ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2007 р.
Справа № 6/34-476

12:00

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання  Лучко Р.М.

розглянув справу

за позовом: Державної податкової інспекції у Підволочиському районі, Підволочиськ, Підволочиського району, Тернопільської області

до відповідача №1:  Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтеграл” смт .Скалат, Під волочиського району, Тернопільської області

відповідача №2: Товариства з обмеженою відповідальністю “Надзбруччя хліб”, смт. Підволочиськ, Підволочиського району, Тернопільської області

про визнання недійсним правочину (договору)

за участю представників сторін:

позивача  - Мельник О.А.

відповідача №1 –не з’явились

відповідача №2 –Якимів У.М.

Суть справи:

Державна податкова інспекція у Підволочиському районі звернулась в  господарський суд Тернопільської області з позовом до ТОВ  “Інтеграл” (відповідач №1) та ТОВ “Надзбруччя хліб” (відповідач №2) про, з врахуванням заяви про зміну підстав і позовних вимог, визнання недійсним, укладеного між співвідповідачами договору від 01.03.2004р..

Свої вимоги, підтримані в засіданні його представником, позивач мотивував тим, що спірний договір на транспортне обслуговування (як правочин) здійснений юридичною особою - ТОВ  “Інтеграл”, без відповідного дозволу (ст.ст. 203, 227 ЦК України).

Позивач також просив суд застосувати до сторін договору наслідки, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

В запереченнях на позов та згідно з поясненнями представника відповідача №2, останній проти позову заперечив посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

Розгляд справи, призначений вперше на 16.03.2007р., відкладався, востаннє на 07.05.2007р..

За ухвалою суду від 13.04.2007р., провадження у справі здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Представник відповідача №1, жодного разу в засідання не з’явився, заперечень на позов не подав, хоча про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином.

В засіданні, його учасникам роз’яснювались належні їм  права і обов’язки.

За відсутності відповідного клопотанням аудіозапис судового засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача №2, судом встановлено наступне:

- 01 березня 2004 року між ТОВ  “Інтеграл” (відповідач №1) та ТОВ “Надзбруччя хліб” (відповідач №2) укладено договір, за умовами якого відповідач №1 зобов’язувався надати відповідачу №2 два автомобілі марки ГАЗ-52, ГАЗ-53 з водієм для пересування на території України, а відповідач №2 провести оплату за транспортне обслуговування.

Відповідно до представлених позивачем Актів виконаних робіт від 31.07.2004р., 31.08.2004р., податкових накладних від 31.07.2004р., 31.08.2004р.,30.09.2004р., товарно-транспортних накладних за липень, серпень, вересень 2004р., листів ТОВ “Надзбруччя хліб” від 27.10.2006р. і ТОВ “Інтеграл” від 30.10.2006р., Акта податкової перевірки ТОВ “Надзбруччя хліб” від 22.03.2006р. та інш. документів, умови угоди від 01 березня 2004 року виконувались її сторонами без будь-яких заперечень.

Податковим органом ставиться під сумнів законність даного договору, виходячи з того, що згідно з п.33 ст.9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, наказу Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства транспорту України від 18 грудня 2003 р. N 136/985, надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування підлягає ліцензуванню.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України №1698 від 14.11.2000р. “Про затвердження переліку органів ліцензування” ліцензії на право надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом надаються через територіальні управління “Укравтотранс” Міністерства транспорту та зв’язку України.

За твердженнями позивача оспорюваний договір від 01.03.2004р. відноситься до угод про надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Однак, ТОВ  “Інтеграл” (відповідач №1), який надавав за договором транспортні послуги, відповідно до відповіді Територіального управління головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Тернопільській області від 21.11.2006р., в період з 01.03.2004р. не отримував ліцензії на право надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Тому даний договір повинен бути визнаний недійсним за  ст. 227 ЦК України.

Відповідач №2 позову не визнав, зазначивши, серед іншого, що:

- згідно з ст.ст.10,11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні", пред’явлення позовів про визнання недійсним договорів із застосуванням двосторонньої реституції не належить до компетенції органів державної податкової служби;

- спірний договір за правовою природою належить до договорів підряду.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ст.6 Конституції України та п.1 ч.3 ст.2, ч.1ст.9 КАС України, органи державної влади, до числа яких належить і позивач, зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до змісту п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.11,70,71 КАС України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення.

Однак, контролюючий орган, всупереч приписів згаданих норм Конституції та КАС України, у встановленому порядку не довів наявності повноважень для звернення від імені держави із зазначеним позовом та підстав для задоволення заявлених вимог.

Так, у відповідності до п.11 ст.10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" податкові органи вправі подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Пред’явлені ДПІ у Підволочиському районі вимоги про застосування до відповідачів наслідків, зазначених в ст. 216,ч.2ст.227 ЦК України, не передбачають стягнення одержаного за договором в дохід держави (державного бюджету).

Актом  податкової перевірки ТОВ “Надзбруччя хліб” від 22.03.2006р., також не фіксувалось невідповідності умов оспорюваного договору вимогам податкового  законодавства і законодавства про ліцензування.

Таким чином, податковим органом (виходячи з характеру позовних вимог) не підтверджено повноважень на представлення інтересів держави у спірних правовідносинах. Від так, відповідно до положень ст.6 Конституції України та п.1 ч.3 ст.2, ч.1ст.9 КАС України, підстав для задоволення такого позову не має.

Крім того, статтею двісті чотири Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину (договору), згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним правочин (договір), з мотивів вчинення його юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), може визнаватись лише судом (ч.1 ст.227 ЦК України).

Вирішуючи спір по суті суд враховує, що відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Проте, наданими суду доказами, позивачем не спростовано згаданої презумпції та  не підтверджено наявності обставин, передбачених ч.1 ст.227 ЦК України.

За твердженнями позивача договір від 01.03.2004р. відноситься до угод про надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а тому на його виконання відповідач №1 повинен був отримати ліцензію.

Однак, вказані доводи не відповідають нормам законодавства.

Згідно із ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 910 ЦК України, за договором перевезення пасажира та багажу одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

З урахуванням змісту, умов та суб’єктного складу договору на перевезення пасажира та багажу, визначення якого дано в названій статті Кодексу, спірна угода до даного виду договорів не належить.

За таких обставин, згідно з п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.11,70,71 КАС України, позов не підлягає до задоволення також і виходячи з наведених у ньому підстав.

З огляду на усе викладене, в задоволенні позову слід відмовити.

87,89,94 КАС України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.1,2,3,6 -17,70,71,87,89,94,99,158-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На постанову суду, яка не набрала законної сили, сторони мають право подати заяву та апеляційну скаргу, після дня прийняття (підписання) рішення “____”_____________ 2007р., в передбачені ст.186 КАС України терміни, через місцевий господарський суд

Суддя                                                            І.П. Шумський