Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2007 р.                                                           Справа № АС-12/625-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О., судді Такмаков Ю.В. , Барбашова С.В.

при секретарі Соколовій Ю.І.

за участю представників сторін:

позивача - Душина О.В.(дов. № б/н від 12.04.07р.)

відповідача - Супрунова І.Ю. (дов. № 10/8-23 від 02.01.07р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського  апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія - М", м. Суми (вх. № 1289 С/3) на постанову господарського суду Сумської області від 12.03.07 р. по справі № АС-12/625-06

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія - М", м. Суми

до Управління Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми

про визначення неправомірними рішень та скасування вимоги, -

встановила:

Постановою господарського суду Сумської області від 12 березня 2007 року по справі № АС-12/625-06 (суддя Л.А. Костенко) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з даною постановою суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає дану постанову прийнятою з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить дану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що в перевіряємий період підприємство знаходилося на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, передбаченому Указом Президента України від 03.07.1998р. № 727/98    "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" за ставкою єдиного податку 10 відсотків суми виручки від реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), а тому не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, а тому позивач вважає здійснені відповідачем донарахування неправомірними.

Відповідач у своїх запереченнях вважає апеляційну скаргу позивача необґрунтованою та безпідставною, а тому просить  залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши уповноваженого представника відповідача, який підтримав свою позицію у справі, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

При винесенні оскаржуваної постанови про відмову в задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з того, що відносини з загальнообов'язкового державного пенсійного страхування  врегульовані Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.03р. за №1058-ІV та Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.97р. за № 400/97-ВР.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. При цьому, зміна умов і норм щодо загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 5 цього ж Закону встановлено, що він регулює відносини, які    виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших законів та нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. А згідно з ч. 15 Прикінцевих його положень до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 5 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначаються платники страхових внесків, їх права та обов'язки, а також порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та п. 2.1.1. Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Пенсійного фонду України 19.12.2003 року № 21-1 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 року за № 64/8663 (далі - Інструкція), підприємства, установи і організації, створені відповідно до Законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності, та господарювання та інші особи (з урахуванням юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є страхувальниками (платниками страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування), тому повинні сплачувати    страхові внески за найманих (застрахованих) осіб на загальних підставах, тобто 32 відсотка в 2005 році та 31,8 відсотка в 2006 році.

Відповідно до підпункту 1 пункту 8 Прикінцевих положень Закону України  "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до набрання чинності законом про спрямування частини страхових внесків до накопичувального фонду страхові внески, що перераховуються до солідарної системи, сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і в порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" для відповідних платників збору.

Ст. 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Несплата страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування позбавляє застрахованих осіб (працівників), права на зарахування їм страхового стажу для обчислення пенсії, за ті періоди за які не були сплачені страхові внески.

Господарський суд також зазначив, що Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998р. № 727/98 передбачає вичерпний перелік податків і зборів. З огляду на те, що страхові внески на обов'язкове державне пенсійне страхування до них не віднесені, господарський суд визначився, що нараховані  відповідачем внески не є збором на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, з метою уникнення сплати надмірних сум протягом періоду внесення відповідних змін до законодавства при сплаті страхових внесків за найманих працівників юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності сума коштів, що спрямовується до Пенсійного фонду у вигляді відрахувань від єдиного та фіксованого податків за таких працівників, зараховується в рахунок сплати страхових внесків за відповідні звітні періоди.

Згідно з п.п. 11.17 Інструкції суми надміру сплачених, чи помилково сплачених страхових внесків та інших платежів (в тому числі частина єдиного та фіксованого податків, що надходить за найманих працівників суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали відповідний, особливий спосіб оподаткування) повертаються страхувальникам або за їх згодою зараховуються в рахунок майбутніх платежів страхових внесків.

В силу ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше, а також кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. З, 4 ст. 18 цього ж Закону страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом. Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Закон України "Про систему оподаткування" передбачає вичерпний перелік податків і зборів (обов'язкових платежів), страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до них не віднесені. Отже, сума нарахованих страхових внесків не є збором на обов'язкове державне пенсійне страхування. Звільнення від сплати внесків вищезазначеним Указом не передбачено.

Указ Президента України від 03.07.1998р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності" належить до податкового законодавства, яке на страхові внески не розповсюджується.

Відповідно до п. п. 14, 15 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" всі законодавчі акти, в т.ч. і ті, що регулюють спрощену систему оподаткування, повинні бути приведені у відповідність до вимог цього Закону, а до того часу Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить вищезазначеному Закону.

Таким чином, Указ Президента України від 03.07.1998р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності" відносно сплати страхових внесків до Пенсійного фонду суб'єктами підприємницької діяльності діє в частині, що не суперечить Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Ч. 2 ст. 17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлені обов'язки страхувальників, серед яких нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

А згідно із ч. 6 ст. 18 цього ж Закону законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Нарахування страхових внесків здійснюється у відповідності до ст. 19 Закону, а саме: для позивача об'єктом нарахування внесків є суми фактичних витрат на оплату праці працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Нараховані страхові внески підлягають сплаті в строки, визначені ст. 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а у випадку якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, за результатами перевірки правильності повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інших платежів до Пенсійного фонду Товариством з обмеженою відповідальністю "Гармонія - М", Управлінням Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми  13.11.2006р. складено акт за № 236.

В ході даної перевірки Пенсійним фондом було встановлено факт необчислення належних до сплати сум страхових внесків у розрахунках за червень - вересень, листопад, грудень 2005р., січень - вересень 2006р., в зв'язку з чим позивачу було донараховано страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на суму 63609,07 грн. За результатами цієї перевірки відповідачем були прийняті рішення про застосування до позивача фінансових санкцій від 24.11.2006р. №№ 1122, 1123, 1124 та направлена вимога про сплату боргу від 22.11.2006р. № Ю-850, яка отримана позивачем.

Господарський суд з урахуванням вимог чинного законодавства та наявних у справі доказів, дійшов висновку, що відповідачем нарахована сума страхових внесків, а не збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, в зв'язку з чим постановив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

З даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки вони повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

В спростування доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки він є спеціальним нормативним  правовим  актом,  який  визначає  порядок відносин з бюджетами  та  державними цільовими фондами суб'єктів малого підприємництва, які обрали спрощену систему оподаткування у вигляді  сплати єдиного  податку.  При цьому стаття 6 зазначеного Указу встановлює пільги, однією з якої є звільнення від  сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування суб'єкта малого підприємництва тільки в  сфері  його  підприємницької  діяльності.

Однак, відносини загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, на думку колегії суддів, регулюються спеціальним законодавством,  зокрема, Законами   України   "Про  загальнообов'язкове  державне  пенсійне страхування" та "Про  збір  на  обов'язкове  державне пенсійне страхування", а тому  всі  платники, незалежно від  форм  власності  та  господарювання,  а  також  від обраної  системи  оподаткування  зобов'язані  нараховувати на суми фактичних витрат на оплату праці працівників та допомоги по тимчасовій непрацездатності  страхові  внески та сплачувати їх у встановлені строки та в повному обсязі.

За таких обставин, юридично неспроможними є твердження позивача, що Указ Президента України має приоритетне значення стосовно норм спеціального законодавства у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Слід також зазначити, що в даному випадку відповідачем нарахована сума страхових внесків, а не збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Внески мають іншу правову природу ніж збір. Страхові внески є формою  резервування заробітної плати для забезпечення матеріальної підтримки та надання соціальних послуг у разі настання страхових випадків (втрати роботи) і повертаються у вигляді страхових виплат.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв в межах його компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому його рішення про застосування до позивача фінансових санкцій є правомірними та мають для останнього обов'язковий характер.

Надана позивачем в обгрунтування пояснень до апеляційної скарги копія висновку судово-економічної експертизи за № 327 від 31.05.07р. не приймається колегією суддів до уваги, оскільки поставлене позивачем на вирішення експертизи   питання є правовим, а саме про відповідність нарахування внесків (збору) на обов'язкове пенсійне страхування до діючих розмірів таких внесків.

З урахуванням ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", якою визначено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ, і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебувають у провадженні, зокрема суду, та з огляду на ч. 1 ст. 81 Кодексу адміністративного судочинства України, в силу якої експертиза призначається для з'ясування спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, встановлення обставин та взаємодія або узгодження їх з діючим законодавством віднесено до компетенції суду.

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення.

На думку колегії суддів, вимоги позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними, в зв'язку з чим правомірно визнані судом першої інстанції необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія - М", м. Суми позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, а постанова господарського суду Сумської області від 12.03.2007 р. по справі № АС-12/625-06 прийнята без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи позивача, з яких подана апеляційна скарга про скасування постанови, не можуть бути підставою для її зміни чи скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 86, 195, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гармонія - М", м. Суми залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Сумської області від 12.03.2007 р. по справі № АС-12/625-06 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                    Демченко В.О.

Судді                                                                    Такмаков Ю.В.

Барбашова С.В.