ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11.07.2007р.

№ 28/273-А

за
позовом   державної
податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

до   товариства з обмеженою відповідальністю
“Акцепт”

товариства
з обмеженою відповідальністю “Ареф”

про   визнання угоди недійсною

Головуючий суддя Копитова О.С.

При секретарі судового засідання Заболотній
Г.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Шевченко Ю.В., пом. прок., дов. 17к від
22.05.07 року

від позивача -  Мишковець
О.В., нач. від. № 789/9/10-017 від 24.02.07 року;

від відповідача 1 - не з'явились

від відповідача 2 -Ковальова В.С., предст. за дов. б/н від
03.05.07 року

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного
судочинства України відповідно до п. 6 Розділу VІІ Прикінцеві та перехідні
положення цього Кодексу.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 11.07.07
року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини
справи :

Позивач, державна податкова інспекція у Голосіївському районі м.
Києва, звернувся до господарського суду м. Києва з позовом про визнання
укладеного між відповідачами договору купівлі -продажу №22/01/04-Ар від
22.01.2004 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю “НВО
“Північне Полісся” (“ТОВ “Акцепт”) та товариством з обмеженою відповідальністю
“Ареф” на загальну суму 30 023 250,00
грн. (в т.ч. ПДВ 5 003 875,0 грн.) та договору про надання безповоротної
фінансової допомоги в сумі 30 023 250,00 грн., укладеного між цими ж
сторонами  недійсними.

При цьому позивач просить стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю “НВО “Північне Полісся” (ТОВ “Акцепт”) в доход державного
бюджету України грошові кошти в сумі 30 023 250,00 грн., одержані останнім за
спірним договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на той факт, що
спірний договір поставки є удаваним договором, при цьому фактична угода яку
сторони приховували, укладена з метою завідомо суперечною інтересам держави та
суспільства при наявності наміру у однієї зі сторін, а тому зазначені договори
повинні бути визнані недійсними у відповідності до ст.ст. 207, 208 ЦК України.

В позовній заяв позивач зазначає, що відповідач -2 уклавши спірний
договір та сплативши відповідачу-1 кошти на його виконання - за фактично
непоставлений товар, а згідно чинного законодавства безоплатне перерахування
коштів можливо кваліфікувати лише як безповоротну фінансову допомогу та
відображаючи недостовірну інформацію щодо такої діяльності в бухгалтерському
обліку та податковій звітності, подаючи неправдиві дані про об'єкти
оподаткування до державних органів, відносячи до податкового кредиту надмірні
суми ПДВ -порушував систему оподаткування, яка створена в інтересах держави та
суспільства.

Підсумовуючи позовну заяву позивач зазначає, що реально товар
вказаний в договорі не існує, спірні договори за своєю суттю є безтоварними
угодами (договором безповоротної фінансової допомоги) - поставка товару
"відбулась" лише на папері, - відповідачі умисно діяли з метою
завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Крім того, позивач вказує на те, що відповідач -1 фактично не
виконав обов'язки платника податків щодо сплати до  бюджету податкових зобов'язань з податку на
додану вартість по спірній угоді. Таким чином права на податковий кредит у
відповідача -2 не виникло, оскільки джерело відшкодування ПДВ з бюджету
відсутнє.

Відповідачем-2 подано заперечення на позов, у яких він зазначає,
що розгляд справи неможливий і вона підлягає закриттю, з огляду на те, що
відповідач -1 припинив свою діяльність шляхом ліквідації та його вилучено з
Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Крім того, відповідач -2 вказує на те,  що здійснення господарської операції за
договорами, які позивач просить визнати недійсними підтверджується всіма
необхідними первинними бухгалтерськими документами і підстав для визнання
договору недійсним немає.

Відповідач-1 правом на участь представника в судовому засіданні не
скористався, в судові засідання не з'являвся, вимог ухвал суду не виконав.
Матеріали справи містять докази в підтвердження ліквідації зазначеного
підприємства та виключення відповідача-1 з ЄДРПОУ.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.01.2004 року між ТОВ “НВО “Північне Полісся” (в подальшому
підприємство змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю “Акцепт”)
(надалі по тексту ТОВ "Акцепт") та товариство з обмеженою
відповідальністю “Ареф” (надалі по тексту ТОВ "Ареф") було укладено
договір купівлі -продажу №22/01/01-Ар, відповідно до умов якого відповідач -1
(Продавець) зобов'язався передати відповідачу -2 (Покупець) товар, а відповідач
-2 зобов'язався прийняти товар та сплатити його вартість в сумі 30 023 250,00
грн., в тому числі ПДВ 5 003 875,00 грн. Сплата за товар здійснюється не
пізніше 25 днів з дня поставки товару.

Відповідно до пп. 1.2 зазначеного договору предметом договору
купівлі-продажу є Товар, найменування, ціна та кількість якого будуть визначені
специфікаціями, що додаються до договору та є його невід'ємною частиною.

Згідно специфікації №1 до договору №22/01/01-Ар відповідачами
визначено товар -система знезаражування води типу АПОВ -С, кількість -1250
штук, ціна -20015,00 грн. за штуку. Загальна вартість товару -30 023 250,00
грн., в тому числі ПДВ -5 003 875,00 грн.

23.01.2004 року сторонами підписано акт приймання - передачі  товару, відповідно до якого Продавець продав,
а Покупець прийняв систему знезаражування
води типа АПОВ-С в кількості 1250 шт. на загальну суму 30 023 250,0
грн., в тому числі ПДВ 5 003 875,0 грн.

На виконання умов договору відповідач-1 виписав відповідачу -2
податкову накладну №23/01/3/3 від 23.01.2004 на загальну суму 30 023 250,00
грн., в тому числі ПДВ -5003875,00 грн.

Факт придбання товару відображений відповідачем-2 в книзі обліку
придбання товарів (робіт, послуг) за січень 2004 року (докази в матеріалах
справи).

Відповідач-2 розрахувався за поставлений товар в безготівковій
формі, а саме платіжним дорученням № 1 від 12.02.04 року на рахунок
відповідача-1 перераховано 20000 грн., платіжним дорученням № 5 від 16.02.04
року перераховано 10 377 024, 93 грн., платіжним дорученням № 2 від 13.02.04
року перераховано 6 703126,65 грн., платіжним дорученням № 3 від 13.02.04 року
перераховано 8 000000 грн., платіжним дорученням № 6 від 17.02.04 року
перераховано 4 923 098,42 грн.

Як встановлено актом перевірки відповідача-2 про результати
позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану вартість за січень 2004 року (копія в
матеріалах справи) 23.01.2004 року відповідач -2 передав отриманий за договором
купівлі -продажу товар (системи знезаражування води типу АПОВ -С) товариству з
обмеженою відповідальністю “Імпекс Д” (надалі по тексту ТОВ
"Імпекс-Д") за договором комісії від 23.01.2004 року №10/15-05.
Відповідно до акту приймання -передачі №1 до названого договору комісії ТОВ
“Ареф” передало на комісію ТОВ “Імпекс -Д” системи знезаражування води типу
АПОВ -С, кількість -1250 штук, ціна -20080,00 грн. без ПДВ за штуку. Передача
товару здійснювалась на складі виробника ТОВ “СААБ”.

В подальшому товар (системи знезаражування води типу АПОВ -С) ТОВ
“Імпекс -Д” було передано товариству з обмеженою відповідальністю “Віста
-Трейд” (надалі по тексту ТОВ "Віста-Трейд") за договором субкомісії
№10/15-06 від 23.01.2004 року, згідно з яким ТОВ “Віста Трейд” зобов'язане було
реалізувати системи знезаражування води типу АПОВ -С, кількість -1250 штук,
ціна -20080,00 грн. без ПДВ за штуку, на загальну суму 25 100 000,00 грн. без
ПДВ.

В ході судового розгляду представник відповідача-2 пояснив, що
розрахунки за договором комісії проведені в повному обсязі, претензій до
комісіонера щодо виконання договору комісії відповідач-2 не має.

Позивач, стверджуючи про наявність в діях ТОВ „Ареф” та ТОВ
“Акцепт” умислу, спрямованого на досягнення мети суперечної інтересам держави,
вважає, що підставою для висновку щодо такої спрямованої діяльності є матеріали
досудового слідства по кримінальній справі №58049307, порушеній відносно
посадових осіб ТОВ “Віста Трейд”, вирок Дзержинського районного суду м.Кривий
Ріг від 03.11.2004 року, яким директор ТОВ “Віста Трейд” Нищета В.В. та
директор ТОВ “Імекс -Д”  Коплик В.П. засуджені
за скоєння злочину.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач, між іншим зазначає, що слідчим
відділенням СДПІ ГМК у м. Кривий Ріг проводилось досудове слідство по
кримінальній справі №58049307, порушеній відносно посадових осіб ТОВ “Віста
-Трейд” за ознаками фіктивності його створення та діяльності.

Згідно протоколу допиту директора ТОВ "Віста-Трейд"
встановлено, що фірму ТОВ "Віста-Трейд" він не придбавав. В кінці
січня директор фірми ТОВ "Імпекс-Д" Нищета А.В повідомив його, що він
призначений на посаду директора фірми ТОВ "Віста-Трейд її засновниками, з
якими він не знайомий, бачив тільки копії паспортів. В його обов'язки як
директора входило підписання документів які йому надавав Нищета А.В. та нікого
з комітентів він не знає, на міжнародних контрактах, які йому надавав Нищета
А.В. ставив свій підпис в день здійснення експорту, ніяких документів
підприємства ТОВ "Віста-Трейд" він не має і звіти в податкову
інспекцію надавав не особисто.

При цьому позивач посилається і на той факт, що в процесі
вказаного слідства був допитаний директор ТОВ "Віста-Трейд" Нищета
А.В, яким заявлено, що з посадовиви особами ТОВ "Ареф" він не
знайомий і ніякого товару від них для експорту не отримував, звіт комісіонера
не складав, підприємство ТОВ "Імпекс-Д" не представляв. Екземпляри
вантажних митних декларацій разом з чистими листками і печатками ТОВ
"Імпекс-Д" зі своїм підписом віддавав ОСОБА_1., грошові кошти на
адресу ТОВ "Ареф" не перераховував, усіма перерахунками займались
невідомі йому особи в м. Києві по системі клієнт банк.

Також слідством було встановлено, що експертами Дніпропетровської
торгово -промислової палати, досліди систем знезаражування води типу АПОВ -С,
які відправлялись на експорт ТОВ “Віста Трейд”, проводились лише по технічній
документації, самі системи для дослідження не надавались. Митний догляд
вантажів, які відправлялись ТОВ “Віста Трейд” на експорт, працівниками митниці
проводилися без дослідження.

Згідно висновку товарознавчої судової експертизи №146 від
22.03.2004 року, надані на експертизу системи знезаражування води типу АПОВ
насправді є фільтрами для очищення масла для автомобілів (АПОВ _ П) та
перетворювачами палива каталітичними ПТК -4 (АПОВ -С), етикетки на наданих для
дослідження об'єктах не відповідають виробам. Рівень цін на ринку України на
фільтри для очищення масла марки М-001, станом на березень 2004 року складає 4
-15 грн. за штуку.

Таким чином, позивач робить висновок про те, що договір купівлі
-продажу №22/01/01-Ар від 22.01.2004 року, укладений між відповідачами є
удаваним, таким, що укладений з метою приховати іншу угоду, а саме угоду
безповоротної фінансової допомоги, яка в свою чергу укладена з метою ухилення
від оподаткування.

Господарський суд враховує зазначені позивачем обставини, однак
вважає за необхідне зазначити, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань
яким саме чином наведені факти підтверджують умисел саме сторін договору
купівлі -продажу ТОВ "Акцепт" та ТОВ "Ареф" на його
укладання з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Як убачається з матеріалів справи та згідно наданих позивачем в
ході судового розгляду пояснень, ні ТОВ "Імпекс-Д", ні ТОВ “Віста
Трейд”, про протиправність діяльності яких стверджує позивач, не є сторонами
договору купівлі-продажу №22/01/01-Ар від 22.01.2004 року, також не являються
зазначені підприємства виробниками спірного товару, його постачальниками, ні є
вони навіть посередниками при його купівлі -продажу.

Єдиною обставиною яка пов'язує зазначені підприємства з
відповідачем -2 є укладання між ним та ТОВ "Імпекс-Д" договору
комісії та передача йому на реалізацію придбаного у відповідача -1 товару.
Однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що товар, який
був переданий відповідачем-2 зазначеному підприємству на комісію, мав будь-які
недоліки чи не відповідав тому, що зазначений в договорі чи акті приймання
передачі.

При цьому судом враховуються наявні в матеріалах справи вироки
судів якими засуджено посадових осіб ТОВ "Імпекс-Д" та ТОВ “Віста
Трейд” за вчинення злочинів по ст. ст. 15-190 ч. 4 УК України, однак ні вироком
Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2004 року, ні вироком
Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 08.06.2005 року не
встановлений факт наявності протиправних взаємовідносин цих підприємств з ТОВ
"Ареф", як і не встановлено беззаперечного факту, що фіктивний товар
експорт, якого мали намір здійснити зазначені підприємствами,  отриманий ними саме від ТОВ "Ареф".

Розглядаючи спір по суті та приймаючи рішення по справі суд також
виходить з наступного.

За змістом ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Статтею 208 ГК України встановлено, якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання
однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а
також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування
виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Для даної норми закону характерними є такі ознаки:

а) вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів
держави і суспільства в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним
порушення вимог саме норм законів та нормативних актів, які визначають
соціально-економічні основи держави і суспільства;

б) такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи
однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання
недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з
них) у формі умислу при укладенні угоди;

в) факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку
посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому
суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним
державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами
доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб'єктивного
чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них,
на укладення спірної угоди з метою приховування доходів від оподаткування.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню,
доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним
вироком суду.

Оскільки суб'єктивний склад правопорушення повинен бути
встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо
визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано
доказів, які свідчили б про порушення кримінальної справи проти посадових осіб
відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків
стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що
факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів,
встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

При цьому з позовної заяви та наданих позивачем в ході судового
розгляду пояснень взагалі не вбачається протиправний умисел кого з відповідачів
спромагається довести позивач. На початку позовної заяви позивач стверджував
про умисел однієї із сторін, не зазначаючи якої саме, а в подальшому
стверджував про протиправний умисел обох сторін договору.

В якості доказів приховування доходів від оподаткування, судом не
приймаються посилання позивача на той факт, що відповідач -1 не виконав
обов'язки платника щодо внесення до
бюджету податкових зобов'язань не сплативши податок на додану вартість
до бюджету. В даному випадку, на думку суду, відповідач-1 не приховував
результатів своєї діяльності та свідомо не занижував своїх зобов'язань, а
використовував пільгу передбачену ст. 7 Закону України “Про правовий режим
території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської
катастрофи”. При цьому правомірність таких дій відповідача-1 була підтверджена
рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.06.2004 року,
Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 07.12.2004 року
та Постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2005 року. Лише
Постановою Верховного Суду України від 16.08.2005 року зазначені рішення судів
були скасовані та справу направлено на новий розгляд.

При цьому суд враховує і той факт, що Законом України “Про систему
оподаткування” від 25.06.1991 № 1251-XII зі змінами і доповненнями для платника
податку не передбачено обов'язку (ст. 9) та не надано права (ст. 10) вимагати
від іншого платника податку будь-яких відомостей (в т.ч. і щодо реєстрації в
якості платника податку, ведення останнім будь-яких бухгалтерських книг,
журналів тощо). Так само, Закон України “Про податок на додану вартість” не
передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники
податкової звітності по податку на додану вартість іншого платника податку.

Відповідно до Закону України „Про державну податкову службу в
Україні” вчинення зазначених дій є не тільки правом, а й прямим обов'язком
податкових органів.

Не приймається судом також твердження позивача про безтоварність
оспорюваної угоди, а також те, що за своєю суттю укладений договір є договором
безповоротної фінансової допомоги, оскільки вони є необґрунтованими та не доведені
належними доказами.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний  правочин,
який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином визнається судом недійсним.

Позивачем не надано належних доказів визнання Договору фіктивним.
Зокрема, доказів, які б свідчили, що документи виписані на виконання договору
були підроблені відповідачами, не надано відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складання завідомо
неправдивих документів звітності, притягнення до відповідальності чи порушення
кримінальної справи проти посадових осіб (директора, бухгалтера підприємства) у
зв'язку з занесенням до звітності даних, що не відповідають дійсності.

Згідно п. 1.32 ст. 1 Закону України „Про оподаткування прибутку
підприємств” господарською діяльністю є будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі
коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною,
постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену
діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення інші
відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу
особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Відповідно до договору № 22/01/04-Ар від 22.01.2004 року
відповідач -2 придбав товар (системи знезаражування води типу АПОВ -С) в
кількості 1250 штук за ціною 20015,5 грн. на суму 25019375,00 грн. (без ПДВ),
ПДВ -5003875,0 грн., всього на суму
30023250,0 грн. Той же товар в подальшому передано за договором комісії
на суму 25 100 000,0 грн. (без врахування ПДВ). Таким чином, вартість продажу
товару перевищує вартість його купівлі (без врахування ПДВ), а тому операція з
купівлі та подальшого продажу відповідачем-2 вказаного товару  є прибутковою.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво
-це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями)  з метою досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Виходячи з положень зазначеної норми, враховуючи те, що при
здійсненні операцій по купівлі та подальшому продажу системи знезаражування
води типу АПОВ -С  відповідач-2 отримав
прибуток, суд вважає, що ця операція відноситься до господарської діяльності
позивача, системи знезаражування води типу АПОВ -С придбавалися відповідачем-2
з метою подальшого їх використання у власній господарській діяльності, а тому
витрати на придбання товару правомірно віднесені відповідачем до складу валових
витрат, а суми ПДВ до податкового кредиту.

При цьому, господарським судом враховується і специфіка існуючих
між відповідачами відносин, а саме той факт, що відповідач-2 придбавши у
відповідача -1 товар, уклав в подальшому договір комісії відповідно до якого
ТОВ “Імпекс -Д” виступив комісіонером та зобов'язався продати товар на експорт.

Таким чином, відповідач-2 фактично придбавши у відповідача -1
товар не здійснював його транспортування та зберігання у власних приміщеннях, а
лише сплатив за нього обумовлену суму та доручив комісіонеру його перепродаж за
відповідну комісійну винагороду.

За таких обставин суд вважає, що відповідач-2 придбав у
відповідача-1 спірний товар, використав його у господарській діяльності та
отримав відповідний прибуток, тому посилання позивача на отримання
відповідачем-1 від відповідача-2 безповоротної фінансової допомоги є
безпідставним.

При цьому суд враховує, що сам позивач надаючи пояснення по суті
заявленого позову постійно посилається на наявність товару, надає висновки
експертних установ про проведення його експертизи, посилаючись лише на той
факт, що товар не відповідає тому, що зазначався в договорі. Жодних належних
доказів, що товар який було затримано на кордоні є ідентичним тому товару який
придбаний відповідачем-2 у відповідача-1 матеріали справи не містять.

Згідно ст.ст. 69, 70 КАСУ доказами в адміністративному судочинстві
є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення
справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У
відповідності до ст. 79 КАСУ письмовими доказами є документи, акти, листи,
телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про
обставини, які мають значення для справи.

Встановлюючи факт наявності товару у відповідача-2 господарський
суд враховує докази, що долучені до матеріалів справи, а саме: договір
№22/01/04-Ар від 22.01.2004 р., акт прийому -передачі до договору №22/01/04-Ар
від 22.01.2004 р., накладну № 23/01/3/3 від 23.01.04 року, платіжні доручення
на перерахування коштів в оплату придбаного товару, тощо.

При цьому, позивач в своїй позовній заяві зазначає про той факт,
що купівля-продаж товару між відповідачами не підтверджується первинними
документами, а має місце удавана угода, однак позивачем не зазначено, якими
саме документами не підтверджується купівля продаж при наявності в матеріалах
справи самого договору, підписаного сторонами (повноваження осіб підписавших
договір не оспорюється позивачем) специфікації до нього, податкової накладної №
23/01/3/3 від 23.01.2004 року, підтвердженого факту здійснення проплат на
обумовлені в договорі суми та відображення зазначених операцій в податковій та
бухгалтерській звітності відповідача-2.

Таким чином, суд приходить до висновку , що в січні  2004 року у власності ТОВ "Ареф"
знаходився товар, який було придбано останнім у
ТОВ "Акцепт" за договором №22/01/04-Ар від 22.01.2004 року та
який 23.01.2004 року   передано за
договором комісії для подальшої його реалізації за кордон.

Враховуючи викладене, висновок позивача про те, що операції по придбанню
та подальшому продажу систем знезаражування води типу АПОВ -С відповідачами
зафіксовані тільки документально без фактичного отримання товару не
підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, із наданих суду доказів вбачається, що
позивачем не доведено належним чином в чому саме полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета укладання угоди і чи була вона спрямована
на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях
відповідачів  протиправного умислу.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній
заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як
об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення.

Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які
позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. безтоварності
укладеної угоди, наявності удаваної угоди та факту навмисного ухилення
відповідачів від сплати податків.

Також, господарський суд вважає безпідставними вимоги позивача
щодо стягнення з ТОВ "НВО "Північне Полісся" (ТОВ
"Акцепт") в доход Державного бюджету України грошових коштів в сумі
30 023 250,0 грн., оскільки в матеріалах справи містяться докази припинення
діяльності ТОВ “Акцепт” шляхом ліквідації.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців 11.10.2005 року внесено дані про припинення державної
реєстрації юридичної особи в результаті її ліквідації за рішенням засновників,
що не пов'язано з реорганізацією.

Згідно ст. 33 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб -підприємців” юридична особа припиняється в результаті
передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками
(учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим
рішенням або за рішенням органу державної влади, прийнятим у випадках,
передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Пунктом 8 статті 36 Закону України „Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців” встановлено, що за відсутності
підстав для залишення документів, які подані для проведення державної
реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, без розгляду
державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її
ліквідації.

Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення
державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є
датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 59 ГК України скасування   державної
реєстрації   позбавляє   суб'єкта господарювання статусу юридичної
особи і є підставою для вилучення його з державного реєстру. Суб'єкт
господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру
запису про припинення його діяльності. Такий запис вноситься після затвердження
ліквідаційного балансу відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою,  що припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.
157 КАС України суд закриває провадження у справі у  разі
ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у
справі.

Враховуючи викладені обставини, господарський суд приходить до
висновку щодо закриття провадження по справі в частині позовних вимог до ТОВ
"Акцепт".

За таких обставин, зважаючи на фактичні обставини справи
встановлені в ході судового розгляду, з урахуванням правової природи позову,
вимог ст. 207 ГК України  та правових
наслідків передбачених  ст. 208 ГК
України, ліквідації відповідача-1, що фактично робить неможливим застосування
передбачених зазначеними нормами наслідків, безпідставність тверджень позивача
про удаваність спірної угоди та її безтоварний характер, господарський суд
приходить до висновку щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог до ТОВ
"Ареф" в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не доведено суду правомірності своїх вимог.

Приймаючи до уваги викладені обставини та керуючись ст.ст. 23, 71,
94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі №28/273-А в частині позовних вимог,
заявлених до товариства з обмеженою відповідальністю "Акцепт” закрити.

В задоволенні позовних вимог до товариства з обмеженою
відповідальністю “Ареф” відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної
сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,
встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції
протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої
інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги.

Суддя

О.С. Копитова
Дата складання та підписання повного тексту постанови 30.07.07
року