СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Луцьк, пр. Волі, 54 а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"07" червня 2007 р.

Справа № 02/33-92А.

від
07.06.2007р.
справа № 02/33-92А

Господарський
суд Волинської області у складі: судді Костюк С.В.,

при
секретарі судового засідання Сур'як О.Г.

за
участю представників сторін:

від
позивача   : Кузьменко О.О., довіреність
№ 4212/10-207 від 22.03.2007р., Зінчук В.Л., довіреність № 7400/10-207 від
17.05.2007р.

від
відповідачів: 1) Бутько Г.І., директор; Полякова О.В., головний бухгалтер

2) ОСОБА_1,
підприємець

Розглянув
справу

за
позовом Державної податкової адміністрації у Волинській області

до:
1) Приватної фірми «Індустрія-2»;

2) Приватного підприємця ОСОБА_1

про
визнання угоди недійсною

Відповідно
до п. 6 розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, спір розглядається за нормами КАС
України.

В
судовому засіданні сторонам роз'яснено права та обов'язки, передбачені
ст.ст.49, 50 КАС України. Заяви про відвід судді відповідно до ст.27 КАС
України та про здійснення технічної фіксації судового процесу не поступило.

Суть
спору: ДПА у Волинській області звернулася з адміністративним позовом про
визнання недійсними усних угод між Приватним підприємцем ОСОБА_1 та Приватною
фірмою "Індустрія-2" оформлених накладними та податковими накладними
НОМЕР_1 від 13.04.2005р., НОМЕР_2 від 26.04.2005р., НОМЕР_3 від 12.05.2005р.,
НОМЕР_4 від 21.07.2005р., НОМЕР_5 від 02.08.2005р. на загальну суму
13783,98грн. та застосування наслідків визнання господарського зобов'язання
недійсним передбачених ст. 208 ГК України у вигляді стягнення з ПП
"Індустрія-2" в дохід держави 13783,98грн. вартості отриманих ТМУ та
з Підприємця ОСОБА_1 13783,98грн. коштів отриманих від ПФ
"Індустрія-2".

Обгрунтовуючи заявлену вимогу позивач
зазначає,  що усні угоди сторонами
повністю виконані, однак проведені з порушенням вимог чинного законодавства, а
тому підлягають визнанню недійсними. Підставами для цього є визнання недійсними
в установленому порядку установчих документів ПП ОСОБА_1 по справі №6/82-11.
При правовому обґрунтуванні заявленої вимоги посилається на п.п.7.2.4 Закону
України "Про податок на додану вартість", ст.ст. 207,208
Господарського процесуального кодексу України, Постанову Пленуму Верховного
Суду України від 28.04.1978р. №3 "Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними".

Відповідач - Приватна фірма
"Індустрія-2" в наданому суду поясненні від 07.05.2007р. вимоги
позивача відхиляє, вказуючи, що при укладенні угод з ПП ОСОБА_1 фірмою не було
допущено жодного порушення вимог чинного законодавства, видаткові та податкові
накладні відповідають вимогам Законів України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", "Про податок на додану
вартість", зі сторони фірми починаючи з 1998 року не допущено жодного
порушення термінів сплати податків та несвоєчасного надання податкової звітності,
ТМЦ отримані від ПП ОСОБА_1 реалізовані діючими підприємствами міста та
області, податкові зобов'язання по даних господарських операціях включені в
податкові декларації.

Відповідач - ПП ОСОБА_1 в судовому
засіданні вказав, що зареєструвався як суб'єкт підприємницької діяльності на
прохання сусідки, однак підприємницькою діяльністю ніколи  не займався та доручення від свого імені не
видавав. Водночас, ним  було видано
доручення на розпорядження  коштами, що
надходили на його рахунок відкритий в банку, ніякої винагороди від осіб, що
займались від його імені підприємницькою діяльністю не отримував.

З представлених позивачем матеріалів
вбачається наступне.

ДПА у Волинській області проведена
планова документальна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань
дотримання підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового та іншого законодавства за
період з 31.01.2005р. по 31.12.2005р., по результатах якої складено акт
НОМЕР_6.

При перевірці встановлено, що ПП
ОСОБА_1 по усних угодах купівлі-продажу оформлених видатковими та податковими
накладними в період з квітня по серпень 2005 року було поставлено ПФ
"Індустрія-2" товарно-матеріальних цінностей на загальну суму
13783,98грн., в т.ч. ПДВ в сумі 2297,33грн., розрахунки за товар проведено
повністю в безготівковій формі через банківські рахунки, тобто господарські
зобов'язання між сторонами виконані повністю.

Постановою Господарського суду
Волинської області від 26.09.2006р. по справі №6/82-11, яка є чинною на момент
розгляду справи, визнано недійсними установчі документи ПП ОСОБА_1, а саме
свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, серія НОМЕР_7
від 31.01.2005р. та скасовано свідоцтво платника податку на додану вартість від
07.07.2005р. НОМЕР_8 з моменту їх державної реєстрації. Анулювання реєстрації
платника ПДВ проведено податковою інспекцією 17.01.2007 року , акт НОМЕР_9. В
Постанові господарського суду від 26.09.2006року вказано, що господарські
операції від імені підприємця ОСОБА_1 здійснювали невстановлені особи, які
подавали до податкових органів підроблені податкові накладні з нульовим
значенням.

Згідно пояснення підприємця ОСОБА_1,
наданого в судовому засіданні, він зареєструвався підприємцем на прохання
сусідки, підприємницькою діяльністю не займався і повноважень на це нікому не
давав, ним було надано доручення на зняття коштів в банку, які надходили на
його рахунок, ніякої винагороди від цього не отримував.

Предметом спору по даній справі є
усні угоди оформлені видатковими та податковими накладними в квітні-липні 2005
року на суму 13783,98грн. між ПП ОСОБА_1 та ПФ "Індустрія-2".

Заслухавши представників сторін та
дослідивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи судову практику
Верховного Суду України по даній категорії спорів, господарський суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.207
Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає
вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча
б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними
умовами для визнання угоди недійсною відповідно до ч.1 ст.207 ГК України є її
укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та
наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків
за даною угодою.

У
відповідності із ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох
сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за
рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання
зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все
одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування
одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею
повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Пленум
Верховного Суду України в п.6 Постанови № 3 від 28.04.1978р. “Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними” роз'яснив, що до таких угод
належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від
оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або
чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо. Умисел юридичної особи
-сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала
(уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала повноваження на
момент її підписання.

Як вбачається з матеріалів справи, як
підставу для визнання недійсними усних угод, оформлених накладними та
податковими накладними між ПП ОСОБА_1 та ПФ «Індустрія-2» в період з квітня по
серпень 2005р., позивач зазначає визнання недійсними в судовому порядку
установчих документів ПП ОСОБА_1, що послужило підставою для скасування
платника податку на додану вартість з моменту внесення в реєстр платників ПДВ.
Дана обставина підтверджується Постановою господарського суду Волинської
області від 26.09.2006р. по справі № 6/82-11.

Водночас, з доказів поданих сторонами
вбачається, що на момент виписки накладних та податкових накладних ПП ОСОБА_1
мав свідоцтво платника ПДВ, його підприємницька діяльність в установленому
законом порядку не була припинена.

Згідно п.3 ст.46 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців"
фізична особа позбавляється статуту підприємця з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця.

Пунктом 9.8 ст.9 Закону України
"Про податок на додану вартість" передбачено, що реєстрація  платника ПДВ діє до дати її анулювання, а як
слідує з матеріалів справи, свідоцтво платника ПДВ підприємця ОСОБА_1 було
анульовано актом від 17.01.2007р.

Водночас,
як слідує з Постанови Верховного суду України від 26.09.2006р. положення статей
207 та 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який
вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
водночас, суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203,
ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом
не вимагається.

Санкції,
встановлені ч.1 ст.208 ГК України, не можуть застосовуватись за сам факт
несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін
договору. За таких обставин порушенням є несплата податків, а не вчинення
правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч.1 ст.208 Кодексу,
необхідним є наявність умислу на укладання угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину
з метою приховання ухилення від сплати податків.

Частиною
1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило
відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна
може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом.

Оскільки
санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням
суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності,
то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як
такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції
можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Враховуючи те, що в силу п.1 ст.71
КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, однак позивач не довів
належними доказами обґрунтованість своїх вимог, його твердження в частині
наявності умислу посадової особи, що діяла від імені підприємця ОСОБА_1, не
доведено належними доказами, оскільки в представлених матеріалах зазначається,
що від імені підприємця діяли невстановлені особи, а тому суд відмовляє в
задоволенні адміністративного позову.

Керуючись нормами Цивільного та
Господарського Кодексів України, Законами України "Про податок на додану
вартість", "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", ст.ст.69,71,79,86,158-160 КАС України, господарський суд -

п
о с т а н о в и в :

В позові відмовити.

Відповідно
до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо таку заяву не було подано.

На
постанову в 10-денний строк з дня виготовлення її повного тексту може бути
подано заяву про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може бути подана в 10-денний строк без
попереднього подання заяви.

Суддя
С.В.Костюк

Дата
виготовлення повного тексту

постанови
12.06.2007р.

Суддя