ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м. Луганськ, вул. Коцюбинського, 2
____________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

10.04.2007 року                                                Справа № 2/503

Луганський апеляційний господарський суд колегією суддів у складі:

головуючого судді            Бородіної Л.І.

суддів                                Журавльової Л.І.

Перлова Д.Ю.

Склад судової колегії призначений розпорядженням голови Луганського апеляційного господарського суду від 12.01.2007.

При секретарі

судового засідання               Мартинцевій Н.М.

та за участю представників сторін:

від позивача                         Трембанчук А.А., за дов. від 05.12.2006 № 2/6660,

Вакуленко О.М., за дов. від 13.02.2007 № 2/836

від відповідача                              Андрєєв А.М., за дов. від 28.07.2006 № 24-01-65/801

Рожко Є.В., за дов. від 20.11.2006 № 24-01-105/1218

Розглянувши

апеляційну скаргу            Державного комітету України з державного

матеріального резерву, м.Київ

на постанову

господарського суду        Луганської області

від 28.11.2006

у справі                             № 2/503 (суддя Седляр О.О.)

за позовом                        Державного комітету України з державного

матеріального резерву, м.Київ

до відповідача                         Державного підприємства „Сєвєродонецька ТЕЦ”,

м.Сєвєродонецьк Луганської області

про                                    стягнення 8069,251 т мазуту та сплату штрафних санкцій

у сумі 13625590 грн. 60 коп.

Постановою господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у справі                  № 2/503 (суддя Седляр О.О.) відмовлено у задоволенні позову Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ, до Державного підприємства „Сєвєродонецька ТЕЦ”, м.Сєвєродонецьк Луганської області, про стягнення 8069,251 т мазуту та сплату штрафних санкцій у сумі 13625590 грн. 60 коп.

Суддя-доповідач Бородіна Л.І.

Постанова суду з посиланням на статтю 4, пункт 4 статті 8, статтю 12, пункт 10 статті 14 Закону України від 24.01.1997 № 51-97-ВР „Про державний матеріальний резерв”, підпункти 5, 12, 18 пункту 4 Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого указом Президента України від 20.10.2001 № 996/2001, статті 257, 268, пункт 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), статті  73, 75 Цивільного кодексу УРСР (далі –ЦК УРСР) мотивована доведеністю матеріалами справи факту відсутності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на підприємстві. Проте цей факт встановлено актом перевірки від 30.09.1999, тобто до набрання чинності пункту 10 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв” в редакції від 22.05.2004. Про порушення свого матеріального права позивач дізнався у 1999 році, але звернувся за захистом права до суду лише 27.09.2006. Строк позовної давності щодо звернення позивача з даним позовом сплинув у 2002 році до набрання чинності ЦК України та змін до Закону України „Про державний матеріальний резерв”. Таким чином місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до правовідносин між позивачем та відповідачем, оскільки у позивача сплинув встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду.

Вимоги про стягнення штрафу за самовільне використання матеріальних цінностей та пені є похідними від основної вимоги про повернення самовільно використаних матеріальних цінностей, тому їх застосування можливе лише за наявності підстав щодо задоволення  основної вимоги.

Державний комітет України з державного матеріального резерву (позивач у справі) не погодився з прийнятою постановою та подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у справі                 № 2/503 скасувати через неповне з”ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (т.І, а.с.89-91).

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказує, що господарським судом Луганської області порушено положення частини 1 статті 168, пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статті 71, 76, 83 ЦК УРСР, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 „Про судове рішення”, відповідно до якої рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права. Судом першої інстанції не було всебічно та повно досліджено відносини, які склалися між сторонами, з приводу чого та які права і обов”язки виникають із даних відносин. У зв”язку з цим, на думку скаржника, судом неправильно застосовані статті 71, 76 ЦК УРСР та невірно застосований термін позовної давності, оскільки відповідно до статті 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов”язань, що випливають із Закону України „Про державний матеріальний резерв”.  Таким чином, з урахуванням того, що відповідно до статті 83 ЦК УРСР термін позовної давності не сплив на час набуття чинності ЦК України, на час розгляду вимоги позивача суд не повинен був застосовувати позовну давність.

Уточненням до апеляційної скарги від 06.04.2007 позивач просить здійснити зміну процесуальної підвідомчості спору у справі № 2/503 та розглядати її в порядку, встановленому господарським процесуальним кодексом України, постанову господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у справі № 2/503 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог (т.ІІ, а.с.13-24).

В обгрунтування цих уточнень заявник скарги, посилаючись на приписи Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України „Про державний матеріальний резерв”, Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2006 № 810, вказує, що Державний комітет України з державного матеріального резерву є суб”єктом владних повноважень лише в царині управління державного матеріального резерву. В даному випадку відносини між сторонами у справі, що виникли з відповідального зберігання, мають цивільно-правовий характер, тобто є господарськими відносинами, що витікає із положень статті 1 Конституції України, статей 1, 154, 937 ЦК України, пункту 5 статті 4 Закону України „Про державний матеріальний резерв”, статті 2 Господарського процесуального кодексу України, тому дані позовні вимоги повинні розглядатися, на думку позивача, в порядку господарського судочинства, а не адміністративного.

ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ” (відповідач у справі) заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити постанову господарського суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з’ясування місцевим судом обставин справи, апеляційний господарський суд

В С Т А Н О В И В :

У 2002-2003 роках на ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ”  розміщені запаси матеріальних цінностей державного резерву –топкового мазуту у кількості 15654,251 т, що підтверджується приймальними актами форми Р-16 (т.І, а.с.11,143-146).

30.09.1999 на підставі службового завдання, припису від 21.09.1999 № 328 і відповідно до вказівки заступника голови Держкомрезерву України від 21.09.1999                    № 8-7/5702 головним спеціалістом Донецької міжобласної інспекції Держкомрезерву України Кохан А.М. здійснена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності топкового мазуту державного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ”, про що складений відповідний акт (т.І, а.с.19-22).

За результатами перевірки встановлено самовільне використання топкового мазуту у кількості 8069,251 т, здійснений висновок про те, що якісне зберігання топкового мазуту державного резерву забезпечується, кількісне зберігання топкового мазуту у зв”язку з його самовільним використанням на осінньо-зимовий період населення м.Сєвєродонецька із-зі скорочення поставок газу на ТЕЦ не забезпечується та запропоновано, зокрема, за порушення статті 12 і відповідно до пункту 10 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв” застосувати до ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ” фінансові штрафні санкції.

Відповідач протягом 1997-2002 років щорічно направляв позивачеві для укладення проекти договорів про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (т.І, а.с.23-66).

Проте, позивач жодного з цих договорів не підписав, тобто договірні взаємовідносини сторін по зберіганню матеріальних цінностей державного резерву в письмовій формі не оформлялися.

23.11.2005 на підставі службового завдання, припису від 09.11.2005 № 543/п начальником КР-В Східного регіону Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту Державного комітету України з державного матеріального резерву               Морозовою Л.С. проведена контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності мазуту топкового держрезерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ”, за результатами якої складений акт (т.І, а.с.7-9).

Названою перевіркою виявлено самовільне відчуження мазуту топкового М-100, М-40 в кількості 8069,251 т та запропоновано директору підприємства терміново повернути до держрезерву самовільно відчужений мазут топковий в кількості                     8069, 251 т.

27.09.2006 Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до господарського суду Луганської області з позовом про стягнення з ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ” 8069, 251 т мазуту топкового та штрафних санкцій на суму 13625590 грн. 60 коп., обгрунтовуючи свої вимоги порушенням відповідачем статей 936, 942, 949 Цивільного кодексу України, статей 203, 231 Господарського кодексу України, приписів Закону України „Про державний матеріальний резерв” (т.І, а.с.2-5).

Постановою господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у даній справі відмовлено у задоволенні позову з підстав, викладених вище (т.І, а.с.86, 87).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що постанова господарського суду відповідає обставинам справи, нормам матеріального права і скасуванню не підлягає з огляду на наступне.

Даний спір розглянутий місцевим господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням рекомендацій Верховного суду України та виходячи із суб”єктного складу сторін у справі, де в якості позивача виступає суб”єкт владних повноважень –центральний орган виконавчої влади –Державний комітет України з державного матеріального резерву, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.  .

Вимоги апелянта, викладені в уточненнях до апеляційної скарги від 06.04.2007 № 107/юр, щодо здійснення зміни процесуальної підвідомчості спору та його розгляду в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за відсутністю правових підстав та відповідних повноважень у суда апеляційної інстанції.

Спеціальним законом, який визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву і регулює відносини в цій сфері, є Закон України від 24.01.1997 № 51/97-ВР „Про державний матеріальний резерв”.

Відповідно до частин 1, 4 цього Закону поставка матеріальних цінностей до державного резерву і розміщення замовлень на їх поставку на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності здійснюється в основному на підставі замовлень на поставку продукції для державних потреб з наступним відшкодуванням усіх витрат відповідальних зберігачів.

Центральний орган виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, зокрема:

- укладає або доручає підприємствам, установам і організаціям, що належать до сфери його управління, укладення державних контрактів (договорів) на поставку матеріальних цінностей до державного резерву;

- несе відповідальність за поставку, закладення і зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Згідно з частинами 1, 2 статті 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв” запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Частина  запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися      на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та    інших підприємствах,  в установах  і  організаціях  незалежно  від  форм власності на договірних умовах.

Для підприємств,  установ і організацій,  заснованих повністю або частково на  державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі,   орендні підприємства,  засновані на  державній  власності),  а  також  для суб'єктів  господарської діяльності всіх форм власності,  визнаних відповідно до законодавства України  монополістами,  відповідальне зберігання матеріальних  цінностей державного   резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування,  зберігання  і  обслуговування державного резерву,  соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до  єдиної системи державного резерву України (частина 1 статті 4 Закону України „Про державний матеріальний резерв”).

Підприємства,  установи і організації незалежно від форм власності, що виконують згідно з договором з центральним органом виконавчої влади,  який  здійснює управління державним резервом, відповідальне зберігання  матеріальних цінностей державного резерву, не входять до системи державного резерву (частина 5 статті 4 Закону України „Про державний матеріальний резерв”).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не входить до єдиної системи державного резерву України та виконує відповідальне зберігання матеріальних цінностей на договірних умовах, що виникли внаслідок розміщення в спеціальних резервуарах ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ” топкового мазуту за приймальними актами 1992, 1993 років.

Отже, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що на спірні взаємовідносини розповсюджуються норми Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 413 ЦК УРСР, який регулює спірні взаємовідносини за моментом їх виникнення, за договором схову одна сторона (охоронець) зобов”язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

Особа, що здала майно на схов, вправі в будь-який час зажадати його від охоронця, а охоронець зобов”язаний повернути майно на першу вимогу особи, що здала його на зберігання, незалежно від строку схову (стаття 415 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 419 УК УРСР якщо в законі або в договорі не передбачено  обов”язку охоронця відшкодувати збитки, завдані втратою, нестачею або пошкодженням майна, охоронець відповідає за втрату і нестачу майна в розмірі вартості втраченого майна або майна, якого не вистачає.

Пунктом 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 № 1129 (далі –Порядок № 1129), встановлено, що матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Таким чином, приймаючи до уваги приймальні акти від липня 1992 року №№ 1, 2, 3 та від 02.06.1993 № 1, суд апеляційної інстанції вважає доведеним позивачем факт закладки топкового мазуту в загальній кількості 15654, 251 т.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 20.02.1996                 № 57/96-ВР „Про механізм застосування міри відповідальності юридичних осіб, на зберіганні яких знаходяться матеріальні ресурси державного резерву, за самовільне їх відчуження (використання, реалізацію)” Держкомрезерву України та його територіальним органам доручено здійснювати перевірку стану зберігання матеріальних ресурсів  державного резерву в юридичних осіб,  на зберіганні яких вони знаходяться (далі - відповідальний зберігач).

Перевірка проводиться уповноваженими представниками Держкомрезерву України або його територіальних органів за участю працівників відповідального зберігача.

За результатами перевірок складаються акти, з якими обов'язково  ознайомлюються   керівник  і головний бухгалтер відповідального зберігача, підписи яких скріплюються печаткою.

За виявленими фактами самовільного відчуження (використання, реалізації) матеріальних ресурсів до відповідальних зберігачів застосовуються фінансові санкції в судовому порядку (частина 1 пункт 2 цієї Постанови).

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, факт самовільного використання топкового мазуту у кількості 8069,251 т встановлений позивачем актом контрольної перевірки від 30.09.1999, яким було запропоновано застосування до ДП „Сєвєродонецька ТЕЦ” фінансових штрафних санкцій відповідно до пункту 10 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв”; Міністерству енергетики України застосувати заходи та оформити необхідні документи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1999 № 949 „Про підготовку галузей національної економіки до сталого функціонування в осінньо-зимовий період 1999/2000 року” (далі –Постанова № 949).

Згідно з названою постановою Кабінет Міністрів України постановив:

- міністерству енергетики, Державному комітетові по матеріальних резервах,   Міністерству вугільної промисловості забезпечити накопичення до 15 жовтня 1999 року  на  складах електростанцій 6000 тис.  тонн вугілля,  600 тис.  тонн  топкового мазуту,  в  тому  числі  4000  тис.  тонн вугілля і 500 тис.  тонн топкового мазуту державного резерву (пункт 3 Постанови № 949).

- державному комітетові по матеріальних резервах у разі виникнення в  Об'єднаній енергетичній системі України аварійної ситуації через відсутність   експлуатаційних запасів палива дозволяти за поданням Міністерства енергетики   тимчасово використовувати паливо державного резерву з наступним його оформленням  (пункт 4 Постанови № 949).

Отже, враховуючи встановлений позивачем факт самовільного використання відповідачем топкового мазуту на опалення в осінньо-зимовий період населення м.Сєвєродонецька із-за скорочення поставок газу на ТЕЦ, що зафіксовано в акті контрольної перевірки від 30.09.1999, та пропозиції позивача міністерству енергетики України щодо застосування заходів та оформлення необхідних документів відповідно до Постанови № 949, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позивач скористався своїм правом щодо надання дозволу тимчасово використовувати паливо державного резерву з наступним його оформленням.

Доказів документального оформлення тимчасового використання спірного мазуту сторонами не надано.

Відповідно до пункту 22 Порядку № 1129 Держкомрезерв забезпечує організацію  та проведення обліку запасів матеріальних цінностей державного резерву, обсягів їх накопичення і зберігання в розрізі зберігачів, руху матеріальних цінностей.

Зведений облік запасів матеріальних цінностей державного резерву, їх руху ведеться Держкомрезервом в кількісному та вартісному обчисленні за встановленими ним формами і в порядку  та на підставі даних оперативного обліку, що ведеться зберігачами.

Періодичність та порядок подання  зберігачами даних оперативного обліку  наявності  і  руху  зазначених  матеріальних цінностей визначаються Держкомрезервом.

Умови та  вимоги щодо проведення цього обліку є обов'язковими для  відповідальних  зберігачів  і  включаються  в  договори   про відповідальне зберігання   матеріальних  цінностей  державного резерву (пункт 23 Порядку № 1129).

Зведений звіт про наявність та якісний стан запасів державного резерву подається Держкомрезервом на 1 січня  щорічно –до 15 березня поточного року Кабінетові Міністрів України, Мінекономіки і Мінфіну (пункт 25 Порядку № 1129).

Сторони у справі довели суду, що відповідач будь-яку звітність про наявність та рух матеріальних цінностей державного резерву позивачеві не подавав, що виключає включення його даних до щорічних зведених звітів про наявність та якісний стан запасів державного резерву.

На необхідність з”ясування факту звітування підприємством-зберігачем та встановлення, коли саме вчинено правопорушення, за яке до підприємства мають бути застосовані передбачені Законом України „Про державний матеріальний резерв” заходи відповідальності, звертав увагу Верховний суд України в своїй постанові від 29.03.2005 у справі № 16/3420 за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву до ВАТ „Крошенський цегельний завод”, оскільки встановлення вказаної обставини має значення для справи в силу загальновизнаного  принципу права щодо дії законів та нормативно-правових актів у часі, закріпленого в частині 1 статті 58 Конституції України.

Крім того, Верховний суд України в названій постанові вказує на необхідність дотримання вимог статті 75 ЦК УРСР щодо обов”язковості застосування позовної давності.

В даному випадку судом не береться до уваги акт перевірки  від 23.11.2005, на підставі якого позивачем заявлений позов, оскільки первісно факт самовільного використання спірного мазуту встановлений ним актом від 30.09.1999, який є доказом встановлення правопорушення, за яке має бути встановлена відповідальність.

Відповідно до статей 71, 72 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; за позовами про стягнення неустойки (штрафу, пені) діють скорочені строки давності тривалістю в шість місяців.

Позовна давність застосовується  судом незалежно від заяви сторони (стаття 75 ЦК УРСР).

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про необгрунтованість позовних вимог через сплив строку позовної давності.

Крім того, встановивши факт відсутності спірного мазуту на підприємстві відповідача, позивач безпідставно та в порушення вимог статті 419 ЦК УРСР звернувся з позовом про стягнення мазуту.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 83 ЦК УРСР та статті 268 ЦК України відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за безпідставністю, оскільки:

- згідно статті 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян. Будь-які підприємства в цьому переліку відсутні;

- приписи пункту 6 частини 1 статті 268 ЦК України щодо непоширення позовної давності на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов”язань, що виплавають із Закону України „Про державний матеріальний резерв” (статтю 268 ЦК України доповнено цим пунктом Законом України від 12.05.2004 № 1713-ІУ „Про внесення змін до деяких законодавчий актів України”), не поширюються на спірні правовідносини в силу положення пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки строк пред”явлення даного позову відповідно до норм ЦК УРСР сплив до набрання чинності ЦК України, а тому правила ЦК України про позовну давність в даному випадку не застосовуються.

З огляду на викладене апеляційна скарга Державного комітету України з державного матеріального резерву, м.Київ, не підлягає до задоволення, постанова господарського суду відповідає фактичним обставинам справи, нормам матеріального права і скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254, п.6 р.УІІ  Прикінцевих  та  перехідних  положень  Кодексу адміністративного судочинства

України, Луганський апеляційний  господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву на постанову господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у справі № 2/503 залишити без задоволення.

2. Постанову  господарського суду Луганської області від 28.11.2006 у справі                № 2/503 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку у місячний строк до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено 16.04.2007.

Головуючий суддя                                                       Л.І.Бородіна

Суддя                                                                              Л.І.Журавльова

Суддя                                                                               Д.Ю.Перлов

Надр.5 прим.:

1 –до справи;

2 –позивачу;

3 –відповідачу;

4 –ГСЛО;

5 –до наряду

Внесено