ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2007 р.
№ 20-3/379

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу
приватного підприємства "Салгір-Інвест" (далі Підприємство)

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду

від
01.02.06

у справі
№ 20-3/379

господарського суду
міста Севастополя

за позовом
Підприємства

до
державної податкової інспекції у Гагарінському районі міста Севастополя (далі ДПІ у Гагарінському районі)

про
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

В засіданнях взяли участь представники:

- позивача:
не з'явились;

- відповідача:
не з'явились.

Ухвалою від 25.06.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П., касаційна скарга Підприємства б/н від 30.05.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 30.08.07, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 30.08.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 30.08.07 представники сторін не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від сторін повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 30.08.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи, а повний текст постанови Вищого господарського суду України направляється сторонам у справі в установленому порядку.

У зв’язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 29.08.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 20-3/379 господарського суду міста Севастополя створено колегію суддів у наступному складі: головуючий – Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В., яка розглядає справу по суті.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що у листопаді 2005 року Підприємство звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до ДПІ у Гагарінському районі про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги мотивовані положеннями п.п. 7.2.1, 7.2.4 п. 7.2,

п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Рішенням від 19.12.05 господарського суду міста Севастополя (суддя Гоголь Ю.М.) у задоволенні позовних вимог Підприємству відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що податкові накладні, на підставі яких Підприємство включило до складу податкового кредиту суми податку у зв'язку з придбанням товарів, рішеннями від 22.02.05 та від 04.03.05 визнані недійсними, а тому не надають права Підприємству відносити зазначені в них суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

При винесенні вказаного рішення суд першої інстанції керувався

п.п. 7.2.1 п. 7.2, п.п. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4, п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та ст.ст. 22, 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою 01.02.06 Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Градової О.Г., суддів –Дугаренко О.В., Фенько Т.П.) апеляційну скаргу Підприємства залишено без задоволення, а рішення від 19.12.05 господарського суду міста Севастополя –без змін.

Постанова апеляційного суду винесена на підставі ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в порядку адміністративного судочинства переглядаються лише спори в яких однією із сторін є посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює саме владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, проте податковий орган є органом контролю, який під час здійснення заходів щодо притягнення господарюючого суб'єкта до відповідальності шляхом застосування адміністративно-фінансових санкцій управлінських функцій не здійснює.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення від 19.12.05 господарського суду міста Севастополя та постанову 01.02.06 Севастопольського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги Підприємства задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України, ст.ст. 1, 11 Закону України "Про систему оподаткування", п. 1.7, п.п. 7.2.1, 7.2.4, 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.5 п. 7.4,

п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та ст.ст. 43, 42 Господарського процесуального кодексу України.

На день розгляду справи у судовому засіданні 30.08.07 письмовий відзив на касаційну скаргу від ДПІ у Гагарінському районі не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.п. 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України; адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з визначенням термінів, що дається у ст. 3 цього Кодексу:

справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсним податкового повідомлення-рішення про зменшення бюджетного відшкодування по податку на додану вартість.

Розглядаючи спір суди керувались приписами ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій позов у даній справі розглянуто в порядку господарського судочинства після вступу в дію Кодексу адміністративного судочинства України, однак спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Так, із змісту ст. 4 ч. 1, ст.ст. 42, 43, 52, ст. 19 ч. 5 Господарського кодексу України вбачається, що господарські правовідносини виникають на підставі вільного волевиявлення господарюючих суб’єктів.

Підвідомчість справ господарським судам визначено ст. 12 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, в ч. 1 п. 1 вказаної статті цього кодексу зазначено зокрема, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають, зокрема, із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.90 № 509-XII, державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції здійснюють у межах своїх повноважень контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) а також контролюють своєчасність подання платниками податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

Отже, спір у даній справі стосується реалізації податковим органом своїх повноважень в організаційно-господарських відносинах, що встановлюються між цим органом та суб’єктами підприємницької діяльності, і пов’язані з його компетенцією щодо контролю за дотриманням останніми податкового законодавства. Зазначені контролюючі повноваження органів державної податкової служби України визначають їх статус у відносинах з підприємцями як владного суб’єкта, а останніх –як підпорядкованих суб’єктів. Відтак, вказані відносини є відносинами влади та підпорядкування (субординації) і за способом виникнення та регулятивним характером є адміністративними.

Отже, аналіз суб'єктного складу та характеру правовідносин свідчить, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою), оскільки податковий орган в даному випадку в розумінні п. 7 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень.

У відповідності з п. 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційній скарги (подання) розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

В порушення цих вимог, розглядаючи справу на підставі вимог Господарського процесуального кодексу України після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства, попередні судові інстанції не врахували, що дана справа належить до адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Визначивши, що спір у даній справі носить адміністративний характер, Вищий господарський суд України звертає увагу, що спір у порушення вимог ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України розглянуто попередніми судовими інстанціями в порядку господарського судочинства після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, що унеможливлює здійснення касаційної перевірки судових рішень в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення підлягають безумовному скасуванню згідно ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України господарським судом касаційної інстанції, а справа –передачі до суду першої інстанції для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Під час розгляду справи місцевому суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Салгір-Інвест" б/н від 30.05.07 задовольнити частково.

Рішення від 19.12.05 господарського суду міста Севастополя та постанову від 01.02.06 Севастопольського апеляційного господарського суду у справі № 20-3/379 господарського суду міста Севастополя скасувати, а справу направити на розгляд до суду першої інстанції зі стадії порушення провадження у справі.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Кравчук

О.Муравйов