ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007 р.
Справа № 16/211-17/135-18/78

Господарський суд Івано-Франківської області  у складі:

Судді  Б.П.Гриняка

При секретарі судового засідання  А.С. Томашевській

За позовом:  ВАТ "Оріана", вул. Євшана, 9,  м. Калуш,  Івано-Франківська область, 77300.

До відповідача:  ЗАТ "Лукор"  вул. Промислова, 4,  м. Калуш, Івано-Франківська область, 77305.

Представники сторін:

Від відповідача:  Дітковська С.А. - юрисконсульт 2-ї категорії, (довіреність №26-юр-122 від 04.08.2003 року );

Від позивача : не з'явилися;

В судовому засіданні приймає участь  прокурор Журавльова Н.Є. ;

Суть спору:    стягнення заборгованості в сумі 4929709, 70 грн.

28 лютого 2007 року постановою Вищого адміністративного суду України скасовано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 27.06.2006 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду України від 23.10.2005 року.

Розпорядження голови господарського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2007 року справу № 16/211-17/135 (в двох томах) передано на новий розгляд судді Гриняку Б.П..

В судовому засіданні 26.04.07 р. оголошувалась перерва до 29.05.07 р.,   з 29.05.07р.  до 05.06.07 р.,  з 05.06.07 р. до 07.06.07 р..

Ухвалою від 07.06.07 р.  розгляд справи відкладено на 19.06.07 р..

До початку розгляду справи представникам  сторін  роз”яснено їх  права та обов’язки, передбачені ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні  вимоги, з підстав викладених у заяві.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для стягнення збитків, заперечує факт втрати ним етилену.

Розглянувши матеріали справи, з’ясувавши її фактичні  обставини, об’єктивно оцінивши докази, що  мають юридичне значення для розгляду позовної заяви і вирішення справи по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2002 р. між  позивачем та відповідачем укладено договір відповідального зберігання, згідно умов якого позивач передав відповідачу на зберігання продукцію відповідно до акта прийому-передачі від 01.10.2002 р., в тому числі 795,781 тн. етилену вартістю 1782134, 35 грн. Строк дії договору  визначений  до 31 грудня 2002 р.

Угодою від 02.01.2004 р. про продовження і зміну умов договору до договору відповідального зберігання від 01.10.2002 р., сторонами продовжено строк дії договору до 31.12.2004 р. Термін дії договору закінчився 31.12.2004 р. і надалі сторони строк дії договору не продовжували.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що на момент укладення договору відповідального зберігання, етилен знаходився в ізотермічних резервуарах цеху розливу етилену і фактична передача (транспортування до місця зберігання) етилену не відбувалась. Договором відповідального зберігання від 01.10.2002 р. сторони не встановили порядку виконання зустрічних обов'язків сторін: порядку виконання обов”язку поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання та порядку виконання обов'язку зберігача повернути річ.

Згідно розрахунку позивача  йому внаслідок неналежного виконання своїх обов»язків по зберіганню відповідачем  спричинено збитки в сумі 4929709,70 грн.

Відповідач  в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на відсутність підстав для стягнення збитків, заперечує факт втрати ним етилену.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач  не довів протиправності поведінки відповідача, яка полягала у втраті етилену, невидачі його позивачу чи уповноваженій позивачем особі, не довів факту нанесення шкоди у вигляді ринкової вартості етилену в сумі 4929709,70 грн., та  причинного зв'язку між поведінкою відповідача і шкодою, яку, на  його думку  спричинено, а також не довів вини відповідача у заподіянні шкоди.

При цьому суд виходить з наступного:

Пунктом 4.1 договору (у розділі “Відповідальність сторін”) передбачено, що у випадку знищення або пошкодження майна, що передано на зберігання, або його частки, “Охоронець” зобов”язаний за свій рахунок повернути “Депоненту” рівну кількість аналогічного майна в належному стані, відповідальність у вигляді збитків договором не передбачена.

Позивач посилається на лист №773 від 10.11.2005 р., як доказ направлення вимоги повернути етилен, в якій позивач просить повідомити відповідача куди подавати залізничні цистерни, вказаний лист на думку суду, носить формальний характер і не свідчить про намір забрати етилен. У вимозі не зазначено як позивач мав намір його вивезти, враховуючи те, для для вивозу етилену необхідна наявність спеціальних цистерн для транспортування етилену і його зберігання можливе тільки у спеціальних резервуарах.

Як зазначено у акті приймання передачі (додаток №1 від 01.10.2002 р.) до договору зберігання, місцем зберігання  є цех розриву етилену (етилен зберігався в резервуарах ізотерміках). Враховуючи хімічні властивості, в будь-якому іншому місці етилен зберігати неможливо. Відповідачем подано суду договір оренди обладнання №1 від 29.04.2005 р. укладеного між ТзОВ “Карпатнафтохім” та ЗАТ “Лукор”, згідно з яким ЗАТ “Лукор” орендує ізотермічний резервуар зберігання етилену. Як зазначено у пункті 2.1 вказаного договору оренди, метою оренди є зберігання етилену, а отже, доводи позивача про відсутність у відповідача технічної можливості зберігати етилен, що є також підтвердженням, на думку позивача, і факту відсутності етилену у відповідача, не підтверджуються матеріалами справи.

04 лютого2005р. відповідач листом №26-юр-48   повідомив позивача про відсутність етилену власником якого є саме ВАТ “Оріана”, однак такий висновок  зроблений відповідачем з урахуванням того факту, що на момент укладення договору зберігання та складання акту приймання передачі спірний етилен був власністю фірми “Кльокнер” (про це зазначено в акті приймання передачі майна від 01.10.2002 р.), а отже, вказаний лист не може бути достатнім та беззаперечним доказом відсутності етилену та втрати його відповідачем.

Лист №01/555 від 02.12.2004 р. містить інформацію про Регламентну норму втрат етилену, проте в цьому ж листі зазначається про можливість відновлення всієї кількості етилену, переданого на зберігання.

Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України до господарських  відносин,  що  виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, але продовжують існувати після набрання ним чинності, до них слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Оскільки, між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акта законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Положеннями ст. 948, 949 ЦК України встановлено зустрічні обов'язки сторін за договором зберігання: обов”язок поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання та обов'язок зберігача повернути річ.

Статтею 423 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення договору відповідального зберігання, визначено, що коли на схов здано речі, визначені в договорі лише родовими ознаками, то за відсутності іншої угоди ці речі переходять у власність охоронця, і він зобов'язаний повернути стороні, яка здала їх на схов, рівну або обумовлену сторонами кількість речей того ж роду і якості.

Відповідно до ч.1 ст.949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Положеннями ч.2 ст.184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною родовими ознаками,  якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до ч.3 ст.950 ЦК України зберігач відповідає за втрату  (нестачу)  або  пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник в господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані збитки суб'єкту, права або інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані доходи, які управлена сторона одержала б в разі неналежного виконання зобов'язань або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України відшкодування збитків є господарською санкцією.           Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, й відшкодування збитків.

За загальними  правилами  судового  процесу   кожна   сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України. Виходячи з цього, позивач повинен  довести наявність збитків і неправомірної поведінки, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування. В свою чергу, відповідач повинен  довести відсутність своєї вини.

Згідно ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, юридичною підставою для усіх видів цивільно-правової чи господарсько-правової відповідальності є наявність певних умов, що у своїй сукупності утворюють склад цивільного (господарського) правопорушення. Необхідними умовами цивільно-правової та господарсько-правової відповідальності за загальним правилом є: протиправність поведінки особи; шкода як результат протиправної поведінки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, що заподіяла шкоду.

Сторонами неоднозначно тлумачиться зміст листів відповідача, які долучені до матеріалів справи, в тому числі, листів  №01/555 від 02.12.2004 р., №26-юр-48 від 04.02.2005 р., а, отже, вказані листи не можуть бути достатніми та беззаперечними доказами відсутності етилену та втрати його відповідачем.

Доказів, які б свідчили про те, що позивачем вчинялися дії по виконанню зобов”язання забрати етилен, що було неможливим  внаслідок його втрати  відповідачем, суду не подано.

За наведених обставин, факт втрати етилену відповідачем не є доведеним, позивач не позбавлений можливості витребувати у відповідача етилен.

Враховуючи вищенаведене , у суду відсутні підстави для задоволення позову, а отже, у позові слід відмовити повністю.

Державне мито  і витрати за надані інформаційні послуги залишити за позивачем.

Керуючись  ст. 8,124, ст.128 Конституції України,  Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, ч.4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України, ч.4 Прикінцевих і перехідних положень Господарського кодексу України,  ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в  :

У  позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

СУДДЯ                                                                             Б.П.ГРИНЯК

Виготовлено в АС "Діловодство суду"

________________ Дейчаківська О.С.