Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2007 р.                                                           Справа № 8/593-06

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого           судді          Погребняка В.Я.,

судді          Гончар Т.В.,

судді           Істоміної О.А.

при секретарі –Бігун О.В.

за участю представників:

голови комітету кредиторів Троїцького М.М.

розпорядника майна – Усенко М.П. (ліц. № 307235 від 12.02.07 р.)

ініціюючого кредитора – Тищука Ю.М. (дов. у справі)

боржника - Пасішниченка Л.Є.

від заявника Скляра А.А. -  Алфімова В.В. (дов. б/н від 26.03.07 р.)

розглянувши апеляційну скаргу учасника ТОВ «Сівер»Скляр Андрія Андрійовича (вх. №1837С/2) на ухвалу господарського суду Сумської  області від  6.04.2007 р. по справі  № 8/593-06

за заявою Приватної фірми «Велком», м. Суми

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер», м. Суми

про визнання банкрутом

в с т а н о в и л а:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 6.04.2007 р. (суддя Кіяшко В.І.) затверджено мирову угоду від 03.04.07 р. у справі № 8/593-06 про банкрутство ТОВ «Сівер». Провадження у справі припинено на підставі ст. 40 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –Закон). В клопотанні учаснику ТОВ«Сівер»(далі –ТОВ) Скляр А.А. визнати його інвестором боржника –відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою учасник ТОВ Скляр Андрій Андрійович звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції від 6.04.2007р. та прийняття нового рішення, яким усунути арбітражного керуючого Усенка М.П. від виконання обов'язків розпорядника майна боржника, ввести процедуру санації боржника та призначити керуючим санацією боржника –арбітражного керуючого Маляра М.В. Визнати учасника ТОВ Скляр А.А. інвестором боржника.

Представник  ініціюючого кредитора ПФ “Велком” - голова комітету кредиторів  у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненях  вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції прийнятою відповідно до вимог чинного законодавства на підставі всебічного розгляду обставин справи, а твердження апеляційної скарги необґрунтованими  та такими, що не відповідають обставинам і матеріалам справи, у зв’язку з чим просить ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.                    Розпорядник майна Усенко М.П. у відзиві на апеляційну скаргу вважає її безпідставною, а вимоги наведені в скарзі такими, що не відповідають положенням Закону.

Представник боржника, директор та учасник ТОВ«Сівер»  Пасішніченко Л.Є., в поясненнях на апеляційну скаргу просить оскаржувану ухвалу господарського суду Сумської  області залишити без змін, а апеляційну скаргу учасника ТОВ«Сівер» Скляр А.А. без задоволення.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, правильність застосування господарським судом Сумської області норм матеріального та процесуального права та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст.101 ГПК України, заслухавши представників сторін, колегія суддів приходить до висновку  про задоволення апеляційної скарги частково,  виходячи з наступного.

Як свідчать  матеріали справи та встановлено судом першої інстанції ухвалою господарського суду Сумської області від 13.12.2006р. порушено провадження у справі про визнання банкрутом ТОВ.

На виконання вимог ухвали суду від 15.01.2007р. кредитором в газеті "Голос України" № 19 від 02.02.2007р. опубліковано оголошення про порушення господарським судом Сумської області провадження у справі про банкрутство ТОВ.

Ухвалою господарського суду від 12.03.2007р. затверджено реєстр вимог кредиторів. Встановлено дату засідання суду на якому буде вирішено питання про відкриття процедури санації або визнання боржника банкрутом чи припинення провадження у справі про банкрутство на 27.03.07р.

Від учасника ТОВ гр. Скляр А.А. до господарського суду надійшло клопотання про участь у санації боржника - ТОВ та визнання гр. Скляр А.А. інвестором боржника -ТОВ «Сівер», в зв’язку з чим судове засідання 27.03.07р. було відкладено для вирішення комітетом кредиторів питання щодо відкриття процедури санації. Вищезазначене клопотання судом було відхилено, оскільки на думку суду першої інстанції, воно не підтримане комітетом кредиторів та розпорядником майна боржника, так як не подано грунтовний план санації боржника, що передбачає його відновлення платоспроможності та подальшу долю підприємства.

До суду першої інстанції 04.04.07р. також звернувся розпорядник майна боржника   Усенко М.П, з заявою про затвердження мирової угоди, укладеної між боржником, в особі директора підприємства Пасішніченко Л.Є. з одного боку та комітетом кредиторів в особі голови комітету кредиторів Троїцького М.М. з іншого боку у справі № 8/593-06 про визнання банкрутом ТОВ. Рішення про укладення мирової угоди прийнято комітетом кредиторів (протокол зборів від 03.04.07 р.), на якому також розглядалась заява гр. Скляр А.А. про його  участь у санації боржника.

Предметом мирової угоди є зобов'язання гр. Пасішніченко , який діє від імені боржника, стовідсотково погасити кредиторську заборгованість у сумі 137472,14 грн. протягом 30 календарних днів з дня затвердження судом мирової угоди.

Скляр А.А., заперечуючи проти укладення мирової угоди, явної обґрунтованої мотивації проти укладення її не навів. Тому суд відхилив його заперечення  та  визнав дану мирову угоду такою, яка передбачає відновлення платоспроможності боржника та його майбутнє фінансове оздоровлення.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що в цілому мирова угода відповідає вимогам ст.ст. 36, 37 Закону, а тому дійшов висновку, що заява розпорядника майна боржника підлягає задоволенню. Водночас, затвердження господарським судом мирової угоди є підставою для припинення провадження у справі про банкрутство.

З такими висновками місцевого господарського суду не погоджується колегія      суддів апеляційної інстанції зазначаючи при цьому наступне.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Ухвала місцевого суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а також справа не з усіх питань  вирішена у відповідності з нормами матеріального права.

Так відповідно до ст. 4 Закону України «Про господарські  товариства»  товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі статуту. При цьому слід зазначити, що згідно зі статтями 79,80,81 ГК України, положення яких кореспондуються зі статтями 113, 114, 152 ЦК України,  господарськими товариствами є підприємства або інші суб’єкти господарювання, створені юридичними особами або громадянами шляхом об’єднання їх майна для участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Як встановлено судом апеляційної інстанції відповідно до установчого документу ТОВ його учасниками є –товариство покупців членів трудового колективу державного виробничого торгівельного підприємства  «Сівер», громадяни України, ( згідно додатку до Статуту ) найбільшими частками статутного капіталу якого володіють гр. Скляр А.А. (47,43 % ) - апелят у справі та гр.  Пасішніченко Л.Є. (47,43 %.)

Вищим органом  згідно ст. 58, ст. 59  зазначеного закону  є виключно загальні збори учасників, повноваження якого в процедурі банкрутства не припиняються до припинення процедури розпорядження майном. Хоча  органи управління боржника не мають права без згоди розпорядника майна  приймати рішення , що стосуються реорганізації,  створення юридичних осіб та філій, виходу із складу учасників боржника  тощо.

З матеріалів справи вбачається, що загальні збори учасників ТОВ, ( згідно статуту –збори Ради засновників ), рішень  з  приводу виходу із складу засновників товариства не проводились.

Як вже  встановлено судом першої інстанції,  до місцевого господарського суду звернулись  учасник ТОВ - Скляр А.А. з клопотанням про участь у санації боржника та визнання його інвестором боржника і арбітражний керуючий з заявою про затвердження мирової угоди, укладеної між боржником в особі  директора Пасішніченко Л.Є. та комітетом кредиторів в особі голови комітету кредиторів Троїцького М.М.

Закон про банкрутство дозволяє сторонам заключити мирову угоду на будь-якій стадії процесу.

Згідно ст. 35 Закону під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

При цьому Закон передбачає дві підстави, з яких господарський суд може відмовити  в затвердженні мирової угоди:

-порушення порядку укладення мирової угоди;

-суперечність умов мирової угоди законодавству.

Угоду в процедурі банкрутства слід розглядати як самостійний господарський договір, який відображає інтереси всіх учасників процедури банкрутства. З вищенаведеного вбачається, що  суд після отримання проекту мирової угоди повинен перевірити її на предмет відповідності її дійсним інтересам сторін та діючому законодавству, визначити, чи мають представники сторін право на укладення мирової угоди, чи не порушує право на її укладення закон або права чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за змістом  вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може привезти до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди.  Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини твердо врегульовано законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Колегія суддів зазначає, що ухвала суду першої інстанції  від 6.04.2007 р. не містить висновків про правомірність укладення такої угоди. Обмежуючись констатацією того, що в цілому мирова угода відповідає вимогам Закону, суд першої інстанції не врахував суперечностей її умов положенням законодавства  щодо існування корпоративних прав у самого ТОВ і не дослідив питання правомірності набуття права власності  на корпоративні права ТОВ громадянином  Пасішніченко Л.Є.

Разом з тим за умовами п.4.2  мирової угоди третя особа -  гр. Пасішніченко Л.Є. набуває право власності на 100% корпоративних прав ТОВ після погашення ним всієї суми кредиторських вимог до боржника.

Дійсно, відповідно до ст. 37 Закону мирова угода може містити умови про обмін вимог кредиторів на активи боржника або його корпоративні права.

Однак суд першої інстанції не врахував положень ст.167 ГК України, згідно з якою корпоративні права  - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді ( майні ) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку та активів  у разі ліквідації останньої, а також інші правомочності, передбачені законом та статутом. Звідси корпоративними є ті права, які виникають  у зв’язку з майновою участю в діяльності товариства.  І,  хоча поняття корпоративних прав дається у ГК України, їх зміст розкривається саме у ЦК України. Перш за все, у ст. 100 “ Право участі у товаристві” та гл.  8 “Підприємницькі товариства”, якими регулюються  порядок виникнення , здійснення, захисту та припинення корпоративних прав.

Також судом не враховано положень ст.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно з якою корпоративні права –це право власності на статутний фонд (капітал) юридичної особи або його частку (пай), включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку такої особи, а також активів у разі її ліквідації відповідно до чинного законодавства.  .

Учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному чи кільком учасникам або третім особам у відповідності до ст. 53 Закону України «Про господарські  товариства». При передачі частки (її частини) третій особі відбувається одночасний перехід до неї всіх прав та обов'язків, що належали учаснику, який відступив її повністю або частково. Частка  учасника  (її частина ) може бути придбана самим ТОВ..

Аналогічні норми закріплені і п. 7.1 та п.7.3 ст. 7 Статуту  ТОВ.

Однак матеріали справи не підтверджують фактичних обставин щодо придбання самим товариством часток кого – не будь з його учасників, тому умови набуття права власності третьою особою на 100% корпоративних прав  товариства, передбачені мировою угодою,  є не обґрунтованими.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень відповідно до статті  33 Господарського процесуального кодексу України. Якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

На вимогу ухвали суду апеляційної інстанції від 18.06.07р. ні боржник, ні ініціюючий кредитор - голова комітету кредиторів  не надали жодного доказу в обгрунтування своєї позиції щодо правомірності переходу права власності на 100% корпоративних прав ТОВ.

Що стосується обгрунтувань правової позиції цих учасників провадження у справі,  щодо припинення участі усіх учасників у товаристві в звязку із зверненням стягнення на все майно товариства, якого виявилося недостатньо для погашення всіх вимог за рахунок частини майна та активів товариства, керуючись ч.2 ст. 149 ЦК України, та в спростування доводів апелянта колегія суддів вважає такі твердження помилковими.  Зазначена норма ЦК України бередбачає звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальності, пропорційну частці його учасника  у статутному капіталі за  особистими боргами цього учасника  і допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Звернення стягнення на всю частку учасника в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю припиняє його участь у товаристві. Тому доводи  боржника та ініціюючого кредитора - голови комітету кредиторів не мають достатньої правової підстави. При цьому слід зазначити, що порядок  припинення участі учасника у товаристві твердо врегульовано законом, а тому не може змінюватися волевиявленням сторін і в такому випадку укладання мирової угоди неможливо.

Оскільки частки в ТОВ належать його учасникам, а не товариству, то саме його учасники і мають право ними розпоряджатися на свій розсуд. А примусове вилучення часток у їх володарів в розумінні Конвенції про захист  прав і основних свобод  людини, ратифікованої Україною в 1997р., є грубим порушенням їх прав власності.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений неї. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути засновано лише як виняток з мотивів суспільної  необхідності на підставі і в порядку, передбаченому законом, та за умови попереднього і повного відшкодування  їхньої вартості.

Аналогічні норми містить ст. 1 «Захист прав власності»першого  протоколу  до Європейської конвенції з прав людини, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений  свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно»у зазначеній статті Першого протоколу  має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як «майно»в цілях даного положення. Визначальними критеріями  для оцінки майна є економічна цінність, тобто грошова його оцінка, виходячи з об'єктивних чинників, а також ознака реальності майна - майно має бути наявним. Європейська конвенція не захищає майбутні права.

Акції та корпоративні права  розглядаються як один із видів майна, що підлягає захисту механізмами  Європейської конвенції.

Конституційне право на судовий захист передбачає, як невід'ємну частину такого захисту, можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Аналіз вищевикладених фактів та обставин, а також аналіз вище приведених положень Європейської конвенції, Конституції, відповідних норм законів у їх системному зв'язку приводить до висновку про те, що затвердження судом вищевказаної мирової угоди в даному випадку суттєво зачіпає права та охоронювані законом інтереси учасників ТОВ.

А як витікає з чинного законодавства мирова угода повинна відображати дійсні інтереси  сторін, а головне-відповідати закону і не порушувати права та охоронювані законом інтереси сторін та третіх осіб. При затвердженні мирової угоди  повинна бути досягнута повна домовленість між кредиторами та боржником щодо її затвердження. Але на момент укладення мирової угоди її умови суперечили законодавству і  порушували права та охоронювані законом інтереси учасників ТОВ, оскільки свої частки  у статутному капіталі вони не продавали та іншим чином не відступали гр. Пасішніченко Л.Є., і, в свою чергу, товариство безпосередньо не придбавало частки жодного з учасників.

Хоча затвердження мирової угоди загальними зборами учасників не передбачено законодавством, однак  при  затвердженні мирової угоди поза увагою суду першої інстанції залишились обставини суттєві для  розгляду цього спору, а саме те, що в процедурі розпорядження майном  від імені боржника виступає його діючий орган  –збори його учасників, який не позбавлений права знати, що відбувається в процедурі банкрутства  та зокрема укладанні мироваї угода.  Проте доказів досягнення  такої мирової угоди між боржником з участю учасників ТОВ, оскільки її укладання стосується прав учасників товариства, та комітетом кредиторів,  ні арбітражний керуючий,  ні директор Пасішніченко Л.Є. не надали.

Ці обставини  місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваної ухвали не взяв до уваги, а тому затверджувати мирову угоду, яка передбачала  погашення боргів ТОВ в обмін на 100% корпоративних прав  ТОВ правових підстав у суду не було.

Таким чином не згода апелянта з висновком місцевого господарського суду щодо затвердження мирової угоди на вищезазначених  умовах є  обґрунтованою та правомірною.

Щодо вимог апелянта усунути арбітражного керуючого Усенка М.П. від виконання обов'язків розпорядника майна боржника, ввести процедуру санації боржника та призначити керуючим санацією боржника –арбітражного керуючого Маляра М.В., то ці вимоги не були предметом розгляду в місцевому господарському суді, тому  вони не можуть бути прийняті і розглянуті  в апеляційній інстанції.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду  в суді першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала господарського суду Сумської  області від  6.04.2007 р. по справі  № 8/593-06  скасуванню.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п.п. 1, 4 ст. 104, ст. 105, 106  ГПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу учасника ТОВ «Сівер»Скляр Андрія Андрійовича задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Сумської  області від  6.04.2007 р. по справі  № 8/593-06 скасувати.

Справу передати на розгляд до господарського суду Сумської області.

Головуючий суддя                                                       Погребняк В.Я

Суддя                                                       Гончар Т.В.

Суддя                                                      Істоміна О.А.