ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2007 р.
№ 2-26/19390-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С.–головуючого,

Костенко Т.Ф.,
Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліга-М 2006"

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р.

у справі
господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліга-М 2006"

до
Фонду майна Автономної Республіки Крим

треті особи
1)          Міністерство праці та соціальної політики України
2     2)          Спеціалізований санаторій ім. М.О. Семашка

за участю
Прокуратури Автономної Республіки Крим

про
спонукання укласти договір

за участю представників:

позивача: Корчадим В.М. дов. від 04.06.2007р. № б/н,

відповідача:  Іскра Ю.Ю. дов. від 28.12.2006р. №01/3632,

третьої  особи 1: не з’явився,

третьої  особи 2: не з’явився,

прокурора ГПУ: Івченко О.А. посв. від 04.10.04р. №218

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліга-М 2006" звернулось до господарського суду АР Крим із уточненою позовною заявою, згідно якої просить зобов'язати Фонд майна АР Крим укласти з ним договір оренди державного нерухомого майна - санаторного корпусу №2 "Камея" Літера А площею 1084, 2 кв.м., господарських споруд Літера Б площею 34, 3 кв.м. та об'єктів благоустрою території в м. Ялта, смт. Сімеїз, вул. Луговського, 3, яке знаходиться на балансі Санаторію ім. М. О. Семашко, а у випадку не укладення договору протягом 10 днів з часу набуття рішенням господарського суду АР Крим законної сили вважати договір укладеним в редакції позивача доданої до матеріалів справи.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2006р. у справі №2-26/19390-2006 позов задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №2-26/19390-2006 рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2006р. з даної справи скасовано. В позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №2-26/19390-2006, ТОВ "Ліга-М 2006" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та винести нове рішення про задоволення  позову, мотивуючи скаргу тим, що постанова прийнята з порушенням ст. 19  Конституції України, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, зокрема: абз. 1 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 13 ЦК України, ст. 84 ГПК України.

Третя особа -1, -2 не реалізували своє процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України  "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон), фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у ст. 5 цього Закону.

У разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець у п'ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном (аб.1 ч. 2 ст. 9 Закону).

Орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди (аб.1 ч. 3 ст. 9 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 17.10.2006р. ТОВ "Ліга-М 2006" звернулось до Фонду майна АР Крим із пропозицією щодо укладення з ним договору оренди державного нерухомого майна - санаторного корпусу №2 "Камея" Літера А площею 1084, 2 кв.м., господарських споруд Літера Б площею 34, 3 кв.м. та об'єктів благоустрою території в м. Ялта, смт. Сімеїз, вул. Луговського, 3, яке знаходиться на балансі Санаторію ім. М. О. Семашко.

Необхідний пакет документів, перелік яких визначений Наказом Фонду державного майна України N2975 від 14.11.2005р. "Про затвердження Переліку документів, які подаються орендодавцеві для укладення договору оренди майна, що належить до державної власності", позивачем надано на розгляд органу, уповноваженого здійснювати управління та розпорядження майном, що знаходиться у власності Фонду майна АР Крим, однак зазначена пропозиція  позивача залишена без відповіді.

Згоди на укладення договору оренди з позивачем Фонд майна АР Крим (орендодавець) не надав, посилаючись при цьому на лист Міністерства праці та соціальної політики України №7260/0/14-06/04 від 06.11.2006р., яке   повідомило Фонд майна АР Крим про те, що не погоджує здачу в оренду вищевказаного державного нерухомого майна у зв'язку із здійсненням   підготовчої роботи для проведення капітального ремонту цього нерухомого майна.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на  підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  законами України.

Відповідно до абзацу 7 частини 4 статті 9 Закону у передачі в оренду об'єктів може бути відмовлено, якщо: - було прийнято рішення про     приватизацію або передприватизаційну підготовку цих об'єктів; - об'єкт включено до переліку підприємств, що потребують залучення іноземних   інвестицій згідно з рішенням Кабінету Міністрів України чи місцевих органів влади; - орган Антимонопольного комітету України не дає згоди з підстав, перелічених у абзацах другому - четвертому частини другої цієї статті; - орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на виділення структурного підрозділу підприємства; - з інших підстав, передбачених законами; - орендодавець, зазначений в абзацах другому та третьому статті 5 цього Закону,  прийняв рішення про укладення договору оренди нерухомого майна з  бюджетною установою, організацією.

Як вбачається із зазначеної норми Закону, перелік підстав, за якими  може бути відмовлено у передачі майна в оренду, є вичерпним.

Проаналізувавши вищезазначену норму матеріального права, лист  Міністерства праці та соціальної політики України, а також інші наявні у  справі докази, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки відповідач фактично не відмовив в укладанні  договору оренди, однак і передбачених законом дій щодо надання висновків за  договором оренди також не виконав, порушивши тим самим права та охоронювані інтереси позивача у справі, право на захист яких встановлений п.8 ст.9 Закону у відповідності до якої позивач має право звернутися за захистом своїх інтересів до суду у разі відмови йому в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений Законом термін.

Що ж до висновків суду апеляційної інстанції, то колегія вважає, що   суд  помилково  обґрунтував  відмову в позові лише відсутністю згоди (як такої) органа уповноваженого управляти відповідним майном без врахування  причин такої відмови та приписів чинного законодавства.

Слід також зазначити, що резолютивна частина постанови апеляційного господарського суду у справі №2-26/19390-2006 про відмову в позові ТОВ "Ліга-М 2006" протирічить її мотивувальній частині, з якої вбачається, що апеляційний господарський суд переглянув справу №2-26/19390-2006, однак не за позовом ТОВ "Ліга-М 2006", а за позовом ПП "Форс 2006", що є порушенням вимог ст. 101, 105 ГПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 "Про судове рішення", відповідно до якої резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційним  господарським судом при вирішенні даного спору були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального  права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови із залишенням  рішення місцевого господарського суду в силі, оскільки воно відповідає  чинному законодавству України та обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі №2-26/19390-2006 скасувати.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.12.2006р. у справі №2-26/19390-2006 залишити в силі.

Головуючий  суддя                                                                    В.С. Божок

Судді:                                                                                           Т.Ф. Костенко

Г.П. Коробенко