ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2007 р.
№ 17/216

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С. –головуючого,

Костенко Т.Ф.,
Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали
касаційної скарги
Державного підприємства “Донецька залізниця” в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень

на рішення
господарського суду Донецької області
від 14.11.2006р.

у справі
господарського суду Донецької області

за позовом
Державного підприємства “Донецька залізниця” в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень

до
товариства з обмеженою відповідальністю “Центральна збагачувальна фабрика “Узлівська”, м. Горлівка

про
стягнення 953, 72 грн.

за участю представників:

позивача: не з’явився

відповідача: не з’явився

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Донецька залізниця” в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Центральна збагачувальна фабрика “Узлівська” суми 953,72 грн., що складається із 794,77 грн. –плати за користування вагонами нарахованої у зв’язку із їхнім затриманням на станції Микитівка на підході до станції призначення Трудова, у лютому 2006р. та 158,95 грн. –податку на додану вартість, нарахованого на зазначену суму плати за користування вагонами.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.11.2006р. у справі №17/216 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано необгрунтованістю позовних вимог, з посиланням на ст. 119, 129 Статуту залізниць України, Правила експлуатації пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав, затверджених на п’ятнадцятому засіданні Ради залізничного транспорту держав –учасниць Співдружності Незалежних Держав 24.05.1996р.,  п. 8 “Правил користування вагонами та контейнерами”  та ст. 34 ГПК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ДП “Донецька залізниця” звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, мотивуючи скаргу тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 1, 3, 4, 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, ст.ст. 5, 6, 119 Статуту залізниць України, ст.ст. 1, 3, 14 “Правил користування вагонами і контейнерами”, ст. 43 ГПК України.

У запереченні касаційну скаргу ТОВ “Центральна збагачувальна фабрика “Узлівська” просить судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Сторони не реалізували своє процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового  акту, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно  до ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України  вантажовласники та порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав від часу прийому цих вагонів від залізниці до повернення їх після виконання вантажних операцій у порядку, визначеному Укрзалізницею відповідно до міжнародних договорів з цих питань.

Відповідно до ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного   перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і  кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними,  зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу,  багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Відповідно до п. 8 “Правил користування вагонами і контейнерами” затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99р. №113, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми (ГУ-23), який підписується представниками станції і вантажовласника.

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно відомості плати за користування вагонами та контейнерами № 020384 від 13.02.2006р., підписаної відповідачем з застереженнями, та актів форми “ГУ-23а”, складених на станції Микитівка, позивач нарахував  відповідачу плату за користування вагонами №№60066131, 60116944, 60874849, 62960034, 64636723, 65202756, 65825101, 66336215, 67087973, 67850719, 61096137, 61810537, 61829461, 63267496, 64046386, 65855983, 65895583, 67149559, 67791319, 67994624, 60090073, 60758216, 62301007, 63367528, 63900047, 64513674, 65051310, 65533374, 66369364, 67449462 у зв‘язку із їхньою затримкою на станції Микитівка.

На підставі встановленого та враховуючи приписи наведених норм матеріального права, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що згадані вагони належать Російській залізниці, стягнення плати за користування  якими  позивач вимагає за період затримання цих вагонів на станції підходу –Микитівка, а не за період: з моменту передачі цих вагонів відповідачу у користування на ст. Трудова (станція призначення) до моменту повернення відповідачем цих вагонів, що суперечить умовам ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України.

Крім того, як встановленого місцевим господарським судом, акти загальної форми (ГУ-23) позивачем не складались, з огляду на що, та  враховуючи  недоведеність  вини  відповідача у затримці спірних вагонів на підходах до станції призначення, надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог акти про затримання вагонів та накази про їх затримання  господарським судом 1-ї інстанції правомірно визнано такими, що не   можуть бути належними доказами у розумінні ст. 34 ГПК України.

З цих же  підстав не  підлягають  задоволенню  і вимоги позивача щодо стягнення додатково нарахованого ПДВ 20% на суму вартості  користування іноземними вагонами (158,95 грн.), яка до того ж  не є базою оподаткування у розумінні Закону України “Про податок на додану вартість”, оскільки  згідно з ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під’їзних колій, порти відшкодовують українським залізницям плату за користування  іноземними вагонами, а не вносять її, як це передбачено для українських вагонів, за користування  іноземними вагонами відповідну плату вносять українські залізниці, після чого плата відшкодовується українським залізницям особами, яких зазначено у п. 4 ст. 119 Статуту.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Отже, на підставі встановлених фактичних обставин судом з’ясовано дійсні права і обов’язки сторін та правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, а прийняте судом рішення відповідає положенням ст. 84 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. “Про  судове рішення”,  що  дає  підстави  для  залишення  його  без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Донецької області від 14.11.2006р. у справі № 17/216 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                            В.С. Божок

Судді:                                                                                         Т.Ф. Костенко

Г.П. Коробенко