ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2007 р.
№ 23/581

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційне подання
Генеральної прокуратури України (далі Прокуратура)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

Від
16.03.07

у справі
№ 23/581

господарського суду
міста Києва

за позовом
заступника Генерального прокурора України (далі Прокурор)

в інтересах держави в особі
Верховної Ради України (далі Рада),

Кабінету Міністрів України (далі Кабмін),

Міністерства оборони України (далі Міністерство)

До
товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕБА Ко-ЛТД" (далі Товариство)

Про
визнання недійсними договорів

В судових засіданнях взяли участь представники

- Прокурора:
Вігура С.К. (прокурор відділу Генеральної прокуратури України; посвідчення № 60 від 19.06.01)
- у судовому засіданні 07.06.07, 21.06.07, 25.06.07;

- Ради:
Лаптієв А.М. (за дов. № 182 від 11.07.06)
- у судовому засіданні 07.06.07, 21.06.07;

- Кабміну:
Головатенко О.М. (за дов. № 29-22/408 від 07.02.07)
- у судовому засіданні 07.06.07;
Білецький О.В. (за дов. № 2922/407 від 07.02.07)
- у судовому засіданні 21.06.07;

- Міністерства:
Шамрай О.В. (за дов. № 220/433/д від 25.12.06)
- у судовому засіданні 07.06.07, 21.06.07, 25.06.07;

- Товариства:
Загородня Д.М. (за дов. б/н від 01.03.07)
- у судовому засіданні 07.06.07, 21.06.07, 25.06.07.

Ухвалою від 15.05.07 колегії суддів Вищого господарського суду України касаційне подання Прокуратури № 10/4-25740-06 від 17.04.07 було прийняте до провадження, розгляд справи призначено на 07.06.07.

До початку розгляду справи по суті у судовому засіданні 07.06.07 були розглянуті клопотання сторін.

Так, представників сторін було повідомлено про зміст письмових клопотань Товариства від 07.06.07 про відкладення розгляду справи та про оголошення повного тексту постанови по справі.

При цьому, до відома представників сторін було, зокрема, доведено, що клопотання про відкладення розгляду справи мотивовано необхідністю надання Товариству часу для подання письмового відзиву на касаційне подання у справі.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи представники Ради, Кабміну та Міністерства залишили розгляд даного питання на розгляд суду. Представник Прокуратури щодо даного клопотання заперечував.

Колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку про відхилення клопотання Товариства про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що матеріали справи містять письмовий відзив Товариства на касаційне подання за вих. № 267 від 06.06.07.

Клопотання про оголошення повного тексту постанови по справі було задоволено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.06.07 було оголошено перерву до 21.06.07 для вивчення додаткових документів по справі, що надійшли до колегії суддів лише 07.06.07, про що представників сторін було повідомлено усно безпосередньо у судовому засіданні.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 21.06.07 було оголошено усну перерву до 25.06.07 до 11 години для виготовлення повного тексту постанови Вищого господарського суду України по справі.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судових засідань 14.06.07, 21.06.07 та 25.06.07. Відводів складі колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.06.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 21.12.06 господарського суду міста Києва (суддя

Демидова А.М.) в задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою від 16.03.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Андрієнка В.В., суддів –

Малетича М.М., Студенця В.І.) апеляційне подання Прокуратури залишено без задоволення, а рішення від 21.12.06 господарського суду міста Києва без змін.

Рішення та постанова попередніх судових інстанцій обґрунтовані тим, що спірні договори відповідають вимогам ст.ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України, а чинним законодавством не заборонено укладати договір на забудову земельної ділянки до оформлення зміни її цільового призначення, крім того суди врахували, що земельна ділянка не є вкладом Міністерства у спільну діяльність сторін, оскільки у спірних договорах йдеться лише про право відмови від постійного користування такою земельною ділянкою.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Прокуратура звернулася до Вищого господарського суду України з касаційним поданням, в якому просять рішення від 21.12.07 господарського суду міста Києва та постанову від 16.03.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В поданні Прокуратури вказано, що попередні судові інстанції в неповному обсязі з'ясували обставин по справи та неправильно застосували норми процесуального і матеріального права.

Зокрема в поданні робиться висновок, про те що договір про спільну участь у будівництві житла суперечить Цивільному кодексу України, а тому спірні договори підлягають визнанню недійсними, оскільки є удаваними.

Також в подані Прокуратури вказано, що спірними договорами змінено цільове призначення земельної ділянки.

У своєму відзиві на касаційне подання Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними у зв'язку з чим просить касаційне подання Прокуратури залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

На день розгляду справи по суті письмові відзиви на касаційне подання від Ради, Кабміну та Міністерства не надійшли.

У судових засіданнях представник Ради підтримав доводи касаційного подання та просив його задовольнити.

Під час розгляду справи по суті представники Кабміну та Міністерства щодо доводів касаційного подання заперечували та просили його відхилити.

Розглянувши матеріали справи, касаційне подання, відзив на касаційне подання, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача, оцінивши та дослідивши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та їх правову оцінку, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як було встановлено попередніми судовими інстанціями, які приймали рішення у даній справі, 07.06.06 між Міністерством та Товариством було укладено договір № 227/ДБ-10/СПЗ (далі Договір) про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників), в якому було визначено питання про будівництво комплексу житлових будинків з об'єктами соціальної інфраструктури та вбудованими, прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торговельного та адміністративної призначення загальною площею квартир 8 296,00 кв.м. згідно з проектно-кошторисною документацією, на земельній ділянці 0,54 га, яка розташована по вул.Патріса Лумумби, 8/1 в м.Києві (військове містечко № 151).

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що умовами Договору визначено, що спільна діяльність здійснюється без об'єднання вкладів учасників, сторони зберігають свою юридичну самостійність, але майнова самостійність сторін є обмеженою щодо розпорядження вкладами у спільну діяльність.

Водночас, встановлено, що Договором встановлено, що з метою реалізації задач спільної діяльності сторони здійснюють вклади у таку діяльність у вигляді грошових коштів, нерухомої майна, інших матеріальних і нематеріальних активів.

Також, попередніми судовими інстанціями встановлено, що у відповідності до п.п. 3.2.1, 3.2.2 п. 3.2. Договору частка Міністерства на цілі спільної діяльності орієнтовно становила 6 499 916,00 грн. і здійснювалася у вигляді права на забудову земельної ділянки (шляхом оцінки вартості нематеріального активу щодо права користування земельною ділянкою) та оцінки майна (будівель військового містечка № 151).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до п.п. 3.2. Договору частка Товариства на цілі спільної діяльності орієнтовно складає 19 499,00 грн., Товариство здійснює свій вклад коштами шляхом фінансування будівництва, передачі рухомого, нерухомого майна та інших товарно-матеріальних цінностей та за допомогою ведення загальних справ учасників Договору в порядку і на умовах передбачених Договором.

Результати спільної діяльності Міністерства та Товариства передбачені п. 5.1 Договору де визначено, що після введення об'єкту в експлуатацію Міністерство отримує квартири загальною площею 25%, а Товариство –75% від загальної площі квартир в об'єкті.

При цьому, пунктом 4.4 Договору сторони погодили і встановили, що для досягнення мети цього Договору Товариство приймає повноваження на виконання функції замовника по будівництву об'єкта.

Крім того, на підставі матеріалів справи попередніми судовими інстанціями встановлено, що 13.06.06 між Міністерством та Товариством було укладено договір № ДУ-1/10 СПЗ про регулювання відносин сторін (далі Договір-2) до Договору.

При цьому встановлено, що пунктом 1 Договору-2 було передбачено, що сторони здійснюють свої вклади у наступний спосіб: частка Міністерства на цілі спільної діяльності становить 6 499 916,00 грн. і складає 25 %; частка Товариства на цілі спільної діяльності становить 19 499 748,00 грн. і складає

75 %.

Згідно з п. 2 Договору-2 сторони домовились, що вартість частки Міністерства у спільній діяльності становить 6 499 916,00 грн., із яких

6 350 000,00 грн. перераховується на вказаний Міністерством рахунок до спеціального фонду Державного бюджету, а 149 916,00 грн. перераховується на вказаний Управлінням капітального будівництва м.Києва рахунок за окремим договором (за виконання частини функцій замовника).

В той же час п. 3 Договору-2 передбачено, що суму грошових коштів, що визначена в ч. 2 п. 2 Договору-2 Товариство до 15.06.06перераховує Міністерству на рахунок, який буде вказано Міністерством.

Попередніми судовими інстанціями було встановлено, що відповідно до п. 4 Договору-2 виконання Товариством в повному обсязі п. 3 Договору-2 є підставою для здійснення Міністерством заходів, які спрямовані на передислокацію підрозділів, списання фондів та переоформлення права користування земельною ділянкою загальною площею 0,54 га, яка розташована в по вул.Патріса Лумумби, 8/1 (згідно витягу з бази даних Державного земельного кадастру № 3618 від 31.03.06 вул.Патріса Лумумби, 6/1) м.Києва (військові містечко № 151) в десятиденний термін з Міністерства на Товариство (в тому числі оформлена відповідного листа до Київської міської ради народних депутатів про припинення права користування земельною ділянкою, зміни її цільового призначення та виділення її в установленому порядку під будівництво Товариству.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог Прокурора судові інстанції, врахували вимоги ст.ст. 655, 656, 658 Цивільного кодексу України, та прийшли до висновку про те, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити з нього певну грошову суму.

В той же час, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, якій є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, а право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Матеріалами справи не доведено, що земельна ділянка 0,54 га є вкладом Міністерства у спільну діяльність сторін, так як у спірних договорах мова йде про право відмови від постійного користування нею, а не про продаж або передачу її Товариству, оскільки Міністерство не є власником земельної ділянки 0,54 га, яка розташована по вул.Патріса Лумумби, 8/1, оскільки така земельна ділянка перебуває у розпорядженні Київської міської ради.

Також, не було доведено матеріалами справи, що у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.02 № 449, якою затверджено форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою такий акт видано користувачу земельної ділянки.

Судовими інстанціями встановлено наявність рішення виконавчого комітету Київської міської ради № 1-с від 15.01.51, яким визначено, що постійним користувачем вказаної ділянки є Голосіївський районний у м.Києві військовий комісаріат.

Судовими інстанціями враховано, що відповідно до ст.ст. 77, 78, 83, 126 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, а землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.

В той же час у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності, але право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Також було враховано, що п.п. 10, 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що рішення про розмежування земель державної і комунальної власності в межах населених пунктів приймають відповідні сільські, селищні, міські ради за погодженням з органами виконавчої влади, а за межами населених пунктів –органи виконавчої влади за погодженням з відповідними органами місцевого самоврядування.

До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів –відповідні органи виконавчої влади.

Отже, землі державної і комунальної власності не розмежовано, а повноваження щодо розпорядження цими землями, що є виключною правомочністю власника, надано сільським, селищним, міським радам.

Таким чином, таке набуття власності не суперечить чинному законодавству, оскільки п. 4 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, виникнення інших підстав, передбачених законом.

Матеріалами справи не доведено порушення вимог ст. 1130, ч. 2 ст. 1131 Цивільного кодексу України, оскільки за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Умови договору про спільну діяльність, у томі числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільного діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності, а тому доводи Прокурора стосовно того, що за договором про спільну діяльність внесене сторонами майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, набуває статусу спільного майна, а також стосовно тверджень про зміну спірними договорами цільового призначення земельної ділянки не знаходять свого законодавчого підтвердження.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що спеціальним актом, який встановлює правові та організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів, є Закон України "Про планування і забудову територій".

Попередні судові інстанції врахували, що відповідно до ст. 24 Закону України "Про планування і забудов територій" фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

У разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта, в той же час дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно зі ст. 29 цього Закону дозвіл на виконання будівельних робіт –це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів.

Також Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.00 № 273 затверджено Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.12.00 за № 945/5166) /далі Наказ № 273/, яке розроблено згідно зі ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій".

Вказане положення встановлює порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об'єктів. Положення

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що відповідно до п. 7.5.3 Договору власне саме будівництво буде розпочато після збору вихідних даних (в тому числі зміна в установленому законодавством України порядку цільового призначення земельної ділянки, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво), розробки проектно-кошторисної документації, її погодження, експертиза та затвердження, відведення земельної ділянки до стадії будівництва.

Також враховано, що відповідно до п.п. 7.5.1, 7.5.2 п. 7.5 Договору передбачено збір вихідних даних (в тому числі зміна в установленому законодавством порядку цільового призначення земельної ділянки, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво), розробка проектно-кошторисної документації, її погодження, експертиза та затвердження, відведення земельної ділянки до стадії будівництва і це не суперечить ст.ст. 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій" та Наказу № 273.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що Договір передбачає не тільки порядок виконання та фінансування підрядних робіт по будівництву об'єкту, а і вчинення відповідних організаційних заходів, як це передбачено п. 6.1 Договору, оскільки Міністерство забезпечує в установленому законодавством Україні порядку оформлення за рахунок та за участю Товариства землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво.

У Договорі чітко зазначено про здійснення оформляння необхідної документації на право користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво житла і зазначена документація оформляється відповідно до вимог ст.ст. 20, 38 Земельного кодексу України та ст. 22 Закону України "Про основи містобудування".

Колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що діючим законодавством не заборонено укладати договір на забудову земельної ділянки до оформлення зміни її цільового призначення, оскільки відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документів, що підтверджує право на неї, забороняється, але умовами Договору визначено, що здійснення будь-яких дій по будівництву можуть розпочинатися тільки після оформлення всієї документації.

Припинення права постійного користування названою земельною ділянкою буде здійснюватися Міністерством шляхом добровільної відмови за його заявою до власника земельної ділянки, що відповідає вимогам ст. 142 Земельного кодексу України та умовам Договору і додаткової угоди.

Попередні судові інстанції врахували, що відповідно до ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування, спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватись виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим Вказана норма права також передбачає обмеження щодо фінансування саме спорудження об'єктів житлового будівництва, а механізми інвестування спорудження об'єктів житлового будівництва також передбачає укладання відповідних договорів із безпосередньо забудовником після затвердження проектної документації та отримання відповідних дозволів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України віддзначає, що умови Договору передбачають вчинення сторонами ряду заходів: організаційних, правових, фінансових (у тому числі залучення коштів від фізичних та юридичних осіб в порядку передбаченому законодавством).

Управління спільними справами відповідно п. 4.2 Договору здійснює Товариство, а тому, на думку колегії суддів Вищого господарського суду України, Договір та Договорі-2 відповідають вимогам Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю".

Вказаний Закон встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, а згідно з абз. а, б, в п. 6.2. Договору Товариство приймає на себе виконання функцій Замовника, що визначені п. 4.4 Договору, укладає договори з управителем (керуючим) фондом та генерального підряду на будівництво та забезпечує роботи матеріальними ресурсами, відповідає за їх якість і відповідність вимогам, установленим нормативними документами та проектною документацією, погоджує підряднику залучення до виконання робіт субпідрядників та робочої сили; укладає за погодженням з Міністерством договори на проектування і будівництво з генеральним проектувальником та підрядником, у разі необхідності субпідрядниками. Надає Міністерству засвідчені копії укладеної з генеральним проектувальником та генеральним підрядником угоди в триденний термін з дати її укладання; в повному обсязі фінансує у порядку, передбаченому законодавством України з питань фінансово-кредитних механізмів і управління майном при будівництві житла і операціях з нерухомістю, за планом проектування та будівництва, а також всі інші витрати, пов'язані з будівництвом, введенням в експлуатацію і передачею на баланс експлуатаційним організаціям, згідно з умовами договору.

Тобто, Товариство при здійсненні функції щодо ведення спільних справ учасників відповідно до ст. 1131 Цивільного кодексу України укладає правочини у порядку передбаченому Законом України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю".

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції врахували, що відповідно до ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність", Закон України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" не поширюється на всі відносини пов'язані з будівництвом об'єктів житлової забудови, а тільки щодо відносин фінансування саме процесу спорудження житла, а тому спірні договори відповідають вимогам ст.ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України, у зв’язку з чим відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Враховуючи вказані обставини колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що процесуальні акти прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору.

Крім того колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що у відповідності до ст. 15 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України спрямовує роботу органів прокуратури і здійснює контроль за їх діяльність, відповідно до законів України видає обов’язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження.

Відповідно до п. 12 наказу Генерального прокурора України від 29.11.06 № 6 гн "Про організацію представництва прокурором в суді інтересів громадян або держави та їх захист при виконанні судових рішень" прокурори усіх рівнів зобов’язані забезпечувати своєчасне реагування на незаконні рішення суду у цивільних, господарських та адміністративних справах. При цьому обов’язок на внесення касаційних подань покладено прокурорів обласного рівня та їх заступників, а тому оскарження судових рішень в касаційному порядку помічниками прокурорів, начальниками та прокурорами відділів суперечить галузевому наказу Генерального прокурора України.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Прокуратури, викладені в касаційному поданні, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що Прокуратура в касаційному поданні стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційне подання Генеральної прокуратури України № 10/4-25740-06 від 17.04.07 залишити без задоволення.

Постанову від 16.03.07 Київського апеляційного господарського суду по справі № 23/581 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська