СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17.08.07                                                                                 Справа № 2/320н-ад.

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Відкритого акціонерного товариства “Луганськмлин”, м. Луганськ

до Луганської обласної державної адміністрації, м. Луганськ

про скасування розпорядження

за участю представників сторін:

від позивача –Чекалюк Л.О. - юрисконсульт, дов. № 02-07/24-62 від 20.03.07,

від відповідача –Мухін М.М., гол. юрисконсульт, дов. № 21 від 09.07.07.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про визнання розпорядження голови облдержадміністрації №381 від 09.07.03 “Про тимчасове державне регулювання цін на окремі види продовольчих товарів”, що не відповідає Постанові КМУ від  25.12.96 № 1548 та зобов‘язання відповідача скасувати розпорядження.

Відповідач, Луганська облдержадміністрація (далі –ОДА) проти позову заперечує та вважає його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Розпорядженням голови ОДА № 381 від 09.07.03р. було прийнято відповідно до постанови КМУ від 25.12.96р. № 1548 Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів), згідно з яким місцевим держадміністраціям було надане право тимчасово регулювати (встановлювати) граничні торгівельні надбавки на зерно, борошно, хліб і хлібобулочні вироби, макаронні вироби, крупи, цукор, яловичину, ковбаси варені, молоко, сир, масло вершкове та олію (абз. 29 п. 12 додатку).

Після втрати постанови КМУ від 24.07.03р. № 1150 на підставі п. 40 постанови КМУ від 31.08.05р. № 832 Про визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України пункт 12 постанови КМУ від 25.12.96р. залишився чинним, оскільки постановою КМУ від 15.10.04р. № 1359 Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.96р. № 1548 цей пункт був викладений в новій редакції, згідно з якою облдержадміністрації регулюють (встановлюють) граничні торгівельні надбавки до оптової ціни виробника (митної вартості) на борошно, хліб і хлібобулочні вироби, макаронні вироби, крупи, цукор, яловичину, свинину і м’ясо птиці, ковбаси варені, молоко, сир, масло тваринне та олію.

Крім того, відповідач наполягає на застосуванні строку звернення до адміністративного суду, встановленого ст. 99 КАС України.

В обгрунтування позову позивач виклав наступне.

В період з 26.10.06р. по 30.11.06р. Державною інспекцією з контролю за цінами в луганській області проведена перевірка позивача з питання порядку формування, встановлення та застосування оптово-відпускних цін на борошно усіх ґатунків.

В результаті перевірки встановлена реалізація борошна пшеничного вищого, першого, другого ґатунків та крупи манної за оптово-відпускними цінами, сформованими із застосуванням рівня рентабельності понад установлений граничний розмір у 5 відсотків (борошно) та 10 відсотків (крупа манна).

Це є порушенням розпоряджень Голови ОДА № 381 від 09.07.03р. Про тимчасове державне регулювання цін на окремі види продовольчих товарів зі змінами, внесеними розпорядженням Голови ОДА № 577 від 19.09.03р.

За результатами перевірки Інспекцією було прийняте рішення № 1 від 09.01.07р. про порушення вищеназваних розпоряджень Голови ОДА і стягнення з позивача суми економічних санкцій у розмірі 98312,73 грн.

Позивач вважає, що його інтереси порушені прийнятим Інспекцією рішенням, в якому є посилання на порушення розпорядження Голови ОДА, яке, на думку позивача, не відповідає чинному законодавству і тому підлягає скасуванню.

Оцінивши доводи позивача і надані докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Суть спірних правовідносин за цією справою зводиться до питань чи правомірно відповідач прийняв спірне розпорядження, чи відповідає воно чинному законодавству.

Відповідно до роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р.  N 02-5/35 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів зі змінами станом на 04.07.2005 підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Згідно ст. 6 Закону України «Про ціни та ціноутворення»в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи.

Державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення:

-          державних фіксованих цін (тарифів);

-          граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від державних фіксованих цін і тарифів (ст. 8 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ціни та ціноутворення»державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).

У підтвердження порушення прав та законних інтересів ВАТ «Луганськмлин»позивач посилається на прийняття 09.01.200г Державною інспекцією з контролю за цінами в Луганській області рішення про застосування до позивача фінансових санкцій за порушення вимог розпорядження №1 при реалізації борошна пшеничного вищого, першого, другого ґатунків та крупи манної.

Проте, твердження позивача про порушення його прав у зв’язку з незаконністю розпорядження № 381 не відповідають дійсності з наступного.

Зі змісту розпорядження № 381 воно прийнято відповідно до ст. 8 Закону України «Про ціни і ціноутворення» та з метою стримування надмірного зростання цін на окремі види продовольчих товарів.

Вирішуючи цей спір, суд виходив також з аналізу положень Закону України «Про ціни і ціноутворення»та Постанови № 1548, пункт 12 якої Постановою №1150 доповнено абзацом 29 стосовно повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій на регулювання (встановлення) граничних торговельних надбавок на зерно, борошно, хліб і хлібобулочні вироби, макаронні вироби, крупи, цукор, яловичину, ковбаси варені, молоко, сир, масло вершкове та олію.

Посилання позивача на те, що Постанова №1150 втратила чинність на підставі п. 40 постанови Кабінету Міністрів України  від 31.08.2005 N 832 не може бути прийнято до уваги, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 15.10.2004 N 1359 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 р. N 1548»пункт 12 Постанови №1548 викладений у новій редакції, згідно з якою Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації регулюють (встановлюють) граничні торговельні надбавки до оптової ціни виробника (митної вартості) на борошно, хліб і хлібобулочні вироби, макаронні вироби, крупи, цукор, яловичину, свинину і м'ясо птиці, ковбаси варені, молоко, сир, масло тваринне та олію».

Відповідно до абз 9 п. 12 додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.96 № 1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)»(в редакції, яка діє на даний час) обласні державні адміністрації  регулюють (встановлюють) граничні торговельні надбавки до оптової ціни виробника (митної вартості) на борошно, хліб і хлібобулочні вироби, макаронні вироби, крупи, цукор, яловичину, свинину і м'ясо птиці, ковбаси варені, молоко, сир, масло тваринне та олію.

Оспорюваним розпорядженням відповідача від 09.07.2003 № 381 встановлено граничні розміри торгівельних і постачальницько-збутових надбавок до ціни виробника (митної вартості) на окремі види продовольчих товарів, в тому числі і на борошно та крупи.

Підстав для визнання недійсним розпорядження № 381 та постанови, що оскаржується, не вбачається.

Суд погоджується з доводами відповідача, що позивач пропустив річний строк для звернення до суду, оскільки відповідно до п. 2 ст. 99 для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1.У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 21.08.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                              А.Г.Ворожцов