ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.

№ 294/17-06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у
складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Ходаківської І.П.,

Шаргала В.І.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Промінь"
(далі Товариство)

на постанову

Київського міжобласного
апеляційного господарського суду

від

06.03.07

у справі

№ 294/17-06

господарського суду

Київської області

за позовом

Товариства

до

малого приватного підприємства
"КІО" (далі Підприємство), суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1 (далі Підприємець), державної виконавчої служби у
м.Бориспіль та Бориспільському районі (далі Виконавча служба)

про

визнання недійсними прилюдних
торгів та повернення права власності на майновий комплекс

В засіданнях взяли участь
представники:

- позивача:

Шаперенков К.В. (за дов. №
19/02-2007/1 від 19.02.07) - у судовому засіданні 14.06.07;

- відповідачів:

Підприємства:
Алєксєєв О.М. (директор: наказ № 27-к від 10.10.03) - у судовому засіданні
14.06.07;

Підприємця:
ОСОБА_2 (за дов. НОМЕР_1 від 08.06.07) - у судовому засіданні 14.06.07,
21.06.07;

Виконавчої служби:
Нестерець Ю.П. (за дов. б/н від 12.06.07) - у судовому засіданні 14.06.07.

Ухвалою від 23.04.07 колегії суддів
Вищого господарського суду України у складі: головуючий -Першиков Є.В., судді
-Савенко Г.В., Ходаківська І.П., утвореному розпорядженням від 09.04.04
заступника Голови Вищого господарського суду України, касаційна скарга
Товариства № 02-1 від 02.04.07 була прийнята до провадження та призначена до
розгляду на 14.06.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з перебуванням судді
Савенко Г.В. на лікарняному, для розгляду справи № 294/17-06 господарського
суду Київської області, призначеної до перегляду в касаційному порядку на
14.06.07, розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України
від 11.06.07 було створено колегію суддів Вищого господарського суду України у
складі: головуючий -Першиков Є.В., судді -Ходаківська І.П., Шаргало В.І. Про вказані
обставини представників сторін повідомлено на початку судового засідання
14.06.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

Після закінчення розгляду справи по
суті головуючим колегії суддів було поставлено на обговорення представників
сторін питання щодо можливості оголошення у судовому засіданні 14.06.07 лише
вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду України по
даній справі.

Представник Товариства щодо
оголошення вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду
України заперечив, та заявив усне клопотання про оголошення повного тексту
постанови Вищого господарського суду України по справі. Вказане клопотання
колегією суддів Вищого господарського суду України задоволено. За згодою
представників сторін, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 1 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115
Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні
14.06.07 було оголошено перерву до 21.06.07 для виготовлення та оголошення
повного тексту постанови Вищого господарського суду України.

У судове засідання 21.06.07 від
Товариства представник, що брав участь у розгляді справи 14.06.07 не з'явився,
проте був присутній представник, який не брав участь у розгляді справи по суті,
але виявив бажання бути присутнім на оголошенні вступної та резолютивної частин
постанови Вищого господарського суду України по даній справі.

За згодою представників сторін,
відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України, у судовому засіданні 21.06.07 було оголошено
лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду
України.

Рішенням від 04.12.06
господарського суду Київської області (суддя Суховий В.Г.) в задоволенні
позовних вимог Товариству відмовлено повністю.

Постановою від 06.03.07 Київського
міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі:
головуючого -Мостової Г.І., суддів -Мамонтової О.М., Фаловської І.М.)
апеляційну скаргу Товариства залишено без задоволення, а рішення від 04.12.06
господарського суду Київської області -без змін.

Вказані судові рішення мотивовані
тим, що матеріалами справи доведено те, що Товариство в установленому законом
порядку було належним чином повідомлено про всі дії по організації торгів,
а  твердження Товариства про заниження
вартості майна та визначення ним показника фізичного зносу таким, що не
перевищує 50%  не підтверджені
відповідними доказами.

Не погоджуючись з рішеннями
попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 04.12.06
господарського суду Київської області та постанову від 06.03.07 Київського
міжобласного апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує
тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми
матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 42, 43
Господарського процесуального кодексу України, п. 1.17

ст. 1, п.п. 8.1, 8.4, 8.6 ст. 8,
ст. 10 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань перед бюджетами та
державними цільовими фондами”, п. 5.3 Інструкції про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.99 № 74/5.

Зокрема, скаржник вважає, що продаж
майна, що знаходиться в податковій заставі, проводився без повідомлення
боржника, а також без отримання згоди податкових органів, з порушенням
максимальних строків продажу.

У своїх відзивах на касаційну
скаргу Підприємець, Підприємство та Виконавча служба щодо доводів скаржника
заперечують, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просять залишити
касаційну скаргу Товариства без задоволення, а оскаржені судові рішення -без
змін.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення
представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями на підставі матеріалів справи, на підставі зведеного виконавчого
провадження відділом Державної виконавчої служби Бориспільського міського
районного управління юстиції, до якого були приєднанні накази арбітражного суду
Київської області № 318/7-00-А від 18.09.00 та № 33/8-03 від 18.03.03, було
проведено опис та арешт майна Товариства, за результатами чого проведено
прилюдні торги, що підтверджується актами опису та арешту ВДВС Бориспільського
міського районного управління юстиції від 28.12.02 та актом про проведення
прилюдних торгів від 09.12.03.

На підставі наданих сторонами
доказів по справі місцевим та апеляційним судами встановлено, що складання державним
виконавцем актів опису та арешту майна № 124453 від 28.12.02 та № 083935 від
28.12.02 проводились з попереднім повідомленням Товариства, що підтверджується
листом № 11050-02 від 27.12.02, що містить підпис керівника Товариства про його
отримання. При вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що представник Товариства в зазначений час та місце не з'явився,
про що був складений відповідний акт державного виконавця від 28.12.03.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що згідно з постановою державного виконавця від 15.05.03 оцінка
майна визначалась спеціалістом-експертом.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій на підставі матеріалів справи, до зведеного виконавчого
провадження

ВДВС Бориспільського міського
районного управління юстиції щодо боржника (Товариства) було приєднано
провадження, відкрите за наказом господарського суду Київської області №
216/1-01 від 21.11.01 про стягнення з боржника на користь Бориспільської
об'єднаної державної податкової інспекції заборгованості по податках. При
цьому, на підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими
інстанціями встановлено, що податковий орган щодо реалізації заставленого майна
боржника з метою погашення податкового боргу не заперечував, що підтверджується
листами Бориспільської ОДПІ № 5120/7/24-06 від 16.07.01, № 3884/7/24-06 від
28.05.01, № 8603/7/24-06 від 29.11.00, № 4090/7/24-06 від 30.04.03.

Вирішуючи спір, попередні судові
інстанції встановили, що 20.12.02 Товариство, отримавши відповідні дозволи
Бориспільської ОДПІ, викладені в листах № 11935/7/24-06 від 09.12.02 та №
11242/7/24-06 від 10.12.02, відповідно до двох договорів купівлі-продажу
НОМЕР_2 та НОМЕР_3 здійснив продаж частини майнового комплексу (приміщення
контори, кузня, склад для зберігання кормів, склад для трав'яної муки,
сіносховище, тощо), а тому на час проведення спірних прилюдних торгів з
примусової реалізації нерухомого майна, що відбулись 26.11.03, цілісність
майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було вже порушено.

На підставі матеріалів справи
місцевим та апеляційним судами встановлено, що Підприємством було розміщено
інформаційне повідомлення в засобах масової інформації, як про перші, так і про
повторні торги, а саме: в газеті “Вісті” № 33 від 21.08.03  було оголошено про призначення на 10.09.03
перших торгів з реалізації частини майна боржника, а в газеті “Ринок Бориспіль”
№ 23 від 10.11.03 -про призначення на 26.11.03 повторних торгів.

Крім того, попередніми судовими
інстанціями встановлено, що про всі дії по організації торгів Товариство також
повідомлялось відповідними листами № 659 від 28.08.03, № 672 від 15.09.03 та №
749 від 20.11.03.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 1 Закону України “Про
виконавче провадження” від 21.04.99 № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV) виконавче
провадження -це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень
учасників  виконавчого провадження” від
26.12.03 № 14 визначено, що оскільки дії державного виконавця, пов'язані з
реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та
обов'язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про
захист цивільних прав шляхом пред'явлення позову, у зв'язку з чим у цій частині
скаргу на дії державного виконавця суд ухвалою залишає без розгляду і роз'яснює
заявникові можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями на підставі матеріалів справи, предметом позову у даній справі
визначено порушене право Товариства
внаслідок реалізації відповідачами арештованого майна на прилюдних
торгах і відновлення права власності Товариства на майно, яке було реалізовано
у примусовому порядку державною виконавчою службою покупцю учаснику прилюдних
торгів.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що у відповідності до ст. 8 Закону
України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами
та державними цільовими фондами” від 21.12.00 № 2181-ІІІ (далі Закон № 2181)
операції по відчуженню активів платників податків, які мають податковий борг,
підлягають узгодженню з органом податкової служби по місцю реєстрації боржника.

За змістом п. 1.17 ст. 1 Закону №
2181 податкова застава -це спосіб забезпечення податкового зобов'язання
платника податків, не погашеного у строк. Податкова застава виникає у силу
закону. У силу податкової застави орган стягнення має першочергове право у разі
невиконання забезпеченого податковою заставою податкового зобов'язання одержати
задоволення з вартості заставленого майна перед іншими кредиторами у порядку,
встановленому цим Законом. З метою захисту інтересів бюджетних споживачів
активи платника податків, що має податковий борг, передаються у податкову заставу.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону №
2181 право податкової застави виникає згідно із законом та не потребує
письмового оформлення.

Пунктом 8.4 статті 8 Закону № 2181
встановлено, що право податкової застави має пріоритет перед: будь-якими
правами інших застав, що виникли після моменту виникнення такого права на
податкову заставу, незалежно від того, чи були зареєстровані права інших застав
у державних реєстрах застав рухомого майна або нерухомого майна чи ні;
будь-якими правами інших застав, які не були зареєстровані у державних реєстрах
застав рухомого чи нерухомого майна до виникнення права на таку податкову
заставу.

За змістом п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8
Закону № 2181 платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі,
здійснює вільне розпорядження ними, за винятком операцій, що підлягають
письмовому узгодженню з податковим органом: а) продажу, інших видів відчуження
або оренди (лізингу) нерухомого та рухомого майна.

Згідно зі ст. 11 Закону № 606-XIV
боржник зобов'язаний у строк, встановлений державним виконавцем, надати
достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він
володіє спільно з іншими особами, рахунки в банківських та фінансових
установах, своєчасно з'явитися за викликом державного виконавця, письмово повідомити
державного виконавця про майно, що перебуває в заставі або у інших осіб, а
також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення
стягнення на майно боржника унормований главою 5 Закону № 606-XIV. За приписами
ст. 50 цього Закону стягнення за виконавчим документом в першу чергу
звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в
тому числі на кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших
кредитних організаціях, на рахунках в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше
майно, за винятком майна на яке згідно із законом не може бути накладене
стягнення.

Відповідно до ст. 52 Закону №
606-XIV  стягнення на заставлене майно в
порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для
задоволення вимог стягувача -заставодержателя. За постановою державного
виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні
про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне
від застави майно боржника. Для задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у
разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з
боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості
боржника заставодеджателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець
повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду
з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Порядок реалізації майна, яке
знаходиться у податковій заставі визначено у ст. 10 Закону № 2181.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України враховує, що як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій
на підставі наданих сторонами доказів у справі податковий орган не тільки не
заперечував щодо продажу майна, що перебувало у податковій заставі, та надав
згоду на його реалізацію, але й вимагав терміново вжити заходів щодо примусової
реалізації майна з метою погашення податкового боргу Товариства.

Прилюдні торги, як визначено в п.
2.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції
України від 27.10.99

№ 68/5 (далі Тимчасове положення),
є продаж майна, за яким його власником стає покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до п. 3.5 Тимчасового
положення спеціалізована організація, яка проводить публічні торги, не пізніше
як за 15 днів до дня проведення публічних торгів публікує за місцезнаходженням
нерухомого майна в друкованих засобах масової інформації інформаційне
повідомлення про нерухоме майно, що підлягає реалізації. Це інформаційне
повідомлення може також бути публічно оголошене в інших засобах масової
інформації.

Щодо посилань скаржника на невірне
визначення вартості спірного майна, то, як встановлено попередніми судовими
інстанціями на підставі матеріалів справи, така вартість була визначена згідно
висновків експерта, які у встановленому порядку не оскаржувались, отже дій
виконавчої служби вчинені у відповідності до вимог ст. 57 Закону № 606-XIV та
п. 5.4 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.99.

Стосовно доводів Товариства про
порушення максимальних термінів продажу майна, то колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що такі посилання скаржника є помилковими
та не можуть бути взяті судом до уваги з наступних підстав. Як встановлено
місцевим та апеляційним судами, 23.05.03 державним виконавцем було подано
заявку на реалізацію арештованого майна, а продаж майна відбувся 23.11.03,
проте 17.10.03 була здійснена переоцінка майна, у зв'язку з чим 17.10.03
державним виконавцем була надана інша заявка, а тому в розумінні ст. 25 Закону
№ 606-XIV Виконавчою службою не було порушено граничний строк, встановлений для
реалізації майна.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що попередніми судовими інстанціями при розгляді справи
були встановлені обставини, які свідчать про додержання вказаних вимог закону
Виконавчою службою, зокрема, підтвердженням такої обставини є те, що прилюдні
торги проведено також і в інтересах державного бюджету в особі податкового
органу.

Також, колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що одним із способів захисту права
власності є витребування майна із чужого незаконного володіння. Згідно зі ст.
387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно,  без відповідної
правової підстави заволоділа ним. За приписами наведеної норми, саме позивач
повинен довести в суді незаконність володіння відповідачем  майном, що є предметом позову, а саме: право
власності (чи інше суб'єктивне право титульного володільця) на витребуване
майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному
володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння
майном. Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до
уваги, що за змістом ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України  майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для
виконання судових рішень.

Оскільки, як встановлено
попередніми судовими інстанціями, Товариство не довело недобросовісності
набуття права власності на майно, що було продано на прилюдних торгах, то
Товариству підставно було відмовлено в задоволенні цієї частини позову.

За таких обставин, колегія суддів
Вищого господарського суду України вважає, що доводи Товариства, викладені в
касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними
по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі
стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка
доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення
тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх
перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку
судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених
фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми
інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з'ясування
підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами
компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду
України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та
апеляційної інстанцій було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з
дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для
залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство
"Промінь" № 02-1 від 02.04.07 залишити без задоволення.

Постанову від 06.03.07 Київського
міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 294/17-06
господарського суду Київської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

І.Ходаківська

В.Шаргало