КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2007                                                                                           № 23/581

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:                                          Малетича  М.М.

Студенця  В.І.

при секретарі:

За участю представників:

від ГПУ - Вігура С.К.

від позивача 1 - Лаптієв А.М.

від позивача 3 - Шамрай О.В.

від відповідача - Загородня Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання Генеральної прокуратури України

на рішення Господарського суду м.Києва від 21.12.2006

у справі № 23/581 (Демидова А.М.)

за позовом                               Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особіВерховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕБА Ко ЛТД"

про                                                  визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Господарського суду м. Києва із позовною заявою в інтересах держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю „ТЕБА Ко ЛТД", у якому просить визнати недійсними з моменту укладення договір №227/ДБ-10/спз від 07 червня 2006 року „Про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників)" та договір №ДУ-1/10спз від 13 червня 2006 року "Про врегулювання відносин сторін до договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів) №227/ДБ-10/спз від 07.06.2006", які укладені між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю „ТЕБА Ко ЛТД", а також просить застосувати наслідки недійсності вказаних договорів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.12.2006 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не  погодившись  із  рішенням  суду,  Заступник Генерального прокурора України звернувся  з  апеляційним  поданням,  в  якому  просить  рішення  господарського  суду  м. Києва  від  21.12.2006р.  по  справі  № 23/581  скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми процесуального та матеріального  права.

Зокрема заявник посилається на те, що зміст оспорюваних ним договрів про спільну участь у будівництві житла суперечить Цивільному кодексу України, а тому дані договри підлягають визнанню недійсними. Також скаржник стверджує, що договір № ДУ-1/10спз від 13.06.2006 р. є удаваним. Крім того, на думку  прокурора, спірним договорами фактично змінено цільове призначення земельної ділянки.

Відповідач просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила  наступне.

7 червня 2006 року між позивачем-3 та відповідачем було укладено договір № 227/ДБ-10/СПЗ про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників).

Предметом договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. визначено будівництво комптлексу житлових будинків з об'єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торговельного та адміністративного значення орієнтовно загальною площею квартир 8 296,0 кв.м згідно з проектно-кошторисною документацією на земельній ділянці 0,54 га, яка розташована по вул.

Патріса Лумумби, 8/1 (згідно витягу з бази даних Державного земельного кадастру № 3618 від 31.03.2006р. вул. Патріса Лумумби, 6/1) в м. Києві (військове містечко № 151).

Також предметом договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. визначено, що спільна діяльність здійснюється без об'єднання вкладів учасників, сторони зберігають свою юридичну самостійність, майнова самостійність сторін є обмеженою щодо розпорядження вкладами у спільну діяльність.

Умовами договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. про частки та розподіл часток сторін у спільній діяльності погоджено, що з метою реалізації задач спільної діяльності сторони здійснюють вклади у спільну діяльність у вигляді грошових коштів, нерухомого майна, інших матеріальних і нематеріальних активів.

Відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. частка позивача-3 на цілі спільної діяльності орієнтовно становить 6499916 (шість мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот шістнадцять) гривень. Частка позивача-3 на цілі спільної діяльності здійснюється у вигляді права на забудову земельної ділянки (шляхом оцінки вартості нематеріального активу-права користування земельною ділянкою) та оцінки майна (будівель військового містечка №151).

Відповідно до підпункту 3.2.2. пункту 3.2. договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. частка відповідача на цілі спільної діяльності орієнтовно складає 19 499 748 (дев'ятнадцять мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч сімсот сорок вісім) гривень. Відповідач здійснює свій вклад коштами шляхом фінансування будівництва, передачі рухомого та нерухомого майна та інших товарно-матеріальних цінностей та за допомогою ведення загальних справ учасників договору в порядку і на умовах передбачених Договором.

Результати спільної діяльності позивача-3 та відповідача передбачені пунктом 5.1. договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р., яким встановлено, що після введення об'єкту в експлуатацію позивач-3 отримує квартири загальною площею 25% від загальної площі квартир в об'єкті, а відповідач - 75% від загальної площі квартир в об'єкті.

При цьому, пунктом 4.4. вказаного Договору сторони погодили і встановили, що для досягнення мети цього Договору відповідач приймає повноваження на виконання функцій замовника по будівництву об'єкту.

13 червня 2006 року між позивачем-3 та відповідачем було укладено договір №ДУ-1/10 СПЗ про регулювання відносин сторін до Договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) № 227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р.

Пунктом першим договору №ДУ-1/10 СПЗ від 13.06.2006р. сторони спільної діяльності констатують, що здійснюють свої вклади у наступний спосіб:

Частка позивача-3 на цілі спільної діяльності становить 6 499 916 (шість мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот шістнадцять) гривень. Сторони домовились, що частка позивача-3 в спільній діяльності складає 25 (двадцять п'ять) %.

Частка відповідача на цілі спільної діяльності складає 19 499 748 (дев'ятнадцять мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч сімсот сорок вісім) гривень. Частка відповідача в спільній діяльності складає 75 (сімдесят п'ять) %.

Згідно з пунктом другим вказаного Договору сторони домовились, що вартість частки позивача-3 в спільній діяльності становить 6 499 916 (шість мільйонів чотириста дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот шістнадцять) гривень. Із них 6 350 000 (шість мільйонів триста п'ятдесят тисяч) гривень перераховується на вказаний позивачем-3 рахунок до спеціального фонду державного бюджету; 149 916 (сто сорок дев'ять тисяч дев'ятсот шістнадцять) гривень перераховується на вказаний Управлінням капітального будівництва м. Києва рахунок за окремим договором (за виконання частини функцій замовника).

При цьому, пунктом третім договору №ДУ-1/10 СПЗ від 13.06.2006р. передбачено, що суму грошових коштів, що визначена в частині другій пункту 2 цього Договору, відповідач перераховує позивачу-3 на рахунок, вказаний позивачем-3, у термін до 15 червня 2006 року.

Відповідно до пункту четвертого вказаного          договору          виконання

відповідачем в повному обсязі пункту 3 цього Договору є підставою для здійснення позивачем-3 заходів, які спрямовані на передислокацію підрозділів, списання фондів та переоформлення права користування земельною ділянкою загальною площею 0,54 га, яка розташована в по вул. Патріса Лумумби, 8/1 (згідно витягу з бази даних Державного земельного кадастру №3618 від 31.03.2006 вул. Патріса Лумумби, 6/1) м. Києві (військове містечко №151) в десятиденний термін з позивача-3 на відповідача (в тому числі оформлення відповідного листа до Київської міської Ради народних депутатів про припинення права користування земельною ділянкою, зміни її цільового призначення та виділення її в установленому порядку під будівництво відповідачу).

У позові зазначається про удаваність даного Договору з підстав того, що укладений сторонами для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу військового майна, який вони насправді вчинили.

Для укладення такого виду договору як купіля-продаж чинним законодавством передбачено ряд обов'язкових вимог.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Проте даний договір не може бути прихованим купівлею-продажем, так як частка участі позивача-3 визначена у грошовому еквіваленті, а земельна ділянка 0,54 га не є вкладом позивача-3 у спільну діяльність сторін, так як у договорах мова йде про право відмови від постійного користування нею.

Крім того, позивач-3 не є власником земельної ділянки 0,54 га, яка розташована по вул. Патріса Лумумби, 8/1, оскільки така земельна ділянка перебуває у розпорядженні Київської міської Ради.

Але у позовній заяві зазначається, що дана земельна ділянка згідно зі ст. 14 Закону України „Про Збройні Сили України" є державною власністю і належить на праві оперативного управління.

Слід зазначити, що Закон України „Про Збройні Сили України", яким визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління, був прийнятий 06.12.1991 року.

21.10.2001 року був прийнятий Земельний кодекс України, де прикінцевими положеннями визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2002 року, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 р. № 449 затверджено форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Також доручено Державному комітету по земельних ресурсах забезпечити виготовлення та зберігання бланків державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Позивачами не було надано відповідно до наведених положень законодавства державного акту на право постійного користування встановленої форми. Було надано копію рішення виконавчого комітету Київської міської Ради №1-с від 15.01.1951 року, яким визначено, що постійним користувачем вказаної ділянки є Голосіївський районний у м. Києві військовий комісаріат.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 77 Земельного кодексу України землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

Статтею 83 Земельного кодексу України передбачено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Проте з моменту набрання законної сили Земельним кодексом України діють і його Перехідні положення.

Відповідно до пункту 10 Перехідних положень Земельного кодексу України рішення про розмежування земель державної і комунальної власності в межах населених пунктів приймають відповідні сільські, селищні, міські ради за погодженням з органами виконавчої влади, а за межами населених пунктів - органи виконавчої влади за погодженням з відповідними органами місцевого самоврядування.

Кабінет Міністрів України здійснює:

а)          визначення меж земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти нерухомого

майна, що належать до сфери управління Президента України, Верховної Ради України,

Конституційного Суду України, Верховного Суду України, Вищого господарського суду

України,  Генеральної прокуратури  України,  центральних  органів  виконавчої влади,

Національної   академії   наук   України,   державних   галузевих   академій   наук,   інших

державних наукових установ та організацій;

б)          визначення меж земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти нерухомого

майна, що перебувають у сфері управління Ради міністрів Автономної Республіки Крим,

обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації визначають межі земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти нерухомого майна, що перебувають у сфері управління районних державних адміністрацій.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Отже, землі державної і комунальної власності на разі не розмежовано, а повноваження щодо розпорядження цими землями, що є виключною правомочністю власника, надано сільським, селищним, міським радам.

Таке набуття власності не суперечить чинному законодавсту, оскільки пунктом 4 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, виникнення інших підстав, передбачених законом.

Тобто, фактично, положення Земельного кодексу України стосовно перебування земель оборони виключно у державній власності на разі не діють.

Враховуючи викладене, доводи Заступника Генерального прокурора України стосовно відчуження військового майна є необгрунтованими.

Доводи Заступника Генерального прокурора України стосовно того, що за договором про спільну діяльність внесене сторонами майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, набуває статусу спільного майна, а також стосовно тверджень про зміну спірними договорами цільового призначення земельної ділянки не знаходять свого підтвердження законодавче.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до частини 2 статті 1131 Цивільного кодексу України умови договору про спільну діяльність, у томі числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільного діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Спеціальним актом, що встановлює правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів, є Закон України „Про планування і забудову територій".

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України „Про планування і забудову територій" фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі -дозвіл на будівництво).

Згідно з частиною четвертою ст. 24 Закону України „Про планування і забудову територій" у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта.

Частина чотирнадцята статті 24 Закону України „Про планування і забудову територій цього закону передбачає, що дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно зі статтею 29 цього Закону дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 5 грудня 2000 року № 273 затверджено Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2000 р. за № 945/5166). Це положення встановлює порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об'єктів. Положення розроблено згідно зі статтею 29 Закону України „Про планування і забудову територій".

Відповідно до пункту 7.5.3. договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. власне саме будівництво буде розпочато після збору вихідних даних (в тому числі зміна в

установленому законодавством України порядку цільового призначення земельної ділянки, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво), розробки проектно-кошторисної документації, її погодження, експертиза та затвердження, відведення земельної ділянки до стадії будівництва.

Підункти 7.5.1, 7.5.2. пункту 7.5. договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. саме і передбачають збір вихідних даних (в тому числі зміна вустановленому законодавством порядку цільового призначення земельної ділянки, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво), розробка проектно-кошторисної документації, її погодження, експертиза та затвердження, відведення зеельної ділянки до стадії будівництва і не суперечить статтям 24, 29 Закону України „Про планування і забудову територій", наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 5 грудня 2000 року № 273.

Договір про спільну діяльність сторін у будівництві житла передбачає не тільки порядок виконання та фінансування підрядних робіт по будівництву об'єкту, а і вчинення відповідних організаційних заходів.

Так, пунктом 6.1 Договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. передбачено, що позивач-3 забезпечує в установленому законодавством Украши порядку оформлення за рахунок та за участю відповідача землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування „Об'єкту".

Тобто у Договорі чітко зазначено, що оформляється необхідна документація на право користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво „Об'єкту", зазначена документація оформляється відповідно до вимог ст.ст. 20, 38 Земельного кодексу України та ст. 22 Закону України „Про основи містобудування".

Слід зазначити, що діючим законодавством не заборонено укладати договір на забудову земельної ділянки до оформлення зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу Украши приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документів, що підтверджує право на неї, забороняється, але як вище зазначалось, умовами договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. визначено, що здійснення будь-яких дій по будівництву будуть розпочинатися тільки після оформлення всієї документації.

Припинення права постійного користування названою земельною ділянкою буде здійснюватися позивачем-3 шляхом добровільної відмови за його заявою до власника земельної ділянки, що відповідає вимогам статті 142 Земельного кодексу України та і умовам договору та додаткової угоди.

Згідно зі статтею 4 Закону України „Про інвестиційну діяльність" об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування, спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватись виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості.

Тобто стаття 4 Закону України „Про інвестиційну діяльність" передбачає обмеження щодо фінансування саме спорудження об'єктів житлового будівництва. Механізми інвестування спорудження об'єктів житлового будівництва, які передбачені у ст. 4 даного закону, також передбачають укладання відповідних договорів із безпосередньо забудовником після затвердження проектної документації та отримання відповідних дозволів.

Таким чином, умови договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. передбачають вчинення сторонами ряду заходів: організаційних, правових, фінансових (у тому числі залучення коштів від фізичних та юридичних осіб в порядку передбаченому законодавством).     Управління    спільними справами відповідно пункту 4.2 договору №227/ДБ-10/СПЗ від 07.06.2006р. здійснює відповідач.

Договір №227/ДБ-10/ШЗ від 07.06.2006р. (із доповненнями внесеними договором МзДУ-1/10 СПЗ від 13.06.2006р.) відповідає вимогам Закону України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю". Закон встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади зглучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, а згідно з абз.) а, б), в) пункту 6.2. договору відповідач приймає на себе виконання функцій „Замовника", що визначені пунктом 4.4. цього договору, укладає договір з управителем (керуючим) фондом та генерального підряду на будівництво „Об'єкту", забезпечує роботи матеріальними ресурсами, відповідає за їх якість і відповідність вимогам, установленим нормативними документами та проектною документацією, погоджує підряднику залучення до виконання рсбіт субпідрядників та робочої сили; укладає за погодженням з позивачем-3 договори на проектування і будівництво „Об'єкту" з генеральним проектувальником та підрядником, у разі необхідності - субпідрядниками. Надає позивачу-3 засвідчені копії укладеної з генеральним проектувальником та генеральним підрядником угоди в триденний термін з дати її укладання; в повному обсязі фінансує у порядку, передбаченому законодавством України з питань фінансово-кредитних механізмів і управління майном при будівництві житла і операціях з нерухомістю, за планом проектування та будівництва „Об'єкту", а також всі інші витрати, пов'язані з будівництвом, введенням в експлуатацію і передачею „Об'єкту" на баланс експлуатаційним організаціям, згідно з умовами договору. Тобто, відповідач при здійсненні функції щодо ведення спільних справ учасників відповідно до статті 1131 Цивільного кодексу України укладає правочини у порядку передбаченому Законом України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю".

Стаття 4 Закону України „Про інвестиційну діяльність", Закон України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" не поширюється на всі відносини пов'язані з будівництвом об'єктів житлової забудови, а тільки щодо відносин фінансування саме процесу спорудження житла.

Отже, спірні договори відповідають вимогам статтей 1130, 1131 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 21.12.2006 року у справі № 23/581  прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим підстав для скасування прийнятого рішення Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а отже апеляційне подання Заступника Генерального прокурора України  підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 21.12.2006 року у справі № 23/581 залишити без змін, а апеляційне подання Заступника Генерального прокурора України - без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко  В.В.

Судді                                                                                          Малетич  М.М.

Студенець  В.І.

21.03.07 (відправлено)