СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

31 липня 2007 р.

Справа № А-17/163

Господарський суд
Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л.М., при секретарі
судового засідання Нестеренко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні
матеріали адміністративної справи

за позовом:

Коломийської об"єднаної
державної податкової інспекції, м.Коломия, вул.Хмельницького, 3

до відповідача:   до відповідача:

Підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1
Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніком", м.Коломия, вул.Карпатська,
176

про

визнання недійсним господарського
зобов"язання від 30.10.04 р. недійсним та стягнення 15500 грн.

за участю представників:

від позивача:  від відповідачів:

Святненко Р.Б. - старший
державний податковий інспектор юридичного відділу, (довіреність від
19.04.2006 року). представники не з"явились.

встановив:
подано позов про  визнання недійсним
господарського зобов"язання між підприємцем ОСОБА_1. та ТзОВ
"Уніком" від 30.10.04 р. , як такого що укладене з метою суперечною
інтересам держави та стягнення з ТзОВ "Уніком" 15500 грн.  в дохід держави.

Позовні вимоги мотивовані
тим, що  відповідач ТзОВ
"Уніком" не знаходиться за юридичною адресою, не подає податкові
звітність, не сплачує податки, що на думку податкового органу є підставою для
визнання недійсним господарського зобов"язання між підприємцем ОСОБА_1. та
ТзОВ "Уніком" від 30.10.04 р., як такого що укладене з метою
суперечною інтересам держави та стягнення з ТзОВ "Уніком" 15500 грн.  в дохід держави відповідно до ст.207 ГК
України.

Відповідач  підприємець ОСОБА_1. проти позову заперечує,
посилаючись на те, що порушення ТзОВ "Уніком" податкового
законодавства не є підставою для визнання недійсним господарського
зобов"язання на підставі ст.207 ГК України. Зазначає, що позивачем не
доведено факту ухилення від сплати податків сторонами угоди, наявності умислу
на укладання угоди завідомо суперечної інтересам держави.

Відповідач ТзОВ "Уніком"
в судове засідання не з"явився, заперечення проти позову не подав.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, суд встановив наступне.

Факт укладення письмового
договору  на надання транспортних
послуг  між відповідачами у справі не
підтверджується матеріалами справи, оскільки докази, що підтверджують укладання
такого договору в письмовій формі суду не подані.

Відповідно до статті 175
Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов'язання,
що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності, в силу
яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом
України  з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

В силу положень статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що  не передбачені цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки. Суд дійшов висновку, що оформлення
податкової накладної №30/04 від 30.10.2004 р. та накладної №30/04 від
30.10.2004 р. (на суму 15500 грн.) свідчить про те, що між відповідачами
виникло господарське зобов”язання.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем проведено  перевірку  ТзОВ "Уніком", якою встановлено, що
останнє не знаходиться за юридичною адресою, фактичне місцезнаходження його не
відомо,  звітність до податкових органів
не подається.

На запит суду  викладений в ухвалі від  12.06.2007
р.  Відділом державної реєстрації
надано інформацію №52/07-7 від 21.06.2007 р. з Єдиного державного реєстру,
згідно якого, місцезнаходження відповідача ТзОВ "Уніком" - м.Коломия,
вул.Карпатська, 176. Реєстраційні дії в зв"язку з зміною місцезнаходження
підприємства не проводились.

Суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до  статті
19  Закону   України
"Про   державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" юридична особа щорічно,
починаючи з наступного року з дати її державної реєстрації, протягом одного
місяця зобов'язана подати (надіслати рекомендованим листом) державному
реєстратору реєстраційну картку встановленого зразка про підтвердження
відомостей про юридичну особу. Якщо реєстраційна картка про підтвердження
відомостей про юридичну особу не була надана юридичною особою в установлений
цією частиною строк, державний реєстратор зобов'язаний направити рекомендованим
листом юридичній особі повідомлення про необхідність подання державному
реєстратору реєстраційної картки про підтвердження відомостей про юридичну
особу. У разі повернення до   державного
реєстратора рекомендованого листа з відміткою відділення зв'язку про
відсутність юридичної особи за вказаною адресою або неподання юридичною особою
протягом місяця з дати направлення їй відповідного повідомлення реєстраційної
картки про підтвердження відомостей про юридичну особу державний реєстратор
повинен внести до ЄДР запис про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням
або запис про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу.

Згідно зі статтею 38 вказаного
Закону  підставами про постановлення
судового рішення щодо припинення юридичної особи, що не пов'язано з
банкрутством юридичної особи, зокрема, є наявність в ЄДР запису про відсутність
юридичної особи за вказаним її місцезнаходженням.                    Позивач не подав суду
документальних доказів, які б свідчили про внесення до Єдиного державного реєстру
запису про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням або запис про
відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу, запису про припинення
юридичної особи.

Помилковим є посилання
позивача на п. 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1056
від 25.07.2002 р. "Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного
застосування законодавства про податки", оскільки вказаний п.7.3 постанови
стосувався практики вирішення спорів про
визнання  угод недійсними  на підставі статті 49 Цивільного кодексу
України, який діяв до 01.01.2004 р. Відповідно до вимог ст.49 ЦК УРСР, який
втратив чинність з 1.01.2004, якщо угода укладена з метою, суперечною інтересам
держави й суспільства, то вона є недійсною. При наявності умислу на укладення
такої угоди в обох сторін -у разі виконання угоди обома сторонами -в доход
держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією
стороною з другої стягується в доход держави все одержане нею і все належне з
неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише в
однієї зі сторін все одержане нею за угодою повинне бути повернуто другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується в доход держави. Цивільний кодекс України, який набрав чинності
1.01.2004, серед правових наслідків учинення правочину, який порушує публічний
порядок, не встановлює санкцій, аналогічних тим, які були встановлені ст.49 ЦК
УРСР.

Разом з тим такі санкції за укладення
угоди (вчинення господарського зобов'язання) з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, встановлені ГК.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК, який набрав
чинності з 1.01.2004, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й
суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в частині.

Положення ст.ст. 207 та 208 ГК слід
застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо
суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам
суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і
визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної
податкової служби, вказані в абзаці першому ст.10 закону «Про державну
податкову службу в Україні», можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до
судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за
правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову
висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в
резолютивній частині судового рішення.

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Разом з тим, за змістом ч.1 ст.208 ГК, застосування цих санкцій можливе лише в
разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч.1 ст.208 цього
кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших
обов'язкових платежів) однією зі сторін договору, неподання податкової
звітності. За таких обставин правопорушеннями є несплата податків та неподання
податкової звітності, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій,
передбачених ч.1 ст.208 кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Частиною 1 ст.208 ГК передбачено
застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції,
згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду
у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Крім того, оскільки санкції,
передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в
доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі
санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі,
що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК. Тому такі санкції можуть
застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК.

Відповідно до ст.250 ГК України
адміністративно-господарські
санкції    можуть    бути застосовані до суб'єкта господарювання
протягом шести місяців з дня  виявлення
порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків,
передбачених законом.  В даному випадку
позивачем пропущені строки встановлені ст.250 ГК України для застосування
санкцій.

Враховуючи те, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, суд дійшов висновку про недоведеність податковою інспекцією
того, що спірне господарське зобов"язання укладене з метою, завідомо
суперечною інтересам держави і суспільства.

З огляду на викладене,  позовні вимоги  задоволенню не підлягають.

На
підставі  викладеного  та керуючись ст.124 Конституції України, ГК
України,   п.4. ст.94, ст. 158-163
Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив
:

у позові відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Заява  про
апеляційне  оскарження  постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення
у повному обсязі відповідно до статті 160
Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на
постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Неверовська Л.М.

Постанова
виготовлена в повному обсязі та підписана
02.08.2007 р.

Документ
виготовлено в  АС Діловодство