ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007 р.
№ 23/222

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенко Г.П. –головуючого,

Костенко Т.Ф.,
Полянського А.Г.

розглянувши матеріали
касаційної скарги
Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області м. Донецьк

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду
від 06.02.2007р.

у справі
господарського суду Донецької області

за позовом
Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області м. Донецьк

до
Жданівського міського відділу культури
м. Жданівка

про
стягнення 40657 грн.

за участю представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського  Донецької області від 22.11.2006р. у справі №23/222, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.02.2007р., у позові Контрольно-ревізійного управління в Донецькій області із змінами та уточненнями про зобов'язання Жданівського міського відділу культури м. Жданівка виконати невчинені дії (вимоги органу ДКРС щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства), а саме: необґрунтовані витрати бюджетних коштів на утримання понадштатної одиниці в сумі 4157грн., недоотримані фінансові ресурси від оренди приміщень в сумі 36 210 грн. відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що вимоги позивача стосуються посадової особи відповідача, а не юридичної особи - Жданівського міського відділу культури, та вимоги позивача до відповідача не конкретизовані.

Не погоджуючись з постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.02.2007р. у даній справі, Контрольно-ревізійне управління в Донецькій області звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати та винести нове рішення про задоволення позову, мотивуючи скаргу тим, що постанова  прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони не реалізували своє процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить необхідним касаційну скаргу задовольнити частково,  враховуючи наступне.

Згідно пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Предметом позову в даній справі є зобов'язання відповідача виконати вимоги органу Державної контрольно-ревізійної служби України щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства вчинених відповідачем у справі.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за  використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та  інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти  з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне   майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до статті 10 вищезазначеного Закону, органи державної контрольно-ревізійної служби мають право:

- пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів (п. 7 ст. 10);

- у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, одержані  підконтрольними установами, за незаконними угодами, без встановлених    законом підстав та з порушенням чинного законодавства (п. 8 ст.10);

- накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на  керівників та інших службових осіб підконтрольних установ, адміністративні  стягнення  (п. 9 ст. 10);

- звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п.10 ст.10).

Аналіз наведених норм та матеріалів справи свідчить про те, що позивачем є орган державної контрольно-ревізійної служби в Україні, який у спірних правовідносинах виступає як суб’єкт владних повноважень.

Виходячи з положень пункту 1 статті 3, пункту 4 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, справа за позовом суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою).

Таким чином спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами, а тому на правовідносини сторін у справі  поширюється дія Кодексу адміністративного судочинства України, за  правилами якого судам попередніх інстанцій і належало вирішувати цей спір.

Натомість, в порушення вимог статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України господарськими судами першої та апеляційної інстанцій справу розглянуто в порядку господарського судочинства із застосуванням приписів Господарсько процесуального кодексу України, що після набрання чинності КАС України унеможливлює здійснення касаційної перевірки судових рішень в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та   апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та   апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Після початку діяльності окружного адміністративного  суду адміністративні позови, подані до відповідних місцевих господарських   судів у справах, що підсудні окружному адміністративному суду, передаються  цими судами до окружного адміністративного суду, якщо провадження у справі ще не відкрито.

За таких обставин, та враховуючи, що провадження у даній справі  залишається відкритим на підставі ухвали господарського суду Донецької області від 23.06.2006р., оскаржувані судові акти підлягають скасуванню на  підставі вимог статті 11110 Господарського процесуального кодексу України з передачею справи до господарського суду першої інстанції для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.02.2007р. та рішення господарського Донецької області від 22.11.2006р. у справі 23/222 скасувати.

Справу направити до господарського Донецької області на новий  розгляд.

Головуючий суддя                                                                        Г.П. Коробенко

Судді:                                                                                          Т.Ф. Костенко

А.Г. Полянський