ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"19" липня 2007 р.                                                           Справа № 11/287-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Чернявського В.В. при секретарі Борхаленко О.А. за участю представників сторін:

від позивача: Постернак Є.І.- держ. подат. інсп., пост. дов. № 1204/9/10-026 від 09.02.2007р.

від  відповідача-1:Захарова Д.С.- уповн., дов. б/н від 16.07.21007р.

від відповідача-2: не з'явився

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державної податкової інспекції у м.Херсоні, м. Херсон

до до відповідача-1: Закритого акціонерного товариства "Южмормонтаж", м.Херсон

до відповідача-2: Приватного малого підприємства "Сантехнік", м. Херсон

про   визнання господарських зобов'язань недійсними та стягнення коштів

Провадження у справі відкрито за позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору підряду № 9 від 01.09.2004р. Ці вимоги позивачем поєднано з вимогами про застосування наслідків недійсності господарського зобов’язання, в редакції заяви про уточнення вимог від 19.07.2007р., поданої в судовому засіданні, позивач також просить стягнути з ПМП “Сантехнік” на користь ЗАТ “Южмормонтаж” 18207,60грн., а з ЗАТ “Южмормонтаж” в доход держави таку ж суму.

Позивач стверджує, що оспорювані господарські зобов’язання за угодою вчинені з метою, суперечною інтересам держави і суспільства - з метою приховування доходів від оподаткування особами, що діяли від імені ПМП “Сантехнік”, чиї установчі документи визнані недійсними за рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23.08.2006р. у справі № 2-1610/06 у зв’язку з встановленою судом реєстрацією цього суб’єкта господарювання на підставні особу.

Відповідач-1 позов не визнав, надав письмові заперечення проти позовних вимог, які зводяться до наступного.

Саме по собі визнання судом установчих документів певного суб’єкта недійсними не є підставою для того, щоб вважати недійсними угоди, укладені таким суб’єктом з іншими, до моменту виключення його з Єдиного державного реєстру (ЄДР). Станом на час вчинення господарських зобов’язань у 2004р. ПМП “Сантехнік” перебувало в ЄДРПОУ, не виключено з ЄДР станом на час вирішення спору. Дані про це підприємство, станом на час вчинення господарських зобов’язань для ЗАТ “Южмормонтаж”, вважаються достовірними на підставі ст.18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”.

Фактична відсутність ПМП “Сантехнік”, про яку стверджується за позовом, за оцінкою відповідача-1, унеможливлює застосування пропонованих позивачем наслідків недійсності угоди.

Відповідач-1 вказує, що оспорювані господарські зобов’язання підряду за природою не є суперечними інтересам держави і суспільства.

Відповідач-2 не проявив свого відношення до позовних вимог.

С у д     в с т а н о в и в:

За актом ДПІ у м. Херсоні № 3011/23-6/14122468 від 02.10.2006р. “Про результати виїзної планової документальної перевірки ЗАТ “Южмормонтаж” (код за ЄДР 14122468) дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2005р. по 30.06.2006р.” серед іншого встановлено наявність господарських відносин між ЗАТ “Южмормонтаж” та ПМП “Сантехнік” щодо підряду, який полягав у оздоблюванні фасаду будівлі “Южмормонтаж” мармуровою крихтою. Роботи вчинені ПМП “Сантехнік” на суму 18207,60грн., розрахунки здійснені шляхом перерахування коштів замовником - ЗАТ “Южмормонтаж” на користь ПМП “Сантехнік”

Відповідно до ст.207 Господарського кодексу (ГК) України господарське зобов'язання, яке вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, може бути за вимогу відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в однієї сторони усе одержане нею повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою стягується за рішенням суду в доход держави.

За оцінкою суду позивач не довів твердження про те, що оспорювана угода та господарські зобов'язання за нею вчинені з метою, суперечною інтересам держави і суспільства - з метою приховування доходів від оподаткування, що мав зробити у відповідності з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України ("Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення"...)

Ознаками недійсності господарських зобов'язань, що вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства є:

а) наміри сторін (сторони) порушити вимоги закону при переслідуванні мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;

б) наявність суб'єктивної сторони правопорушення в діях посадових осіб сторін (сторони) угоди;

в) фактичне порушення інтересів держави і суспільства (порушення нормативних актів, які визначають соціально - економічні основи держави і суспільства) в результаті реалізації таких угод.

Договір підряду за природою не є суперечним інтересам держави і суспільства. Очевидним є укладення оспорюваної угоди, виконання господарських зобов'язань за нею учасниками зі звичайною підприємницькою ціллю, належних доказів переслідування учасником чи учасниками угод мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, як доказів скоєння певною особою ухилення від оподаткування, яке (скоєння) було метою угоди, суду не наведено. Замовник за угодою переслідував мету набути роботи з оздоблення фасаду будівлі, підрядник переслідував мету одержання прибутку у зв'язку з виконанням робіт за підрядом, і одна й інша мета є реалізацією унормованих відносин підряду. Така мета не є підставою для визнання недійсними за ст.207 ГК України господарських зобов'язань в угоді.

На час укладення угоди, виконання оспорюваних господарських зобов'язань (2004р.) ПМП "Сантехнік" мало належний статус платника податків, платника податку на додану вартість - з  08.01.2004р.; лише 14.03.2006р. за актом № 41-15/3 ДПІ у м. Херсоні анулювала Свідоцтво про реєстрацію ПМП "Сантехнік" в якості платника податку на додану вартість.

Саме по собі визнання Дніпровським районним  судом м.Херсона 23.08.2006р. у справі № 2-1610/06 недійсними установчих документів ПМП "Сантехнік" та скасування (припинення) юридичної особи - ПМП "Сантехнік" не є достатньою підставою для визнання вчинених цим підприємством з іншими суб'єктами господарювання  юридично значимих  дій недійсними, оскільки кожен учасник відносин має нести відповідальність лише за наявності вини.

Станом на час виконання господарських зобов'язань ПМП "Сантехнік" перебувало в Єдиному державному реєстрі, має бути виключеним звідти на виконання судового рішення у вказаній  справі № 12-1610/06.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено змін.

У спорі, що розглядаються, для ЗАТ "Южмормонтаж" вважаються достовірними відомості щодо легітимності засновника і керівника ПМП "Сантехнік", стосовно участі ПМП "Сантехнік" в оспорюваних зобов'язаннях.

Положення ст.207 та ст.208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою  завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним,  і  визнання такого правочину недійсним  судом  не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні", можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У  разі  задоволення  позову  висновок  суду  про   нікчемність  правочину має міститись у мотивувальній,  а не  в резолютивній частині судового рішення.

Санкції нормативно передбачені за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим, за змістом ч.1 ст.208 ГК України застосування цих санкцій можливе в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч.1 ст.208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч.1 ст.208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

Частиною 1 ст. 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, нормативно передбачені до стягнення   за   рішенням   суду   в   доход   держави   за   порушення   правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

За цією ст.250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом 6 місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Поряд з тим, що позивачем не доведено порушення оспорюваними зобов'язаннями правил здійснення господарської діяльності, позов заявлено після сплину строку, зазначеного в ст.250 ГК України.

За позовними вимогами позивач пропонує застосувати наслідки недійсності зобов'язань за ст.208 ГК України як результат задоволення вимог про недійсність зобов'язань. Між тим, очевидна неможливість застосування наслідків пропонованої позивачем недійсності зобов'язань є ще однією причиною неможливості задоволення вимог про визнання недійсними зобов'язань.

На стадії розгляду справи цілком очевидною є неможливість отримання (повернення) ЗАТ "Южмормонтаж" від ПМП "Сантехнік" вартості робіт з оспорюваною угодою у зв'язку з відсутністю у ЗАТ "Южмормонтаж" як у суб'єкта підприємницької діяльності будь-яких адміністративних важелів, повноважень щодо розшуку осіб, які були фактичними представниками ПМП "Сантехнік" в оспорюваній угоді.

За таких обставин, у випадку задоволення вимог про недійсність зобов'язань, при формальному застосуванні ст.208 ГК України особа, яка не мала за викладення позову умислу за угодами на порушення інтересів держави і суспільства (такий умисел ЗАТ "Южмормонтаж" позивач не доводив) була б у відмінності від невстановленої особи, що діяла від імені ПМП "Сантехнік", і про умисел якої стверджує позивач, двічі покараною матеріальною відповідальністю: по-перше, з неї було б стягнуто до бюджету отримане за недісними зобов'язаннями майно; по-друге, ЗАТ "Южмормонтаж" реально ніколи б не отримало від невстановленого, незнайденого суб'єкта вартості робіт.

Заявленням позову орган влади спрощує і обмежує свої функції у відносинах за участю ПМП "Сантехнік", особа, яка фактично була засновником цього суб'єкта не розшукується, не притягується до відповідальності, ситуацію цей орган вважає вичерпаною шляхом ініціювання притягнення до відповідальності ЗАТ "Южмормонтаж", фактично переклавши на ЗАТ "Южмормонтаж" як відповідальність вказаної невстановленої особи, так і реалізацію можливостей розшуку цієї особи при бажаних позивачу наслідках недійсності зобов'язань.

Суд враховує, що засадами цивільного законодавства за ст.3 ЦК України є в тому числі і справедливість, добросовісність та розумність. Наведене формальне застосування законодавства щодо наслідків недійсності господарського зобов'язання цим засадам не відповідало б.

Судочинство має за мету захист  порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом. Таким чином, рішення суду, захищаючи інтереси одного суб'єкта, не може порушувати законних прав та інтересів інших господарюючих суб'єктів.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усів суб'єктів права власності і господарювання.

У справі позивачем не спростована добросовісність поведінки відповідача-2 при укладенні й виконанні оспорюваної угоди.

Застосування наслідків визнання угод недійсними, передбачених ст.208 ГК України, позбавило б відповідача права власності на придбане майно чи його вартість, що було б порушенням ст.41 Конституції України, яка гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як це зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися  на Конституції, а також чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У оцінюваних правовідносинах і при таких обставинах, що встановлені у спорі, формальне застосування ст.208 ГК України не відповідало б ст.41 Конституції України, ст.3 ЦК України.

Тому за відсутності правових підстав для застосування заявлених наслідків недійсності угоди за ст.208 ГК України, при заявлені вимог про недійсність і наслідки у сукупності, при наведенні серед підстав вимог ст.207 і ст.208 ГК України, відмова у застосуванні наслідків недійсності угоди спричинює і неможливість задоволення вимоги про визнання недійсними зобов'язань (недійсними зобов'язання визнаними бути не можуть без застосування наслідків недійсності в одному чи в різних провадженнях, скільки в ст.208 ГК України законодавцем вказано, що за рішенням суду "стягується" одержане за угодами, а не "може бути стягнуто"); пов'язаність вимог щодо недійсності угод і застосування наслідків є і пряма, і зворотня - неможливість визнання угоди недійсною спричиняє неможливість застосування наслідків недійсності угоди, неможливість застосування наслідків недійсності угоди приводить до неможливості задоволення вимоги про недійсність угоди, зобов'язання.

Викладене застосування судом норм права у цивільному спорі, що вирішується в межах адміністративного провадження, відповідає загальним засадам цивільного судочинства, в тому числі засадам справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені в ст.3 ЦК України.

Розуміючи формально не визнану прецедентність права на Україні, та все ж приймаючи до уваги:

а) що різна судова практика застосування одних і тих же нормативних актів у аналогічних справах є підставою за ст.237 Кодексу адміністративного судочинства України для перегляду Верховним Судом України постанов Вищого адміністративного суду України (така ж по суті процесуальна норма є і в господарському процесі);

б) прецедентною є практика Європейського суду з прав людини, а за ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права -

- суд обґрунтовано вважає, що застосування одних і тих же нормативних актів у аналогічних справах має бути однаковим - правильним. При цьому суд лише констатує, що розуміння у цій справі змісту нормативних актів щодо правової природи наслідків недійсності господарських зобов'язань, підстав такої специфічної відповідальності як визнання недійсними господарських зобов'язань, вчинених з метою, суперечною  інтересам держави і суспільства - з метою ухилення від оподаткування - співпадає з таким же їх застосуванням  при вирішенні аналогічних питань у Постанові Верховного Суду України від 26.09.2006р. за результатами розгляду касаційної скарги  ДПІ у м. Судаку у справі           за позовом ДПІ у м.Судаку до ПП "Колар" та ПП "Асторія" про визнання угоди недійсною та стягнення 109930936 грн. 68 коп.

Керуючись ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

У позові відмовити.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня  складення постанови у повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви на апеляційне оскарження, якщо такої заяви не буде подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження буде подано, але апеляційної скарги у визначений строк подано не буде, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                  В.В. Чернявський

У повному обсязі постанову

складено 20.07.2007р.