ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2007 р.
№ 36/494

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Перепічая В.С. (головуючого),

Вовка І.В.

Гончарука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу виробничо –торгівельної фірми  товариства з обмеженою відповідальністю  “Велам” на постанову  Київського апеляційного господарського суду  від 28 березня 2007 року у справі № 36/494  за позовом виробничо –торгівельної фірми  товариства з обмеженою відповідальністю  “Велам” до закритого акціонерного товариства “Дніпровський універмаг”  про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні  2006 року виробничо –торгівельна фірма  товариства з обмеженою відповідальністю  “Велам” звернулась до господарського суду  м. Києва  з позовом до закритого акціонерного товариства “Дніпровський універмаг”   про стягнення 16082,40 боргу  за реалізований товар з врахуванням утриманої комісійної   винагороди.

Рішенням господарського суду  м. Києва від 15 листопада  2006 року, залишеним без змін  постановою Київського апеляційного господарського суду  від 28 березня 2007 року,  у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постановлені судові рішення, посилаючись на порушення попередніми судовим інстанціями при прийнятті  рішень норм матеріального  та  процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга   підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій,   між позивачем та відповідачем укладено договори комісії від  12 січня  2004 року  за №   4011 Б та від 20 грудня  2005 року   за № 5366 Б. Відповідно до умов договорів  позивач доручає,   а відповідач  зобов’язується  здійснити  дії  по продажу товарів  позивача третім особам від свого імені, але на рахунок  позивача.

Доповідач : Гончарук П.А.

Терміни дії договорів комісії сторонами встановлено   відповідно  до  31 грудня  2005 року та до  31 грудня  2007 року.

На виконання умов договору  позивач передав, а відповідач  прийняв товар власного виробництва на загальну суму  24138,00 грн. для продажу  на протязі  60 календарних днів з часу їх отримання.

Відповідно до п. 4.1. договорів за реалізацію товару  відповідач отримує  комісійну плату  в розмірі  20 %  від суми реалізованого  товару.

Відповідачем  сплачено позивачу  1182,00 грн. виручки за реалізовану продукцію. Крім того, 7 липня  2006 року відповідач повернув  позивачу залишок нереалізованого товару   на суму  2853,00 грн.

Неоплаченим залишився товар  на суму 20103,00 грн.

Приймаючи рішення про відмову у  позові  та залишаючи дане рішення без змін, суди попередніх інстанцій суди виходили  з того, що оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва   від 11 липня  2006 року Касьянову Валентину Іванівну, якою підписані  договори, на яких грунтуються позовні вимоги,  було визнано недобросовісним набувачем, яка несе відповідальність по діям  відповідача з 23 січня  2001 року по  12 травня  2006 року, то  в силу  ст.  35 ГПК України,  за невиконання зобов’язань з оплати товару повинна нести  відповідальність саме Касьянова В.І.

Проте, з таким висновком судів попередніх інстанцій погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст.  35 ГПК України, рішення суду   з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлено судом і мають значення для вирішення спору.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що рішення суду з цивільної справи, яке набрало законної сили та яким встановлено факт відповідальності  Касьянової В.І. за зобов’язаннями  відповідача  в матеріалах справи не міститься. В матеріалах справи наявна ухвала про заміну способу виконання рішення, яка не є рішенням  в розумінні ст. 35 ГПК України.

Встановивши, що Касьянова В.І.  є недобросовісним набувачем, несе відповідальність по діям  відповідача з 23 січня  2001 року по  12 травня  2006 року та, визнаючи що,  за невиконання зобов’язань з оплати товару відповідачем повинна нести  відповідальність Касьянова В.І., суд не врахував, що прийняте ним рішення стосується прав і обов’язків Касьянової В.І. та не залучив її до участі у справі, що є, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України безумовною підставою для скасування рішення суду.

З огляду на викладене, прийняті у справі судові рішення не можна визнати законними, обґрунтованими, такими, що відповідають нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, а тому вони підлягають скасуванню, з направленням справи на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід урахувати наведене, встановити фактичні обставини справи, з'ясувати дійсні права та обов’язки сторін,  і в залежності від вставленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  виробничо –торгівельної фірми  товариства з обмеженою відповідальністю  “Велам” задовольнити частково.

Рішення   господарського суду  м. Києва від 15 листопада  2006 року та  постанову  Київського апеляційного господарського суду  від 28 березня 2007 року у справі № 36/494   скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий           Перепічай В.С.

Судді                                                                                     Вовк І.В.

Гончарук П.А.