ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" травня 2007 р.
Справа № 14/1-45

17 год. 17 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання  Єднаку О.М.

Розглянув справу

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний завод "Добробут" вул. Поліська, 2, м. Тернопіль, 46001

до  Збаразької міжрайонної державної податкової інспекції вул. Б. Хмельницького, 1, м.Збараж, 47302

про  скасування податкових повідомлень-рішень №/0, №/0та №/0 від 27.11.2006р.

За участю представників сторін:

позивача: Авдєєнко В.В., довіреність;

відповідача: Стецько Н.Ю., довіреність № 807/10 від 07.02.07 р.;

прокурора: Свачій М.І.,  посвідчення   № 58  від 18.10.06 р.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний завод "Добробут" звернулося в господарський суд Тернопільської області з позовом до Збаразької міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень №/0, №/0 та №/0 від 27.11.06.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, представник позивача посилається на безпідставність донарахування податковим органом ТОВ "М'ясопереробний завод "Добробут" податку на додану вартість, податку на прибуток та податку з доходів фізичних осіб, вказуючи при цьому на відсутність з боку платника податків порушень норм законодавства, що регулює спірні правовідносини

У запереченнях на позов, та згідно з поясненням повноважного представника, відповідач позовні вимоги відхилив повністю, посилаючись на їхню безпідставність, зазначивши при цьому, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення винесені контролюючим органом в межах повноважень та у відповідності до чинного законодавства, з врахуванням фактичних обставин та досліджених в процесі перевірки документів.

Прокурор у судовому засіданні проти позову заперечує.

Учасникам судового процесу та прокурору роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно  ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України

За клопотанням представника відповідача проводилась технічна фіксація судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

За результатами проведеної позапланової невиїзної документальної перевірки щодо нарахування та сплати податку на прибуток та податку на додану вартість Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний завод "Добробут", ідентифікаційний код 31273596, посадовими особами контролюючого органу 16.11.2006р. складено акт за №994/23-01/31273596. Період діяльності платника податків, що охоплений перевіркою: з 01.01.2005 року по 30.09.2005 року.

За наслідками дослідження документів позивача, податковим органом зроблені, поряд з іншими, висновки про порушення товариством вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.1997р. №283/97 (надалі Закон про прибуток); недотримання ним положень Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97 (надалі Закон про ПДВ) та порушення Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003р. №889-IV (надалі Закон про доходи).

Зважаючи на наведені обставини, 27.11.2006р. контролюючим органом відповідно до 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та згідно з підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 наведеного нормативно-правового акту позивачу згідно з податковим повідомленням-рішенням №/0 визначено податкове зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 31855,5 грн. (в т.ч. 21237 грн. за основним платежем, 10618,5 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); податковим повідомленням-рішенням №/0 позивачу визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 26691 грн. (в т.ч. 17794 грн. за основним платежем, 8897 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями), а відповідно до податкового повідомлення - рішення №/0 податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 252056,85 грн. (в т.ч. 84018,95 за основним платежем, 168037,9 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Наведені правові акти індивідуальної дії оспорені товариством у судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

За даними акту перевірки, долучених до матеріалів справи учасниками спору письмових  доказів та пояснень представників сторін у судовому засіданні слідує, що у перевіреному періоді товариство з обмеженою відповідальністю провадило господарську діяльність, пов'язану із заготівлею та забоєм ВРХ, а відтак належало до категорії переробних підприємств, які користуються спеціальним режимом оподаткування податком на додану вартість згідно із п.11.21.ст.11 Закону про ПДВ.

Наведеною правовою нормою обумовлено, що до 1 січня 2004 року (згідно із Законом  України від 23.12.2004 р. № 2287-IV дію пункту 11.21 продовжено до 1 січня 2006 року) сума податку на додану вартість, що повинна сплачуватися до бюджету переробними підприємствами усіх форм власності за реалізовані ними м'ясо та м'ясопродукти, у повному обсязі спрямовується виключно для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко і м'ясо в живій вазі.

Порядок нарахування і використання зазначених коштів встановлюється Кабінетом Міністрів України

На виконанням вказаної норми, зазначеним вище уповноваженим органом  12.05.1999 року прийнято постанову № 805, якою затверджено Порядок нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко та м'ясо в живій вазі (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин, далі - Порядок).

Як слідує із акту перевірки підставою для донарахування позивачу податкових зобов'язань із податку на додану вартість слугувало недотримання останнім положень зазначених вище нормативно - правових актів, зокрема їхніх приписів щодо того, що право на виплату дотацій має тільки те переробне підприємство, яке здійснює закупівлю (придбання) м'яса в живій вазі у сільського господарських товаровиробників тільки власного їх виробництва (вирощування).

Погоджуючись із вказаним висновком суд констатує, що останній ґрунтується на нормах п.11.21 статті 11 Закону про ПДВ та кореспондується із пунктом 1 Порядку, яким визначено, що його дія не поширюється на операції з реалізації м'яса та м'ясопродуктів, виготовлених переробними підприємствами із імпортованої сировини та із сировини, закупленої не в живій вазі і не власного виробництва сільськогосподарського товаровиробника.

Порядком визначено, що під час приймання закуплених молока та м'яса в живій вазі від сільськогосподарських підприємств (господарств) переробні підприємства виписують квитанції за формами ПК-1 і ПК-3, а від особистих селянських господарств - за формами ПК-2 і ПК-За, у яких міститься: адреса сільськогосподарського товаровиробника, його прізвище, ім'я, по батькові, ідентифікаційний код, вага та вартість закупленої продукції за договірними цінами, суми дотацій, що належать сільськогосподарському товаровиробнику, тощо.

З матеріалів справи слідує, що на протязі спірного періоду заготівлю ВРХ в живій вазі у населення (особистих селянських господарствах) від імені та за рахунок підприємства проводили і приватні підприємці на підставі договорів доручень.

У позовній заяві та поясненнях повноважного представника у судовому засіданні товариство, посилаючись на дану обставину, вказує на те що у суб'єкта господарювання не було змоги перевірити відповідність даних, зазначених у приймальних квитанціях ПК-2 дійсним обставинам справи. В той же час, ТОВ зазначає, що до кожної закупівельної квитанції долучалась довідка відповідної сільської чи селищної  ради, якою і засвідчувався факт вирощування придбаної позивачем ВРХ саме сільськогосподарським товаровиробником на земельній ділянці, що призначена для ведення особистого селянського господарства чи обслуговування будинку.

В силу статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всупереч вказаної процесуальної норми позивачем до матеріалів справи не долучено жодної із довідок органу місцевого самоврядування по 45-ти особах, що перелічені в акті перевірки та відповідних реєстрах, копії яких наявні у справі (в тому числі наданих суду  супровідним листом від 06.04.07 р. № 2625/10) які б засвідчували факт вирощування придбаної позивачем ВРХ саме сільськогосподарським товаровиробником, який зазначений у відповідній приймальній квитанції. Не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи і твердження позивача про те, що наведені документи вилучені працівниками податкової міліції (лист СВ ПМ ДПА в Тернопільській області від 06.04.07 р. №1014/10/2609-06 в матеріалах справи).

Не надані позивачем докази вилучення вказаних довідок  і після ознайомлення його представника із наявними у справі протоколами виїмки, на відомості яких, як доказ вилучення відповідних довідок у суб'єкта підприємництва, посилається останній у своїй позовній заяві.

Натомість із наданих суду контролюючим органом документів  слідує, що  45 - ть фізичних осіб, які у приймальних квитанціях форми ПК-2 (копії у матеріалах справи) зазначені як сільськогосподарські товаровиробники не тільки не вирощували   придбану позивачем ВРХ на земельній ділянці, що призначена для ведення особистого селянського господарства чи обслуговування будинку, а взагалі за адресами зазначеними у приймальних квитанціях не проживали як на протязі обревізованого ДПІ періоду так і не зареєстровані у відповідних населених пунктах і на час видачі відповідних довідок (копії довідок сільських та селищних рад по 45 - ти фізичних особах у матеріалах справи).

Наведене в сукупності вказує на відсутність правових підстав для застосування товариством з обмеженою відповідальністю спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість згідно із п.11.21.ст.11 Закону про ПДВ та положеннями Порядку на підставі первинних документів, що оформлені по 45 - ти здавачах ВРХ,  які перелічені в додатку до акта перевірки та наведені у довідках органів місцевого самоврядування та реєстрах суб'єкта владних повноважень.

З точки зору оподаткування наведених вище операцій податком на прибуток, згідно із змістом, чинного на час виникнення спірних правовідносин пункту 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" необхідною умовою для віднесення витрат до складу валових є використання придбаних за рахунок цих витрат товарів (робіт, послуг) у господарській діяльності платника.

Конкретизуючи перелік витрат, які включаються до складу валових, законодавцем до їхнього числа, поряд із іншими,  віднесено (п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону про прибуток) суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем  продукції  (робіт,  послуг)  і  охороною  праці. Зазначені витрати відповідно до вимог Закону про прибуток мають бути підтверджені відповідними розрахунковими,  платіжними та іншими документами, документами ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення податкового обліку  (п.п. 5.3.9  ст. 5 цього ж Закону).

Зважаючи на встановлені вище обставини (відсутність 45 - ть фізичних осіб, які у приймальних квитанціях форми ПК-2 зазначені як сільськогосподарські товаровиробники за адресами зазначеними у приймальних квитанціях) державною податковою інспекцією обґрунтовано зазначено про документальне не підтвердження витрат нібито понесених товариством за результатами придбання ним  ВРХ у 2005 році на загальну суму 84948 грн. (без дотацій), а відтак підставно збільшено базу оподаткування по податку на прибуток та донараховано  товариству з обмеженою відповідальністю цього податку згідно із оспорюваним податковим повідомленням-рішенням №/0, як підставно визначено і податкове зобов'язання з податку на додану вартість згідно з правовим актом індивідуальної дії №/0 , що є предметом спору у даній справі.

Вказані висновки суду ґрунтується як на положеннях Законах України "Про податок на додану вартість", "Про оподаткування прибутку підприємств" та Порядку так і на приписах  Закону України  "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" статтею 4 якого передбачено, що одним із основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності являється превалювання сутності над формою, тобто  операції підлягають обліковуванню відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Крім того, проведеною контролюючим органом перевіркою встановлені порушення позивачем приписів Закону про доходи, які полягали у тому, що при закупівлі товариством з обмеженою відповідальністю продукції тваринництва у фізичних осіб, ним, як податковим агентом не утримувались суми податку з доходів у  фізичних осіб, що мають у власності земельні частки (паї).

При вирішенні спору у цій частині, суд враховує, що згідно із статтями 22 та 121 Земельного кодексу України земля сільськогосподарського призначення передається у власність та користування фізичним особам для ведення особистого селянського  господарства  у розмірі не більше 2,0 га (для ведення садівництва - не  більше  0,12  га,  для індивідуального дачного будівництва  -  не  більше  0,1 га) для виробництва,  переробки та споживання сільськогосподарської продукції з метою задоволення особистих потреб.

Діяльність, пов'язана з вирощуванням (виробленням) сільськогосподарської продукції на цих земельних ділянках, не є підприємницькою. При цьому фізичні особи - власники (користувачі) таких земельних ділянок мають право продавати  вирощену  на них сільськогосподарську продукцію як підприємствам-виробникам, заготівельним організаціям, так і кінцевим споживачам -  фізичним  особам, які згідно із Законом про доходи не є податковими агентами.

Підпункт 4.3.36 пункту 4.3 статті 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" надає пільги платникам податку - власникам сільськогосподарської продукції щодо доходів, одержаних ними від відчуження сільськогосподарської продукції (включаючи продукцію первинної переробки), вирощеної (виробленої) на земельних ділянках, наданих їм для ведення особистого селянського господарства, якщо їх розмір не було збільшено в результаті отриманої в натурі (на місцевості) земельної частки (паю): будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибних ділянках), ведення садівництва та індивідуального дачного будівництва.

Аналізуючи вказану правову норму суд прийшов до висновку, що лише у разі коли громадянину для ведення особистого селянського господарства надано згідно зі ст. 121 Земельного кодексу України до 2-х га землі та цей розмір збільшено в результаті отриманої в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), одержаної при розпаюванні колективних господарств, то якщо такий громадянин фактично використовує для вирощування (вироблення) сільськогосподарської продукції, яка їм реалізовується, належні йому земельні частки (паї), то права на застосування пільги, обумовленої п.п. 4.3.36 п.4.3 ст.4 Закону про доходи він не має.

У тому ж разі, якщо громадянин фактично використовує лише надані йому в межах Земельного кодексу землі, а належні йому земельні частки (паї) здаються ним в оренду або обслуговуються (не використовуються взагалі), то такий громадянин має право на пільгу, передбачену зазначеною вище статтею Закону.

При цьому слід зазначити, що аналогічна позиція з приводу спірних правовідносин,  неодноразово була викладена і Державною податковою адміністрацією України у листах, копії окремих із яких знаходяться в матеріалах справи.

З наведених підстав в сукупності, суд погоджується із доводами суб'єкта господарювання про те, що  саме лише збільшення земельних ділянок громадянам, в результаті отриманої в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), ще не свідчить про відсутність правових підстав для застосування пільги, передбаченої п.п. 4.3.36 п.4.3 ст.4 Закону про доходи.

В той же час, не  з'ясування у встановленому порядку та спосіб того, на якій саме земельній ділянці була вирощена ВРХ реалізована позивачу, коли переліченими у акті громадянами  пай отримано в натурі  і чи використовується він ними взагалі для вирощування с/г продукції чи здавався в оренду,  тощо, вказує на те що акт перевірки з даного приводу містить необґрунтовані дані та суб'єктивні припущення  перевіряючими, які не мають підтверджених доказів, а відтак не відповідає приписам п.п.2.3.4 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, що затверджений наказом Державної податкової адміністрації України від 10 серпня 2005 р. № 327 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України  25 серпня 2005 р. за № 925/11205.

Статтею 2 КАС України визначено, що у  справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті вони  обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, тощо.

В той же час, правовий акт індивідуальної дії, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб наведеним вище положенням не відповідає , а відтак підлягає скасуванню в судовому порядку.

При цьому, судом враховано і приписи статті 71 КАС України, згідно із якою в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч вказаної норми, належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність дій контролюючого органу у спірних правовідносинах суду не представлено, факт невиконання позивачем вимог Закону зібраними у справі доказами не підтверджується, а відтак позовні вимоги, як обґрунтовані та належним чином доведені, слід в цій частині задовольнити.

У відповідності до ст. 94, 95, 97, 98 КАС України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.  6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162, 163  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Скасувати податкове повідомлення - рішення Збаразької МДПІ від 27.11.2006 року №/0.

3. В решті позову відмовити.

4. Стягнути із Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний завод "Добробут" (вул. Поліська,2, м. Тернопіль) - 28 (двадцять вісім) грн. 31 коп. судового збору пропорційно до задоволених вимог.

5. Виконавчий документ видати за заявою ТОВ "М'ясопереробний завод "Добробут".

Постанова  суду першої інстанції  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                            О.В. Руденко