ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.

№ 13/85-06

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши
касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності

ОСОБА_1

на
рішення господарського суду
Вінницької області від 20.06.2006р. та

постанову Житомирського апеляційного господарського суду від

03.04.2007р.

у справі           №13/85-06

за позовом           Відкритого акціонерного товариства
"Володарка"

до                        Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1

про                        повернення об'єкту
оренди та стягнення 4931,78 грн. боргу

та 208,11 грн. пені.,

та за зустрічним позовом
СПД  ОСОБА_1.

до                      ВАТ "Володарка"

про                      визнання недійсним договору оренди
НОМЕР_1

за участю представників сторін:

від ВАТ "Володарка":
Палагнюк Н.К. (доручення у справі),

від СПД ОСОБА_1.: ОСОБА_2
(довіреність у справі),

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
"Володарка" звернулося до господарського суду Вінницької області з
позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 і просило суд
зобов'язати останнього звільнити надану йому в оренду площадку під стоянку для
вантажного та легкового автотранспорту загальною площею 1154 кв.м., розташовану
АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача
5 139,89 грн. заборгованості по орендній платі,  комунальних послугах та пеню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
строк дії укладеного між сторонами договору оренди НОМЕР_1 закінчився
30.11.2005р. Проте, відповідач орендоване майно не повернув, продовжує ним
безпідставно користуватися, розрахунки по орендній платі та комунальним
послугам не провів, у зв'язку з чим станом на 11.01.2006р. за відповідачем
рахується заборгованість у сумі 4 931,78 грн.

Відповідач, заперечуючи заявлений
позов, до ухвалення рішення у даній справі, подав до суду зустрічний позов до
ВАТ "Володарка" про визнання недійсним договору оренди НОМЕР_1

Зустрічний позов обґрунтований тим,
що договір оренди є недійсним, оскільки відповідно до цільового призначення
земельної ділянки, на якій знаходиться об'єкт оренди (стоянка для вантажного та
легкового автотранспорту) ВАТ "Володарка" не отримало у відповідних
органів дозволу на будівництво автостоянки, а тому не мало право укладати
договір оренди.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 20.06.2006р. (суддя С.Тісецький) первісний позов
задоволено частково: зобов'язано СПД ОСОБА_1 передати ВАТ "Володарка"
майданчик під стоянку для вантажного та легкового автотранспорту загальною
площею 1154 кв.м., розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1, а також присуджено
до стягнення з СПД ОСОБА_1. 2931,78 грн. основного боргу, 100,85 грн. пені. В
частині позову щодо стягнення з СПД ОСОБА_1. 2000,0 грн. основного боргу та
107,26 грн. пені відмовлено. У задоволені зустрічного позову СПБ ОСОБА_1. до
ВАТ "Володарка" про визнання недійсним договору оренди НОМЕР_1
відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що з
урахуванням оплати відповідачем 2000,0 грн. за касовим ордером НОМЕР_2.,
основний борг останнього перед позивачем по орендній платі складає 2931,78
грн., і відповідно пеня -107,26 грн.

Задовольняючи первісний позов в
частині зобов'язання відповідача звільнити надану йому в оренду площадку під
стоянку для вантажного та легкового автотранспорту, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач після закінчення строку дії договору оренди
орендоване майно не звільнив та за актом приймання-передачі, як то передбачено
умовами договору, позивачу не передав.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди, суд першої інстанції
послався на те, що власником орендованої площадки є Вінницька міська рада, а
постійним користувачем є ВАТ "Володарка".

Постановою Житомирського
апеляційного господарського суду від 03.04.2007р. (головуючий, суддя Шкляр
Л.Т., судді Гулова А.Г., Пасічник С.С.) рішення суду першої інстанції змінено
та викладено його резолютивну у новій редакції. Згідно постанови первісний
позов задоволено частково: зобов'язано СПД ОСОБА_1. передати ВАТ
"Володарка" майданчик під стоянку для вантажного та легкового
автотранспорту загальною площею 1154 м.кв., розташований на земельній ділянці
АДРЕСА_1; присуджено до стягнення з СПД ОСОБА_1. 444,78 грн. боргу по
електроенергії. У позові ВАТ "Володарка" про стягнення 4487,0 грн.
боргу та 208,0 грн. пені відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з СПД ОСОБА_1. заборгованості по орендній платі
та пені, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у відповідача відсутня ця
заборгованість, але існує заборгованість по електроенергії за жовтень, листопад
2005р., яка складає 444,78 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції та  постановою суду
апеляційної інстанції,  відповідач
звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального
та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів, беручи до уваги
межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної
скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування
судами норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових актів,
знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає  задоволенню з таких підстав.

Згідно Державного акта на право
постійного користування землею відповідно до рішення виконкому Вінницької
міської ради НОМЕР_3 позивачу надано право постійного користування землею у
розмірі 2.0052 га у межах згідно з планом землекористування.

Судами двох інстанцій встановлено,
що між сторонами укладено договір від 07.12.2004р., відповідно до умов якого
ВАТ "Володарка" передало СПД ОСОБА_1 у платне строкове користування
площадку загальною площею 1154 кв.м. для розташування автостоянки легкового і
вантажного транспорту, розташовану АДРЕСА_1.
Факт передачі в користування майна -площадки підтверджується підписаним
між сторонами актом приймання-передачі від 07.12.2004р.

Відповідно до п.п.3.1., 3.2., 3.4
договору, щомісячна орендна плата за користування орендованим майном
встановлюється за домовленістю у розмірі 800,0 грн. в місяць з нарахуванням
ПДВ. Розрахунки проводяться не пізніше ніж 10 числа поточного місяця, а за
перший місяць оренди -протягом 10 днів з моменту укладання сторонами договору
та підписання акта приймання-передачі. Оплата комунальних послуг (тепло і
водопостачання, каналізацію, електричну енергію тощо) проводиться орендарем
(відповідачем) одночасно з орендною платою згідно виставлених орендодавцем
(позивачем) рахунків.

Пунктом 7.1. визначено,  що строк дії договору з 07.12.2004р. по
30.11.2005р.

Згідно п.7.4. договору його дія
припиняється у випадку закінчення терміну, на який його було укладено.

В силу п.2.4. договору, майно
вважається повернутим орендодавцю (позивачу) з моменту підписання сторонами
акта приймання-передачі.

Однак, відповідач після закінчення
строку дії договору орендовану площадку не звільнив та за актом
приймання-передачі позивачу не передав.

В силу пунктів 2, 5 статті 48
Закону України "Про власність" (чинного на момент подання даного
позову та ухвалення рішення судом першої інстанції) власник  може
вимагати  усунення будь-яких
порушень його права, хоч би ці порушення
і  не  були
поєднані  з  позбавленням володіння, і відшкодування
завданих цим збитків.

Положення  щодо захисту права власності поширюються
також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє  майном
на  праві повного господарського
відання, оперативного управління, довічного успадковуваного  володіння
або  на  іншій
підставі, передбаченій законом чи договором. Ця
особа має право на захист свого володіння також від власника.

Згідно ст.50 названого Закону
власник  має право вимагати повернення
(віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.387 ЦК України
власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави заволоділа ним.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком судів двох інстанцій про те, що ВАТ
"Володарка", якому на момент розгляду даної справи у суді першої
інстанції належало право постійного користування земельною ділянкою, на якій
знаходиться орендована площадка,  мало
право заявляти вимогу про витребування переданого в оренду об'єкту у зв'язку із
закінченням строку дії договору.

Окрім того, як встановлено судом
апеляційної інстанції ВАТ "Володарка" 04.09.2006р. стало власником
земельної ділянки площею 4836 кв.м., що розташована АДРЕСА_1, на підставі
укладеного між товариством та Вінницькою міською радою договору купівлі-продажу
земельної ділянки несільськогосподарського призначення та Державного акта серії
НОМЕР_3.

Твердження скаржника про те, що
передана позивачем відповідачу в оренду площадка є самочинним будівництвом у
розумінні ст.376 ЦК України, безпідставні.

Так, відповідно до ст.376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного
затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

До поняття споруди відноситься
об'ємна, площина або лінійна наземна, надземна чи підземна  будівельна система, що складається з несучих
та в окремих випадках з загороджених конструкцій і призначена для виконання
виробничих процесів різних видів, зберігання
матеріалів, виробів, устаткування для тимчасового перебування людей,
пересування людей та вантажів і т.п. Спорудами також є земельні поліпшення, що
не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних
технічних функцій (дамби, тонелі, естакади, мости тощо).

Відповідно до ч.2 п.1.6 Тимчасового
положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно,
затверджене наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002р. №7/5,
зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за №157/6445, не
підлягають реєстрації тимчасові споруди,
а також споруди, не пов'язані фундаментом із землею, що
спростовує доводи скаржника про обов'язковість реєстрації в комунальному
підприємстві БТІ переданої в оренду площадки.

Погоджується колегія суддів й з
висновком судів двох інстанцій про відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову у зв'язку з його юридичною та фактичною необґрунтованістю і
відсутністю фактів,  що підтверджують
недійсність оспорюваного договору.

Так, в силу ч.7 ст.179 ГК України
господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України. При цьому,
відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути дво-
чи багатосторонніми (договори).

Згідно п.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання
договору недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання  відповідних наслідків, а саме: відповідність
змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215,
216  ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.215
ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою
-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проте, відповідач, у порушення
ст.33 ГПК України, не довів, що спірний договір містить умови, які б свідчили
про невідповідність спірного договору чинному законодавству.

Отже, з урахуванням меж перегляду
справи у касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду
справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі всебічного,
повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають
цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням
норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для зміни або скасування  оскаржуваних рішення та постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 -11111 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1
залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного
господарського суду від 03.04.2007р.  у
справі №13/85-06  - без змін.

Головуючий, суддя
М.В.Кузьменко

Суддя
І.М.Васищак

Суддя
В.М.Палій