ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 р.
№ 12/601

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Рогач Л.І.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 01.02.07

у справі
№ 12/601

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

Сільськогосподарський виробничий кооператив “Пантазіївський”

про
стягнення  1 322,50 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Сватуха О.В.- за дов. від 29.12.06 №269д

від відповідача : Вільчинська Н.І.- за дов. від 06.10.06 №12-14/58

від третьої особи: не з’явилися, повідомлені належно про час і місце розгляду справи.

Державним підприємством “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” у вересні 2006 року заявлений позов про стягнення з Державної акціонерної компанії “Хліб доповідач: Добролюбова Т.В.

України” 1 322,50 грн. боргу, переданого позивачеві за розподільним балансом від 31.07.03. Позивач зазначав, що згідно акта приймання –передачі  дебіторської заборгованості до нього перейшло право вимоги до КСП “Пантазіївське” (правонаступником якого є СВК “Пантазіївське”) на суму 1 322,50 грн. Агентство стверджувало, що КСП “Пантазіївське” на час підписання розподільного балансу,  повністю розрахувалось з відповідачем, що підтверджується податковою накладною від 03.09.01, товарно-транспортною накладною №83837, листом СВК “Пантазіївський”  від 22.10.03. Відтак, на думку позивача, Компанія  передала йому  недійсну вимогу.  Обґрунтовуючи  вимоги позивач посилався на пункт 3 Постанови  Кабінету Міністрів України №690 від 15.05.03, статті 107, 109, 512, 519, 526, 530 Цивільного кодексу України, статтю 59 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.12.06, ухваленим суддею Прокопенко Л.В., позовні вимоги задоволені повністю.  Місцевий суд  обґрунтував рішення приписами статті 198 Цивільного кодексу УРСР, положеннями пункту 2 Акта приймання-передачі дебіторської заборгованості, Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.97 “Про порядок розрахунків за отримані сільгоспвиробниками мінеральні добрива” Порядком забезпечення сільськогосподарських товаровиробників мінеральними добривами під урожай 1998 року. Судом визнано, що відповідач як первісний кредитор має відповідати перед  новим кредитором - позивачем за недійсність переданої йому вимоги. Суд виходив з того, що третьою особою в рахунок погашення заборгованості  було відвантажено на Пантазіївське ХПП для ДАК “Хліб України”  2100 кг. зерна озимої пшениці вартістю 1 322,5 грн., про це свідчить  товарно-транспортна накладна від 22.08.01 №83837.  Таким чином, суд дійшов висновку про передачу відповідачем позивачеві недійсної вимоги, згідно акта приймання - передачі дебіторської заборгованості від 31.07.03.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Пантелієнка В.О.- головуючого, Коваленка В.М., Шипка П.О. постановою від 01.02.07, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу Державної акціонерної компанії “Хліб України” залишив без задоволення.

Державна акціонерна компанія “Хліб України” звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, як ухвалену з порушенням норм матеріального та процесуального права, в задоволенні позовних вимог відмовити. Скаржник посилається на невірне застосування судом апеляційної інстанції статей 512, 519, 623  Цивільного кодексу України. При цьому, заявник наголошує, що відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі адміністративного акта, відповідної угоди між сторонами не укладалось, а відтак, відповідач не може нести відповідальність, передбачену за порушення договірних зобов’язань. Водночас, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій вимог статей 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України щодо належної оцінки доказів.

Від Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Агентство  постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. та пояснення представників сторін, переглянувши  матеріали  справи  і доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність застосування апеляційним судом приписів чинного законодавства,   відзначає  наступне.

Господарськими судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та  підтверджено матеріалами справи, що 15.05.2003 Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова №690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”, якою утворено нову юридичну особу, шляхом виділення із складу ДАК “Хліб України” філії, “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” та віднесено її до сфери управління Міністерства аграрної політики України. Згідно пункту 3 названої Постанови ДАК "Хліб України" повинна забезпечити передачу Агентству права вимоги до дебіторів Компанії за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів, поставлених відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 №977, від 24.01.1998 №77, від 24.01.1998 №83, від 25.08.1998 №1338, товарних поставок в рамках програми Міністерства сільського господарства США, а також до інших дебіторів Компанії. На виконання згаданого пункту Постанови Кабінету Міністрів України №690 між позивачем і відповідачем підписано розподільний баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, які були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”. Згідно цих документів та реєстру дебіторської заборгованості до позивача перейшло право вимоги до Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Пантазіївський” на суму 1 322,50 грн. Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є матеріально - правова вимога Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” про  стягнення з відповідача         1 322,50 грн. заборгованості за недійсною вимогою. Позивач, обґрунтовуючи вимоги, посилався  на приписи статті 519 Цивільного кодексу України,  якими передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Зазначеною статтею,  яка    відноситься    до    загальних   положень  про зобов'язання, встановлені межі відповідальності цедента перед цесіонарієм і закріплено правило, за яким особа відповідає виключно за свої неправомірні дії, внаслідок яких було спричинено шкоду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з факту погашення заборгованості третьою особою перед відповідачем. Таким погашенням  суди вважали відвантаження  СВК “Пантазіївський” на Пантазіївське ХПП 2100 кг зерна озимої пшениці вартістю 1 322,50 грн., що підтверджується товарно –транспортною накладною від 22.08.01 №83837, податковою накладною від 03.09.01 №85 та листом від 22.10.03 №222. Проте, такі висновки є передчасними. Пунктом 1.3. Статуту позивача встановлено, що підприємство є правонаступником майнових прав та обов’язків реорганізованої ДАК “Хліб України”  у  відповідності  з  розподільним  актом   (балансом).  Відповідно   до   пункту  3.1.  Статуту підприємство утворено з метою організації роботи щодо повернення боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами і отримання прибутку. Зобов’язання щодо передачі та прийому права вимоги до третьої особи, виконані сторонами належним чином. На відміну від цивільно-правових відносин, які засновані на вільному волевиявленні сторін, адміністративні правовідносини витікають з владних повноважень однієї із сторін, яка своїм приписом зобов’язує іншу сторону вчинити певні дії або утриматись від них. Судом апеляційної інстанції з'ясовано, що зобов'язання між позивачем і відповідачем виникли у зв’язку з виконанням Постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 №690, внаслідок реорганізації відповідача для реструктуризації боргу, і не свідчать про волевиявлення сторін, яке необхідно для укладання угоди, з урахуванням того, що основною і необхідною умовою діяльності підприємства є його самостійність у прийнятті господарських рішень. Обсяг  прав і  обов'язків новоутвореної особи   в   результаті поділу (виділення) фіксується у розподільному акті, який є фінансовим документом, що відбиває майновий стан підприємства і який складається на певну дату. Відтак, дії ДАК “Хліб України”  з передачі позивачеві права вимоги до її дебіторів є суто виконанням розпорядження. З врахуванням цього до спірних правовідносин не можуть застосовуватись вимоги глави 17 Цивільного кодексу УРСР, котрі кореспондують з положеннями глави 47 Цивільного кодексу України. Пунктом 2 Акта приймання - передачі дебіторської заборгованості до розподільного балансу від 31.07.03 передбачено, що у разі виявлення факту проведення повного або частково розрахунку дебіторів з Компанією, що зменшує суму дебіторської заборгованості, переданої Агентству за розподільним балансом, Компанія зобов’язана перерахувати протягом одного місяці отримані суми на рахунок Агентства. У разі проведення розрахунку дебіторів з Компанією після підписання розподільного балансу, що зменшує суму дебіторської заборгованості Агентства, Компанія зобов’язана протягом трьох банківських днів перерахувати грошові кошти на рахунок Агентства в сумі, еквівалентній зменшенню дебіторської заборгованості. Отже, згідно акта передачі-приймання до розподільного балансу від 31.07.03 Компанія зобов’язана перерахувати позивачеві лише грошові кошти, які отримані нею в рахунок погашення переданої Агентству дебіторської заборгованості.  Відтак, вирішуючи даний спір, судам необхідно було, насамперед встановити чи реалізувалось зерно відвантажене третьою особою на Пантазіївське ХПП, чи перераховувались  грошові кошти на рахунок ДАК “Хліб України” або до державного бюджету. Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.   Таким чином доводи скаржника про порушення судами приписів процесуального законодавства, зокрема, статті 43 Господарського процесуального кодексу України, підтверджуються матеріалами справи. Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання з якими пов‘язане законне вирішення спору по суті. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних  правовідносин. Переглянута постанова цим вимогам не відповідає. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази,  рішення у справі підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтею  1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Київського  апеляційного господарського суду від 01.02.2007 у справі № 12/601 і рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2006 у цій справі скасувати. Матеріали справи скерувати для нового розгляду до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Державної акціонерної компанії “Хліб України” задовольнити частково.

Головуючий                                                                            Т.Добролюбова

Судді                                                                                        Т.Гоголь

Л.Рогач