ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2007 р.
№ 3/571

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Муравйова О.В.

суддів:
Полянського А.Г.

Фролової Г.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Комунального підприємства “Міська друкарня Києво-Святошинського району”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду
від 13.03.2007р.

у справі
№ 3/571

господарського суду
міста Києва

за позовом
Комунального підприємства “Міська друкарня Києво-Святошинського району”

до

1.          Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області
2.          Товариства з обмеженою відповідальністю “Видавничий дім “Святошин”

про
визнання договору оренди та акту прийому-передачі від 25.12.2003р. недійсним

за участю представників

- позивача:
Подпалова М.Г. (довіреність №52/5 від 11.06.2007р.)

- відповідача 1:
- відповідача 2:

не з'явився,
не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2006р. (суддя Хілінська В.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Андрієнка В.В., суддів Малетича М.М., Студенця В.І.) у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору оренди комунального майна від 25.12.2003 відмовлено повністю. В частині визнання недійсним акту приймання-передачі від 25.12.2003 провадження у справі припинено. Постановлено повернути Комунальному підприємству “Міська друкарня Києво-Святошинського”  з Державного бюджету України 85 грн. державного мита перерахованого платівжним дорученням №243 від 01.11.2006. Платіжне доручення №243 від 01.11.2006 залишити в матеріалах справи Господарського суду міста Києва№3/571.

В своїй касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення, прийняти нове рішення у справі, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст.48, 153 Цивільного кодексу УРСР, ст.136 Господарського Кодексу України, ст.ст.6,37,48 Закону України “Про власність”, ст.ст.7,9,10,13 Закону України "Про оренду державного майна", ст.49 Закону України "Про власність", ч.1 ст.110-10 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідачі не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Представник відповідача 2 заявив клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги посилаючись на хворобу представника.

З врахуванням вимог ст.ст.77, 1115, 1117 ГПК України та тієї обставини, що неявка в судове засідання учасників судового процесу не перешкоджає перегляду справи в суді касаційної інстанції, клопотання відхилено.

У зв’язку з виходом судді Фролової Г.М. з відпустки, справа № 3/571 розглядається колегією суддів у постійному складі, утвореному розпорядженням від 25.08.2005 року № 02-20/13 Заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А. Й., у складі: головуючий –Муравйов О. В., судді Полянський А. Г., Фролова Г. М.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно статті 108 Господарського процесуального кодексу України       Вищий  господарський  суд  України  переглядає  за  касаційною   скаргою (поданням)    рішення    місцевого    господарського    суду    та    постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз’яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Судові рішення цим вимогам не відповідають.

Так, рішенням п’ятнадцятої сесії Київської обласної ради ХХІІІ скликання від 25.01.2001р. № 266-15-XXIII “Про управління об’єктами майна спільної власності територіальних громад області” (пункт 4.4.) міську друкарню Києво-Святошинського району було передано до спільної комунальної власності територіальних громад Києво-Святошинського району Київської області у складі об”єктів згідно з додатком 14, а саме: будівлі і споруди, балансовою вартістю 177,5 тис. грн., машини і обладнання, балансовою вартістю 41,6 тис. грн. та транспортні засоби, балансовою вартістю 7,4 тис. грн., а разом балансовою вартістю 226,5 тис. грн., а рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області ХІV сесії ХХІІІ скликання від 03.04.2001р. “Про прийняття у спільну комунальну власність територіальних громад Києво-Святошинського району Міської друкарні Києво-Святошинського району” був прийнятий у спільну комунальну власність територіальних громад Києво-Святошинського району та переданий в управління Києво-Святошинської райдержадміністрації майновий комплекс Міської друкарні Києво-Святошинського району.

Згідно розпорядження голови Києво-Святошинської райдержадміністрації №218 від 28.04.2001р. Державне підприємство “Міська друкарня Києво-Святошинського району” було реорганізовано шляхом перетворення у Комунальне підприємство “Міська друкарня Києво-Святошинського району”, яке у відповідності до п. 1.1. його Статуту, зареєстрованого Києво-Святошинською райдержадміністрацією Київської області 28.04.2001р., реєстраційний № 1470, є правонаступником всіх прав і обов’язків Державного підприємства “Міська друкарня Києво-Святошинського району”.

Згідно п.п. 8.З. і 8.4. Статуту КП “Міська друкарня Києво-Святошинського району”, до складу майна цієї друкарні входить майновий комплекс балансовою вартістю 226 500 грн., який складається з будівель і споруд, машин і обладнання, транспортних засобів, як це і передбачено додатком 14 до вказаного рішення п’ятнадцятої сесії Київської обласної ради XXIII скликання № 266-15-ХХПІ від 25.01.2001р. Цей майновий комплекс, відповідно до п. 6.1. Статуту, є спільною комунальною власністю територіальних громад Києво-Святошинського району і закріплюється за друкарнею на праві повного господарського відання. Власник здійснює свої повноваження через представницькі і виконавчі органи в межах їх компетенції відповідно до Закону “Про місцеве самоврядування в Україні”. Функції управління друкарнею від імені власника здійснює Києво-Святошинська райдержадміністрація Київської області. Інше майно, набуте друкарнею в результаті її господарської діяльності, є власністю друкарні.

Рішенням IX сесії Києво-Святошинської районної ради Київської області XXIV скликання від 18.12.2003р. № 142-9 “Про здачу в оренду майнового комплексу міської друкарні Києво-Святошинського району ТОВ “Видавничий дім “Святошин” майновий комплекс міської друкарні Києво-Святошинського району було вирішено здати у довгострокову оренду ТОВ “Видавничий дім “Святошин” і доручено районній державній адміністрації скласти договір оренди між райдержадміністрацією та трудовим колективом ТОВ “Видавничий дім “Святошин”.  На підставі вказаного рішення між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією і ТОВ “Видавничий дім “Святошин” 25.12.2003р., і було укладено договір оренди комунального майна (надалі –Договір), відповідно до п. 1.1. якого перша передала, а друге прийняло у строкове платне володіння та користування цілісний майновий комплекс КП Міської друкарні Києво-Святошинського району вартістю 187 533,12 грн. (станом на 01.10.2003р.), який знаходиться за адресою: місто Київ, вул.Львівська, 72, з метою виробництва поліграфічної продукції, на підставі якого, того ж числа, між Відповідачами і було складено відповідний акт прийому –передачі цього майна.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходили з того, що згідно, п.19 ч.1 ст.43 Закону “Про місцеве самоврядування в Україні”, до виключної компетенції районної ради відноситься вирішення питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об’єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад, і перебувають в управлінні районних рад.

Також, суди вважали, що у відповідності з ч.5 ст.60 Закону “Про місцеве самоврядування в Україні”, органи місцевого самоврядування здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону правомочності щодо володіння, користування і розпорядження об’єктами права комунальної власності, в тому числі виконують всі майнові операції, можуть передавати об’єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх у оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження.

З огляду на таке, апеляційний суд дійшов висновку, що вказане вище рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області “Про здачу в оренду майнового комплексу міської друкарні Києво-Святошинського району ТОВ “Видавничий дім “Святошин” № 142-9 від 18.12.2003р., яке було підставою для укладання оспорюваного договору оренди комунального майна від 25.12.2003р., було прийняте уповноваженим на те органом управління (місцевого самоврядування) в межах його компетенції.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками попередніх судових інстанцій з огляду на таке.

Господарський процесуальний кодекс України  передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, але рішення господарського суду  зі спору може вплинути на права та обов’язки цієї особи щодо однієї із сторін (ст.27 ГПК). Така третя особа виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини.

Норми цього інституту покликані захистити права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, але знаходяться із однією зі сторін процесу у таких відносинах, які можуть змінитись у результаті винесеного рішення.

У суді першої інстанції із заявою про вступ до участі у справі було заявлено Виробничо-комерційним підприємством “СТ- Друк” (а.с 53 т.1) та Приватне підприємство “Тампо –Друк” (а.с.66 т.1) з якими позивач, згідно доданих суду документів ( а.с. 55-61 т.1) та ( а.с.67-72 т.1) уклав договори оренди відповідно 03.01.2002р. та 02.08.2002р. окремих приміщень цілісного майнового комплексу міської друкарні Києво-Святошинського району.

За змістом ст.27 ГПК треті особи без самостійних вимог на предмет спору. можуть вступити у справу до ухвалення рішення судом, тобто у суді першої інстанції.

Колегія суддів, з огляду на зазначене вважає, що судами безпідставно було залишено поза увагою інтереси ВКП “СТ –Друк” та ПП “Тампо –Друк”, оскільки договори оренди укладені між ними та позивачем по –перше були укладені раніше оспорюваного договору, і, по - друге, були чинними на той  момент.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Вказаною нормою також визначено, що оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Однак судами не перевірено чи мав відповідач 1 реальну можливість, укладаючи спірний договір, на момент його укладення виконати взяті на себе зобов’язання за цим договором, оскільки фактично частина майна із цілісного майнового комплексу перебувала в оренді, і, відповідно, судами не перевірено чи мав позивач реальну можливість користуватись майном, зазначеним у спірному договорі, і чи могли у зв’язку з цим у позивача і інших сторін виникнути обов’язки щодо інших правомочностей щодо цілісного майнового комплексу.

Судами не перевірено хто фактично користувався майном, вказаним у спірному договорі на час його укладення і дії, тобто не виконано.

Згідно частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не посилалися на відповідні обставини.

Відповідно до вимог п.3 ч.1  ст.84 цього кодексу обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно п.7 ч.2 ст.105 вказаного кодексу, в постанові.

Наведені порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права як такі, що призвели до прийняття неправильних судових рішень у справі та не можуть бути усунені касаційною інстанцією в силу положень ч.2 ст. 1115, та ст. 1117 ГПК України, є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до статей 85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою присутнього представника позивача  оголошена  вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства “Міська друкарня Києво-Святошинського району” задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2006 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2007 року у справі №3/571 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                 О.В. Муравйов

С у д д і                                                                                    А.Г. Полянський

Г.М. Фролова