ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.06.07 р.                                                                               Справа № 40/198

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання Пальчак О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом малого приватного підприємства науково-виробнича фірма „Богатир” м. Донецьк

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” м.Маріуполь

про стягнення 3 500 000 грн. 00 коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача Браславський Р.Г. - представник

від відповідача не з’явився

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлені вимоги про стягнення з відповідача боргу в сумі 3 500 000 грн. 00 коп., який утворився на підставі договору позики № 1 від 17.08.01р.

Неприбуття у судове засідання представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання не перешкоджає розгляду спору по суті згідно вимог ст. 75 ГПК України.

З’ясувавши  фактичні  обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію  відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи представника позивача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 17.08.01р. між малим приватним підприємством науково-виробнича фірма „Богатир” та товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” був укладений договір позики № 1.

У відповідності п. 1.1 договору позивач прийняв на себе зобов’язання з надання відповідачу безпроцентної позики в розмірі 3 500 000 грн. 00 коп., а останній зобов’язався повернути отримані грошові кошти в порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно п. 2.1 позика надається частинами у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача.

На виконання умов договору позивач згідно платіжного доручення № 283 від 17.09.01р. перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 60 000 грн. 00 коп. В подальшому позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти на загальну суму 3 500 000 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що строк повернення суми займу встановлюється з дати першого надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача та складає п’ять років. Пунктом 4.1 договору встановлено, що після спливу вказаного строку відповідач зобов’язаний протягом десяти днів повернути суму позики.

Тобто, з урахуванням зазначеного, відповідач повинен був повернути позивачу грошові кошти в сумі 3 500 000 грн. 00 коп. протягом десяти днів з 17.09.06р.

Відповідач свої зобов’язання не виконав, грошові кошти отримав, однак у встановлений строк не повернув, внаслідок чого позивач намагається стягнути з нього борг в сумі 3 500 000 грн. 00 коп.

Судом дана належна правова оцінка правовідносинам сторін. Так за своєю правовою природою між сторонами укладено договір позики.

Сторони досягли істотних умов договору позики, зокрема по його предмету, ціні та строку, а тому у розумінні ст. ст. 208, 638, ЦК України 1963 року та ст.ст. 180, 181 ГК України він вважається укладеним.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов’язковим для виконання сторонами.

У силу частини першої ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторонами у справі є суб’єкти господарювання у розумінні статті 55 ГК України.

Однак, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням обставин справи та правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, суд дійшов висновку, що своє господарське зобов’язання відповідач своєчасно не виконав. Тому позов щодо стягнення з нього боргу в сумі 3 500 000 грн. 00 коп. обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Витрати по держмиту та забезпечення судового процесу покладаються на відповідача згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України.

Суддя може оголосити в судовому засіданні тільки вступну та резолютивну частини рішення за наявності згоди на це представників як позивача, так і відповідача, присутніх у засіданні. А в разі присутності представника лише однієї сторони - за згодою цього представника. Позивачем надана така згода, тому судом оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення по справі.

На підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, ст. ст. 208, 526, 625, 638, 629, 1046, 1049, ЦК України 2003 року, ст. ст. 55, 173, 174, 175, 180, 181, 193, 203 ГК України, ст. ст. 44, 49, 82, 84, частиною третьою ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія”, 87503, м. Маріуполь, Донецька область, Донецьке шосе, 3, ід.код 30661021, р/р 0244 у ГУ ПІБ у Донецькій обл., МФО 334635, на користь:

- малого приватного підприємства науково-виробнича фірма „Богатир”, 83000, м. Донецьк, вул. Артема, 87, ід. код 20376210, р/р 0227 у ГУ ПІБ у Донецькій обл., МФО 334635, борг в сумі 3 500 000 грн. 00 коп., витрати по держмиту в сумі 25 500 грн. 00 коп., витрати по забезпеченню судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп., видавши наказ.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення, оформленого у відповідності зі ст. 84 ГПК України: 02.07.07р.

Суддя