ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.

№ 24/616

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

Головуючий

Невдашенко Л.П.

Суддів

Михайлюка М.В.
Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні  касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю
“Технобуд”

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 30.01.2007 року

у справі

№ 24/616 господарського суду м.
Києва

за позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю “Технобуд”

до  про

СПД -фізичної особи ОСОБА_1
розірвання договору та визнання права власності

за участю представників сторін:

позивача

Ракітін С.П.

відповідача

ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 14.11.2006 р. у справі №24/616 (суддя: Смілянець В.В.) позовні вимоги
задоволено: розірвано договір про співробітництво від 01.01.2005 р., укладений
сторонами, визнано право власності позивача на нежитлові приміщення площею 180
м2 за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 30.01.2007 р. (судді: Моторний О.А., Кошіль В.В., Вербицька
О.В.) рішення господарського суду м. Києва від 14.11.2006 р. скасовано
частково: у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на
нежитлові приміщення відмовлено.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду позивач звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати як таку, що
винесена при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального
права.

05.03.2007 року від відповідача
надійшла заява про скасування забезпечення позову. Відповідно до вимог ст. 68
ГПК України питання про скасування забезпечення позову вирішується
господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи
ухвалі. Колегія суддів, обговоривши зазначені відповідачем доводи, дійшла
висновку про задоволення заяви про скасування забезпечення позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених фактичних обставин,
проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального
та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без
задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що
постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права.

Як встановив апеляційний
господарський суд, 01.01.2005 р. сторони уклали договір про співробітництво,
згідно якого сторони зобов'язалися здійснювати спільну діяльність в області
маркетингу, комерційних операцій, агентських та інших послуг, фінансування
сумісних проектів та програм.

Пунктом 1.2 договору передбачено,
що відносини між сторонами здійснюються як у формі надання консультативних та
інших взаємних послуг на безоплатній основі, так і в формі виконання сторонами
в інтересах один одного оплачуваної діяльності у вигляді послуг, робіт.

Апеляційний господарський суд також
з'ясував, що спірне приміщення було надано відповідачу в оренду згідно рішень
Київської міської ради ІНФОРМАЦІЯ_1.

30.08.2005 р. відповідач та Головне
управління комунальної власності м. Києва на підставі ст. 11 Закону України
“Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” уклали
договір НОМЕР_1 купівлі-продажу нежитлових приміщень (далі -Договір
купівлі-продажу), відповідно до якого Головне управління комунальної власності
м. Києва продало, а відповідач придбав нежитлові приміщення загальною площею
180 м2 за адресою: АДРЕСА_1.

30.08.2005 р. продавець (Головне
управління комунальної власності м. Києва) та відповідач склали акт
приймання-передачі зазначених приміщень.

Договір купівлі-продажу посвідчено
нотаріально та проведена його державна реєстрація в Київському міському бюро
технічної інвентаризації, про що видано реєстраційне посвідчення НОМЕР_2.

Відповідач зобов'язався сплатити
продавцю у безготівковому порядку 325932 грн. протягом 30 календарних днів з
моменту підписання договору. Термін сплати може бути продовжений на 30 днів за
умови сплати покупцем не менше 50 % від ціни продажу у повному обсязі за перші
30 календарних днів, тобто до 30.09.2005 р. та 30.10.2005 р. (п. 2 Договору
купівлі-продажу).

Відповідач 15.09.2005 р. платіжним
дорученням НОМЕР_3 перерахував продавцю 190127 грн. як оплату за нежитлові
приміщення та 20.10.2005 р. платіжним дорученням НОМЕР_4 перерахував продавцю
ще 135905 грн.

Судом першої інстанції встановлено,
що 14.09.2005 р. позивач платіжним дорученням НОМЕР_5 перерахував відповідачу
190000 грн., а 18.10.2005 р. платіжним дорученням НОМЕР_6 грн.

Апеляційний господарський суд
спростував висновок місцевого господарського суду про те, що зазначені кошти
були перераховані позивачем на виконання договору про співробітництво НОМЕР_7,
адже перераховані позивачем кошти є зворотною фінансовою допомогою, що
підтверджується виписками із особового рахунку ТОВ “Технобуд”.

Відповідно до п. 3.8 Інструкції про
безготівкові розрахунки в України в національній валюті, затвердженою
постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22, реквізит “Призначення платежу”
платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію
про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті
платіжного доручення “Призначення платежу”. Банк перевіряє заповнення цього
реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми
ознаками.

Таким чином, суд апеляційної
інстанції оцінив, що лист позивача від 09.08.2006 р., адресований філії
залізничного відділення Промінвестбанку м. Києва в якому позивач просив
рахувати призначення платежу в ряді платіжних доручень “згідно договору про
співробітництво НОМЕР_7 для придбання нежитлового приміщення загальною площею
180 м2 за адресою: АДРЕСА_1 та лист банку від 10.08.2006 р. не
можуть бути доказами перерахування коштів на виконання договору про
співробітництво, оскільки такі листи направлені майже через рік після укладення
відповідачем договору купівлі-продажу та сплати коштів за цим договором.

Крім того, пунктом 1.3. договору
про співробітництво визначено, що кожний вид спільної діяльності сторін
здійснюється за окремими угодами між ними, які реалізують ці види діяльності і
є невід'ємними частинами цього договору.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України
договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору
про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або
ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної
діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах
спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За таких обставин, з огляду на
вимоги п. 1.3 договору про співробітництво для придбання спірного приміщення
сторони повинні були укласти додаткову угоду.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.
33 ГПК України). Однак, доказів укладення сторонами додаткової угоди до
договору про співробітництво позивач не надав.

Отже, апеляційний господарський суд
прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності
позивача на спірні нежитлові приміщення та скасував рішення суду в цій
частині.

Щодо інших доводів касаційної
скарги, то вони не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються
вищенаведеним.

Крім того, згідно з положеннями ст.
1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені  ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу або додатково
перевіряти їх.

Враховуючи викладене, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що підстав для скасування
законної та обґрунтованої постанови Київського апеляційного господарського суду
від 30.01.2007 р. у справі № 24/616 не вбачається.

Керуючись ст.ст.1115,
1117, 1119, 11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу залишити без задоволення.

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 р. у справі № 24/616
залишити без змін.

Головуючий, суддя
Л. Невдашенко

Судді:
М.Михайлюк

Н.Дунаєвська