження відповідних змін до  Контракту.

На обґрунтування своєї позиції Відповідач посилався на приписи статей 8, 22, 58 Конституції України, позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005, статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.50 року, ратифікованої Законом України від 17.07.97 року, та практику його застосування Європейським судом з прав людини, якає джерелом права для національних судів згідно статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, а також –  на статтю 4 ратифікованої Законом України № 93/94-ВР від 11.10.94 року Угоди між Україною та Федеративною Республікою Німеччина про сприяння здійсненню та взаємний захист інвестицій, застосування якої зумовлено статусом Товариства як корпоративного підприємства з іноземними інвестиціями у розумінні статей 63 та 116 ГК України.

Крім того, Товариством також зазначено про неспроможність застосування Радою положень статті 652 ЦК України як правової підстави заявлених позовних вимог, зважаючи на відсутність істотної зміни обставин як такої, оскільки, на думку Відповідача, положення Закону № 2505 не зачіпає його прав, та відсутності у будь-якому разі втрат у заявника позову внаслідок таких змін, що унеможливлює порушення балансу майнових інтересів не на його користь.

З наведених підстав Товариство просило суд залишити п.2 Контракту у його існуючий редакції, як такої, що  повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а саме:

„Під час реалізації інвестиційного проекту Інвестору відповідно до законодавства надаються такі пільги:

ь          звільнення на 5 років починаючи з дати першого оформлення вантажної митної декларації від обкладання ввізним митом сировини, матеріалів, предметів, устаткування та обладнання (крім підакцизних товарів) та звільнення від обкладання податком на додану вартість устаткування та обладнання під час їх ввезення в України;

ь          звільнення від оподаткування прибутку на три роки, починаючи з моменту отримання першого прибутку, який одержано від реалізації інвестиційного проекту;

ь          оподаткування прибутку в наступні три роки за ставкою 50 відсотків від діючої ставки оподаткування;

ь          оподаткування дивідендів, що сплачуються інвесторам суб’єктом підприємницької діяльності, який реалізує інвестиційний проект, за ставкою 10 відсотків”.

Представник Товариства у судовому засіданні підтримав власні заперечення, зазначивши також на відсутність адекватної компенсації відповідачеві інвестиційних пільг після набування чинності Закону № 2505.

Установа, залучена за клопотанням позивача до участі у справі в якості третьої особи без самостійний вимог на предмет спору зазначила, що зміни, які внесені 31.03.05 року до Закону № 356 – мали своїм наслідком скасування раніше наданих Товариству податкових пільг, через що згідно загальної теорії права, має застосовуватися більш пізній нормативний акт.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Ради не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту статей 3 та 5 Закону № 356, Установа та Рада є органами управління територією пріоритетного розвитку міста Артемівськ, до якого, згідно адміністративно-територіального розподілу, входить також і місто Соледар. Спеціальний режим інвестиційної діяльності на території пріоритетного розвитку міста Артемівськ встановлений на строк 30 років.

Протокольним рішенням засідання Установи № 9 від 26.12.03 року, в межах повноважень, визначених статтею 7 Закону № 356, вирішено схвалити інвестиційний проект „Модернізація існуючого та створення нових виробництв ЗАТ „Деконський гіпс” на суму 36,32 млн.грн., надати завдання товариству з обмеженою відповідальністю „Кнауф Гіпс Київ” створити нового суб’єкта господарювання – Товариство, а голові Ради – укласти з Товариством Контракт.

26.12.03 року Установою видано свідоцтво № 47/1-2003 про схвалення інвестиційного проекту, за змістом якого за Товариством визнається право на пільгових умовах ввозити з-за кордону на протязі п’яти років обладнання, устаткування, сировину, матеріали, предмети для здійснення проекту, а також після отримання першого прибутку від інвестиційної діяльності, не сплачувати податок на прибуток перші три роки, та сплачувати його за ставкою 50% від діючої ставки наступні три роки. Вказане свідоцтво згідно статті 9 Закону № 356 є правовою підставою для укладення Контракту та інших необхідних для здійснення інвестиційної діяльності правочинів – договорів оренди приміщень, землі тощо.

26.12.03 року між Радою та Товариством на підставі свідоцтва про схвалення інвестиційного проекту № 47/1-2003, згідно з пунктом 10 Порядку розгляду і схвалення інвестиційних проектів, що реалізуються у спеціальних економічних зонах та на територіях пріоритетного розвитку в Донецькій області, затвердженого Постановою КМУ від 18.06.99 року № 1065, був укладений Контракт.

Дослідивши Контракт, з якого виникли взаємні господарсько-правові у розумінні статей 3, 415 ГК України зобов’язання Ради та Товариства, суд дійшов висновку, що за своїм змістом та своєю правовою природою згадана угода є складним  господарським договором, що регулює зустрічні відносини сторін в галузі модернізації та фінансового оздоровлення виробництва „Деконський гіпс”, освоєння нових напрямків виробництва, імпортування та експортування товарів, робіт та послуг, збільшення кількості робочих місць тощо, а також специфічної процедури оподаткування та сплати митних платежів з метою реалізації затвердженого інвестиційного проекту.

Додатковими угодами №№ 1, 2 до Контракту, укладеними відповідно до протокольних рішень Установи № 10 від 12.08.04 року та № 38 від 23.12.04 року, сторони уточнили строки реалізації інвестиційного проекту в частини освоєння виробництва гіпсокартонних плит, а також – об’єми та строки відрахувань до бюджету.

Таким чином, в силу статті 4 ЦК УРСР, Закону № 356, згідно Контракту з урахуванням додаткових угод, Товариство зобов’язалося на власний ризик та за власні кошти забезпечити реалізацію вищевказаного інвестиційного проекту, а Рада натомість зобов’язалася утворити умови для реалізації інвестиційного проекту строком до 31.12.12 року.

Пункт 2 Контракту передбачає для Товариства наступні пільги, якими останнє мало право користуватися під час реалізації інвестиційного проекту:

ь          звільнення на 5 років починаючи з дати першого оформлення вантажної митної декларації від обкладання ввізним митом сировини, матеріалів, предметів, устаткування та обладнання (крім підакцизних товарів) та звільнення від обкладання податком на додану вартість устаткування та обладнання під час їх ввезення в України;

ь          звільнення від оподаткування прибутку на три роки, починаючи з моменту отримання першого прибутку, який одержано від реалізації інвестиційного проекту;

ь          оподаткування прибутку в наступні три роки за ставкою 50 відсотків від діючої ставки оподаткування;

ь          оподаткування дивідендів, що сплачуються інвесторам суб’єктом підприємницької діяльності, який реалізує інвестиційний проект, за ставкою 10 відсотків.

Надання таких пільг було передбачено чинною на момент укладання Контракту редакцією статті 14 Закону № 356.

Згідно із абзацу 3 пункту 9 Порядку розгляду і схвалення інвестиційних проектів, що реалізуються у спеціальних економічних зонах та на територіях пріоритетного розвитку в Донецькій області, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.99 року № 1065, вказані пільги застосовуються після укладання інвестором відповідного контракту.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що факт укладання Контракту свідчить про здобуття Товариством суб’єктивного права на пільги, визначені  пунктом 2 Контракту.

У зв’язку зі змінами у тексті Закону № 356, запровадженими Законом № 2505, який набрав чинності 31.03.05 року – у день оприлюднення його змісту в газеті „Урядовий кур’єр” № 58-59 за 2005 рік, які (зміни) полягали у виключенні статей 11-14, що здійснювали регулювання наступних правовідносин: плати за використання природних ресурсів на територіях спеціальних економічних зон; порядку ввезення товарів та інших предметів на території спеціальних економічних зон „Донецьк” та „Азов” та вивезення товарів та інших предметів з цих територій; особливості оподаткування та валютного регулювання в спеціальних економічних зона „Донецьк” та „Азов”; спеціального режиму інвестиційної діяльності на територіях пріоритетного розвитку, - позивач Рада дійшла висновку про невідповідність Контракту в частині встановлення пільг умовам Закону № 356, чинна редакція якого вже не містить положень, на підставі яких такі пільги були надані. За таких умов, відхилення пропозиції Товариством про укладання додаткової угоди, спрямованої на приведення умов Контракту в частини пільг у відповідність із діючим законодавством, тобто – відмову від розповсюдження загального режими оподаткування та сплати мита і інших обов’язкових платежів – позивач вважає протиправною, а існуючу у зв’язку із цим  ситуацію такою, що несумісна із приписами частини 2 статті 19 Конституції України.

Отже, предметом доказування для Ради та предметом спростування для Товариства у цій справі є те, що наслідком вилучення Законом № 2505 певних положень Закону № 356 є припинення пільг Товариства, передбачених пунктом 2 Контракту, що на думку позивача створює підстави для застосування статті 652 ЦК України задля внесення змін у Контракт у судовому порядку.

Системно оцінивши у сукупності норми права, що регулюють спірні правовідносини, дослідивши обставини та факти досліджуваної справи, суд вважає правову позицію Ради щодо необхідності внесення змін до Контракту у зв’язку із скасуванням окремих положень Закону № 356 – юридично неспроможною.

Дійсно, в основу позиції Ради покладено висновок про те, що приписи Закону № 2505 про скасування положень Закону № 356, якими зокрема передбачалося надання інвестиційних пільг Товариству, мають розповсюджуватися (приписи) і на Товариство. Однак, цей висновок суд вважає хибним з огляду на таке.

За змістом статті 91  ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов’язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (на кшталт права на життя, на відпочинок, на страйк). Вказане також опосередковано витікає і з частини 4 пункту 3 рішення Конституційного суду України № 1-рп/99 від 09.02.99 року, у зв’язку із чим суд вважає за можливе застосування у цій справі норм Основного закону, які стосуються гарантій існуючих прав та дії нормативних актів у часі.

Відповідно до статті 8 Конституції України її норми мають вищу юридичну силу та є нормами прямої дії.

Так, згідно частини 2 статті 22 Конституції України при прийнятті нових або внесенні змін до діючих  законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. У розумінні абзацу 6 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України  від 11.10.05 року № 8-рп/2005, звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей особи, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права, а  звуження обсягу прав і свобод – це зменшення кола суб’єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У світлі викладеного, тлумачення Радою факту вилучення Законом № 2505 окремих положень Закону № 356 як такого, що свідчить про скасуванні інвестиційних пільг Товариства – має кваліфікуватися як звуження змісту існуючих прав Товариства до їх повного анулювання, що є неприйнятним з огляду на наведені положення Конституції України.

Суд також бере до уваги й те, що чинні норми Закону № 2505 та Закону № 356 не містять жодних посилань на те, що з внесенням відповідних змін до Закону №  356 Товариство втрачає право на визначені пунктом 2 Контракту пільги, а неможливість надання таких пільг на підставі існуючої редакції Закону № 356 в силу статті 58 Конституції України, що встановлює заборону за загальним правилом зворотної сили у часі нормативних актів, не може слугувати підставою для невілювання правомірно набутих прав Товариства.

Неправомірність оцінки Позивачем наслідків скасування Законом № 2505 окремих положень Закону № 356 в контексті розглядуваного спору вбачається також із положень міжнародного права.

Зокрема, статтею 4 ЦК УРСР та статтею 11 ЦК України визначено, що рівними за юридичним значенням підставами для виникнення цивільних прав та обов’язків є договір (правочин) та акт цивільного законодавства.

Нормами статті 9 Конституції України, частини 3 статті 4 ГПК України та статті 19 Закону України „Про міжнародні договори України” – встановлено загальнообов’язкове правило стосовно того, що міжнародні договори України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства, причому у разі наявності колізії між нормами міжнародного договору та нормами національного законодавства правовий пріоритет у застосуванні мають саме правила міжнародних договорів.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.01.50 року, ратифікованої відповідним Законом України від 17.07.97 року, встановлено непорушність права особи мирно володіти своїм майном.

Пільги, отримані Товариством у зв’язку із реалізацією інвестиційного проекту, правовою підставою для користування якими на цей час є Контракт, за своїм юридичним змістом становлять право на отримання майна, оскільки дозволяють заощаджувати Відповідачеві грошові кошти. В свою чергу, згідно із пунктом 38 Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Полтораченко проти України” від 18.01.05 року вбачається, що існує усталена практика конвенційних органів щодо включення до поняття майно у сенсі статті 1 Першого протоколу також і вимог, на підставі яких особа може стверджувати, що вона має законні сподівання на фактичне користування правом власності.

В силу статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права для національних судів, що зумовлює висновок про те, що законні сподівання Товариства на користування грошовими коштами, які мають бути заощадженими протягом здійснення інвестиційної діяльності у зв’язку із набутими на законних підставах пільгами, кваліфікуються як майно, та регламентується нормами, що запроваджують механізми його захисту.

У світлі викладеного, суд погоджується із доречністю застосування до розглядуваного спору позиції Європейського суду з прав людини, на яку посилається Товариство, що міститься в пункті 46 Рішення від 29.06.04 року у справі „Жовнер проти України”. Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 1 Першого Протоколу містить три чіткі положення: перше, яке міститься у першому абзаці першого пункту та має загальний характер, проголошує принцип поваги до права власності; друге, яке міститься у другому абзаці того ж пункту, передбачає можливість позбавлення права власності та встановлює умови для нього; третє, яке міститься у другому пункті, визнає за державами повноваження регулювати користування майном відповідно до загальних інтересів. Причому, мова не йде про правила, які не мають зв’язку між собою. Друге та третє положення стосуються конкретних випадків посягання на право власності, таким чином, вони повинні тлумачитися у світлі принципу, зазначеного у першому положенні.

Отже, норми міжнародного права, застосування яких має пріоритет перед положеннями нормативно правових актів України, встановлює умови, лише одночасна наявність яких може свідчити про спроможність Закону № 2505 припинити права Товариств на інвестиційні пільги: відповідність такого припинення інтересам суспільства, запровадження припинення на умовах закону або загальних принципах міжнародного права.

Враховуючи, що згідно статті 2 Закону № 356 запровадження спеціального режиму інвестиційної діяльності, який передбачає надання відповідних пільг, зумовлено, насамперед, створенням умов для подолання несприятливих соціально-економічні умови на відповідній території, існування пільг безпосередньо пов’язане із забезпеченням можливості збільшення кількості робочих місць, модернізації виробництва та запровадження нових технологій тощо, що у повній мірі відповідає загальним інтересам у розумінні, визначеному статтею 6 Закону України „Про основи національної безпеки України” та абзацом 2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 08.04.99 року № 3-рп/99, оскільки безпосередньо впливає на можливість реалізації конституційного права на труд, а відтак – і на гідний життєвий рівень на відповідній території, забезпечення конкурентоспроможності, збереження та зміцнення технічного потенціалу, раціональне використання природних ресурсів тощо.

Водночас, Закон  № 2505 за своїм змістом  не встановлює механізму та жодних умов скасування пільг – цей нормативний акт змінює лише зміст іншого закону, не визначаючи при цьому наслідків для вже існуючих прав Товариства.

Суд також зауважує на неможливості віднесення факту скасування певних положень Закону № 356 до належних підстав для припинення можливості Товариства заощаджувати грошові кошти у зв’язку із користуванням інвестиційними пільгами і у світлі загальних принців міжнародного права з питань позбавлення майна, пов’язаного з інвестиційної діяльністю.

Як правомірно зазначено Відповідачем, зважаючи на частку Фірми „Кнауф Інтернаціональ ГмбХ” (юридична особа за законодавством ФРН) у статутному капіталі Товариства, останнє є корпоративним підприємством з іноземними інвестиціями у розумінні статей 63 та 116 ГК України. Як вказано Товариством та виходячи з наявного в матеріалах справи інвестиційного проекту „Модернізація існуючого та створення нових виробництв ЗАТ „Деконський гіпс”, можливість здійснення таких інвестицій була постановлена у залежність від можливості забезпечення пільг, існування яких є наслідком інвестиційної діяльності. Очевидно, що дотримання гарантій, наданих Україною відповідачу як інвестору, істотним чином впливає на економічну ефективність його господарської діяльності для засновників (отримання дивідендів та збільшення ринкової вартості корпоративних прав), і в тому числі – для  домінуючої юридичної особи за законодавством ФРН. Цей висновок узгоджується із положеннями статті 7 Закону України „Про інвестиційну діяльність”, згідно із якими власністю інвестора є і результати інвестування, що зумовлює можливість застосування спеціальних положень домовленостей, досягнутих між Україною та ФРН в цій сфері.

Так, статтею 4 ратифікованої Законом України  № 193/94-ВР від 11.10.94 року Угоди між Україною та Федеративною Республікою Німеччина про сприяння здійсненню і взаємний захист інвестицій – встановлено, що інвестиції відповідних осіб однієї Сторони на території іншої Сторони користуються повним захистом і повною безпекою, а їх вилучення, націоналізація або інші аналогічні за наслідками заходи можливі лише в суспільних інтересах та за умов справедливою компенсації, здійснюваної невідкладно після вжиття відповідних заходів.

З огляду на попередні висновку суду про відповідність існування інвестиційних пільг Товариства загальним (суспільним) інтересам зважаючи на причини запровадження таких пільг на певній території, та відсутності не тільки факту справедливої компенсації, але й встановлення нормативного порядку його здійснення, суд дійшов висновку про відсутність необхідних умов, передбачених статтею 1 Першого  протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, для можливості кваліфікації факту скасування окремих положень Закону № 356 приписами Закону № 2505 як такого, що має наслідком припинення інвестиційних пільг Товариства, передбачених діючою редакцією пункту 2 Контракту.

Отже, оскільки є всі підстави стверджувати, що Закон № 2505 не припинив шляхом вилучення окремих статей із Закону № 356 прав Товариства на користування інвестиційними пільгами, факт його прийняття не може бути кваліфікований як істотна зміна обставин у розумінні статті 652 ЦК України у правовідносинах позивача та відповідача за Контрактом, бо взагалі не є зміною обставин для його сторін.

Відсутність правових підстав для скасування пільг Товариства, викладених в пункті 2 Контракту, унеможливлює задоволення позовних вимог про внесення змін до Контракту, які опосередковують таке скасування.

Таким чином, причиною виникнення спору є протиправна спроба Ради запровадити нові умови Контракту, прийняття яких суперечить Конституції України, нормам міжнародних договорів та безпосередньо не випливає із змісту чинного законодавства України, яка (спроба) зумовлена помилковою оцінкою наслідків прийняття Закону № 2505 для існуючих суб’єктивних прав Товариства, пов’язаних із реалізацією інвестиційного проекту.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу покладаються судом на Раду.

На підставі означених норм міжнародного та національного матеріального права, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 15, 22, 24, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Артемівської міської ради Донецької області до товариства з обмеженою відповідальністю „Кнауф Гіпс Донбас” про зміну Типового договору (контракту) б/н на реалізацію інвестиційного проекту „Модернізація та створення нових виробництв на ЗАТ „Деконський гіпс” на території пріоритетного розвитку, в спеціальній (вільній) економічній зоні від 26.12.03 року, шляхом викладення змісту пункту 2 у наступній редакції: „Під час реалізації Інвестиційного проекту Інвестор сплачує всі податки, мито, збори та обов’язкові платежі на загальних підставах (режимі) відповідно до діючого законодавства”.

Залишити пункт 2 Типового договору (контракту) б/н на реалізацію інвестиційного проекту „Модернізація та створення нових виробництв на ЗАТ „Деконський гіпс” на території пріоритетного розвитку, в спеціальній (вільній) економічній зоні від 26.12.03 року у його існуючий редакції, як такої, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме:

„Під час реалізації інвестиційного проекту Інвестору відповідно до законодавства надаються такі пільги:

ь          звільнення на 5 років починаючи з дати першого оформлення вантажної митної декларації від обкладання ввізним митом сировини, матеріалів, предметів, устаткування та обладнання (крім підакцизних товарів) та звільнення від обкладання податком на додану вартість устаткування та обладнання під час їх ввезення в України;

ь          звільнення від оподаткування прибутку на три роки, починаючи з моменту отримання першого прибутку, який одержано від реалізації інвестиційного проекту;

ь          оподаткування прибутку в наступні три роки за ставкою 50 відсотків від діючої ставки оподаткування;

ь          оподаткування дивідендів, що сплачуються інвесторам суб’єктом підприємницької діяльності, який реалізує інвестиційний проект, за ставкою 10 відсотків”.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення підписаний суддею 22.08.07 року.

Суддя