СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13.07.07                                                                                 Справа № 15/283пн-ад.

Суддя Пономаренко Є.Ю.

при секретарі Подколзіній С.С.,

розглянувши матеріали справи за позовом

Антрацитівської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Антрацит Луганської області

до Закритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», м. Київ в особі Філії «Відділення «Промінвестбанку в м. Антрацит Луганської області», м. Антрацит Луганської області

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державне підприємство «Антрацит», м. Антрацит

про спонукання виконати певні дії

за участю представників сторін:

від позивача: Пузікова Н.А. - нач. юр. відділу, довіреність № 1 від 09.01.07.;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: Алексанян Ю.О. - нач. юр. відділу, довіреність № 22 від 12.04.07.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав законної сили  з 1 вересня 2005 року, до початку  діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України,  вирішуються відповідним господарським  судом  за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Позов заявлено на підставі Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому, з огляду на суб‘єктний склад сторін у справі, де позивачем виступає суб‘єкт владних повноважень та з урахуванням рекомендацій Верховного суду України, провадження у даній справі за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Суть спору: позивачем за позовною заявою заявлені вимоги про зобов‘язання ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Антрацит»прийняти до виконання платіжну вимогу № 62 від 10.05.2007р. Антрацитівської ОДПІ на стягнення коштів в сумі 32425262,04 грн. з розрахункового рахунку ДП «Антрацит».

Заявою від 11.06.2007р. позивачем змінено позовні вимоги, за якою він просить про зобов‘язання ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Антрацит»прийняти до виконання платіжну вимогу № 62 від 10.05.2007р. Антрацитівської ОДПІ на суму 32425262,04 грн.  по податку на додану вартість про стягнення коштів з рахунку Державного підприємства «Антрацит».

Керуючись ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України змінена позовна вимога прийнята судом до провадження.

В судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення, якими підтримав позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві та запереченні на відзиви.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву № 479 від 11.06.2007р.

Представник третьої особи вважає позовні вимоги необґрунтованими з підстав наведених у поясненні від 11.06.2007р.

Сторони не досягли примирення.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані документи, вислухавши представників позивача та відповідача, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Антрацитівською ОДПІ –позивачем у справі, 10.05.2007р.  прийняте рішення № 24 про стягнення  податкового боргу у сумі 32 425 262 грн. 04 коп. з рахунку платника податків  - державного підприємства «Антрацит».

На підставі вказаного рішення податковим органом до Філії «Відділення «Промінвестбанку в м. Антрацит Луганської області»подана платіжна вимога №62 від 10.05.2007р. на суму 32 425 262 грн. 04 коп. про примусове списання з рахунку третьої особи податкового боргу за рішенням податкового органу №24. Вказана платіжна вимога не була виконана банківською установою відповідача.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження податкових органів порядок і спосіб їх використання визначені Законом України від 04.12.1990р. № 509-ХІІ “Про державну податкову службу в Україні”.

Відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” державні податкові інспекції подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про стягнення заборгованості перед бюджетами і державними цільовими фондами.

Відповідно до п. 8 ст. 11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” органи державної податкової служби мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені та штрафних санкцій у порядку, передбаченому законом.

Порядок реалізації цих повноважень визначений Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі Закон №2181).

У відповідності з п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону № 2181 активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок його податкового боргу виключно за рішенням суду.

Відповідно  до п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону № 2181 джерелами погашення   податкового боргу платника податків за рішенням  органу стягнення, які є виконавчими документами, є  будь-які  активи  платника  податків.

Підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Закону № 2181 встановлено, що стягнення безготівкових коштів здійснюється шляхом надіслання банку (банкам), обслуговуючому платника податків, платіжної вимоги  на  суму  податкового  боргу  або  його  частини.

Підпунктом 19.3.1 п. 19.3 ст. 19 Закону № 2181 також встановлено, що списання коштів  з  рахунків платника податків здійснюється банками лише за дорученнями платника або за платіжними  вимогами  згідно з абзацом третім п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 цього Закону, а  також на підставі виконавчих документів та за визнаними  платником  претензіями, у тому  числі у  порядку  досудового врегулювання спорів.

Закон № 2181 є спеціальним законом з питань оподаткування, який встановлює порядок  погашення зобов’язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів. Відносини, що складаються між податковим органом і банківською установою не є податковими відносинами, а відтак при їх регулюванні слід застосовувати і інші правові акти у відповідній сфері.

Оскільки кошти,  які знаходяться на  рахунку  клієнта  банку, визначаються активами  платника  податків,  що  належать юридичній чи фізичній особі на праві власності  або  повного  господарського відання,  тому  вони  підлягають конституційному захисту як об'єкт права власності.

Відповідно до пункту 6.3 статті 6 Закону України "Про платіжні  системи  та  переказ грошей в Україні" (2346-14), порядок відкриття  банками  рахунків  та  їх  режими  визначаються Національним банком  України. Умови відкриття рахунка та особливості  його  функціонування  передбачаються  в  договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Таким чином, відносини  між клієнтом та банком є цивільно-правовими.

Правовідносини між клієнтом –третьою особою у справі та Державною   податковою інспекцією є публічно-правовими,  оскільки регулюються  податковим законодавством, яке   зобов'язує   клієнта   сплачувати   податки, а Державну  податкову  інспекцію  правом  перевіряти  правильність їх сплати  та  застосовувати  санкції   при   виявленні   порушень виконання таких зобов'язань.

При  розгляді  спору щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме прийняти і виконати платіжну вимогу на списання з рахунку клієнта банку податкового боргу, слід застосувати нормативні акти, що регулюють права і обов'язки сторін стосовно відкриття банківських рахунків та порядок здійснення руху коштів по них. (Така позиція виражена Верховним судом України при вирішенні аналогічних справ)

Відповідно до пункту 1.39 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні"  (2346-14), примусове  списанні  грошей - це списання грошей,  що здійснюється стягувачем без згоди платника  на  підставі  встановлених  законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з  пунктом  1.40  вищевказаної  статті  стягувачем є особа,  яка може  бути  ініціатором  переказу  грошей з рахунка  платника на підставі виконавчих документів,  визначених законом.

Пунктом 20.1 статті 20 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" визначено, що ініціатором  переказу  може  бути  платник,  а  також отримувач у разі ініціювання переказу  за  допомогою  платіжної  вимоги  при договірному списанні та в інших  випадках,  передбачених законодавством,  і стягувач,  що отримує відповідне право виключно на підставі  визначених  законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Перелік виконавчих  документів  наведений  у  статті 3 Закону України "Про  виконавче  провадження" (606-14),  який відповідно до його преамбули визначає умови і порядок виконання рішень  судів та  інших  органів  (посадових  осіб),  що  відповідно  до  закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цей перелік є вичерпним,  і рішення Державної податкової інспекції  про  стягнення  податкового  боргу шляхом направлення  платіжної  вимоги  в  цьому  переліку як таке, що підлягає примусовому виконанню, відсутнє.

На підставі Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»не виникають відносини  підпорядкування  між банком та органом державної податкової служби щодо клієнта банку.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, який був прийнятий 16.01.2003р.

Статтею 1071 цього кодексу передбачено, що підставами для списання грошових коштів з рахунку клієнта може бути його розпорядження, або рішення суду. Грошові кошти можуть бути списані також у випадках встановлених договором між банком і клієнтом.

Позивачем не надано доказів укладення між відповідачем і третьою особою договору, за яким третя особа доручала банку здійснювати списання коштів з її банківського рахунку на погашення податкового боргу на підставі платіжних вимог податкового органу.

Положення Цивільного кодексу України підлягає обов’язковому виконання банківською установою відповідача.

Таким чином, за викладених підстав у задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Така ж правова позиція, щодо правильності відмови у задоволенні позовів податкових органів щодо спонукання  банківських установ приймати до виконання платіжні вимоги органів податкової служби, виражалася Верховним судом України, зокрема у постанові від 05.10.2004р. по справі № 3-2423к04-46/19.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено осіб, які брали участь у справі про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 16.07.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя

Є.Ю.Пономаренко