ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2007 р.
№ 15/05-06-61

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача
- не з'явився,

відповідача
третьої особи
- не з'явився,
- не з'явився,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

Кілійської райдержадміністрації

на постанову
від 11.04.2006 Одеського апеляційного господарського суду

у справі
№15/05-06-61

за  позовом
Кілійської райдержадміністрації

до
(третя особа
ПП "Полісток"
- Кілійська міська рада)

про
припинення юридичної особи

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 09.02.2006 (суддя Петров В.С.) позов задоволено у зв'язку з обгрунтованістю позовних вимог.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду  від 11.04.2006 (судді: Таценко Н.Б., Сидоренко М.В., Мишкіна М.А.) рішення скасовано та на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України припинено провадження у справі у зв'язку з непідвідомчістю даного публічно-правового спору господарським судам.

Кілійська райдержадміністрація в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, первісне рішення залишити без змін, посилаючись на порушення та неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а  оскаржувана  постанова  та рішення від 09.02.2006 - скасуванню з передачею справи до господарського суду Одеської області для здійснення її розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України з наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з обставин правомірного звернення позивача з позовними вимогами по ч.2 ст.110 ЦК України, ст.3 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ст.16, п.6 ч.1 ст.46 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" та доведеності порушення відповідачем вимог Законів України "Про захист населенні від інфекційних хвороб", "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2004 рік", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". При цьому суд керувався нормами Господарського процесуального кодексу України, хоча позовна заява Кілійської райдержадміністрації не містила посилань на цей Кодекс.

Як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції провадження у справі припинено на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України з тих мотивів, що даний публічно-правовий спір за зверненням суб'єкта владних повноважень повинен розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи оскаржувану постанову суд апеляційної інстанції також керувався нормами Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що з 1 вересня 2005 року вже набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України, і при прийнятті рішення та постанови суди не врахували наступне.

Відповідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи  (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють  підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі –підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися державні та інші органи, громадяни, що не є суб’єктами підприємницької діяльності.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначена підвідомчість справ господарським судам.

Виходячи з положень пунктів 1, 7, 9 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб’єкт владних повноважень - орган державної  влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою).

Таким чином, у контексті зазначених норм Кодексу, справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між суб'єктами суспільних відносин стосовно їх прав і обов'язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений здійснювати управлінські чи контрольні функції щодо іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Компетенція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ визначена ст.ст.17,50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, згідно з п.4 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом. Таку ж відсильну норму містить і п.5 ч.4 ст.50 КАС України. Право органів, що здійснюють державну реєстрацію (до яких відноситься позивач), на пред'явлення до судів вимог про  ліквідацію юридичних осіб прямо передбачено пунктом 1 частини 2 ст.110 ЦК України, що кореспондується з вимогами п.4 ч.1 ст.17 та п.5 ч.4 ст.50 КАС України. В даному випадку, Кілійська райдержадміністрація, подавши на підставі ч.2 ст.110 ЦК України та ст.247 ГК України позов про застосування до підприємства-порушника адміністративно-господарської санкції у вигляді скасування державної реєстрації цього суб'єкта та його ліквідації, реалізувала свої визначені чинним законодавством функції суб’єкта владних повноважень.

Таким чином, позивач, який є місцевим органом державної виконавчої влади, виступає у даних правовідносинах не як суб’єкт господарської діяльності, а як суб’єкт владних повноважень, що у відповідності із підпунктом 4 пункту 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, має право звертатись з адміністративними позовами у випадках, встановлених законом.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведене вказує на те, що даний спір розглянуто за правилами Господарського процесуального кодексу України без встановлення належної юрисдикції.

Касаційна інстанція враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду рішень у справах, помилково розглянутих судами першої та апеляційної інстанцій в порядку господарського судочинства (постанова ВСУ від 27.02.2007 у справі №44/38-06).

Публічно-правовий характер спору у справі №15/05-06-61 підтверджується також ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.07.2007 про відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі, чим спростовуються твердження позивача про зворотне.

Розгляд справи у невірно обраній процесуальній судовій процедурі може істотно вплинути на обсяг прав і обов’язків учасників процесу на будь-яких його стадіях.

З огляду на викладене касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 Господарського процесуального кодексу України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи надати позивачу можливість уточнити  позовні вимоги та процесуальні підстави їх пред’явлення.

Враховуючи наведене, оскаржувана постанова та рішення від 09.02.2006 підлягають скасуванню, а справа –направленню до господарського суду Одеської області для здійснення її розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кілійської райдержадміністрації задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 09.02.2006 та постанову Одеського апеляційного господарського суду  11.04.2006 у справі №15/05-06-61 скасувати з передачею справи до господарського суду Одеської області для здійснення її розгляду  за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий, суддя                                                                                                                                 В.Овечкін

Судді:                                                                                                                                                Є.Чернов

В.Цвігун