ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.
№ 36/241-3/396 (241/9-04)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.,
Владимиренко С.В.,
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21 березня 2007 року

у справі
№ 36/241-3/396

за позовом
Закритого акціонерного товариства “Альянс” (далі –Товариство)

До
Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України (далі –Управління)

Про
стягнення 113 130,36 грн.

за участю представників:

позивача –  Дзусенко Т.М., Стрелков В.О.;

відповідача – Шкльода О.В.,

встановив:

Справа розглядалася не одноразово.

Рішенням господарського суду м.Києва від 23 листопада 2006 року (суддя Хілінська В.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 березня 2007 року (судді Корсак В.А., Коршун Н.М., Михальська Ю.Б.) рішення місцевого господарського суду скасовано; позов задоволено, стягнуто з Управління на користь Товариства 158 269,38  грн. заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 82 585,16 грн. неустойки, 12 000 грн. адвокатських послуг та судові витрати.

Управління звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, оскільки ним невірно застосовані норми матеріального та процесуального права та залишити рішення  місцевого господарського суду без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами, 29 березня 1999 року між Товариством та Управлінням, умовне найменування якого військова частина  А-2352 анульовано відповідно до директиви Міністерства оборони з липня 2002 року, укладено договір № 2903 на поставку продукції.

Відповідно до умов договору позивач протягом 1999 року на умовах продажу зобов’язався здійснити поставку продукції, а відповідач –прийняти та оплатити її орієнтовано на суму 600 000 –700 000 грн.

На виконання договору позивач передав, а відповідач на підставі довіреності отримав товар на загальну суму 113 130,36 грн., що підтверджено накладною від 4 грудня 2000 року.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що кожна партія отриманого товару сплачується відповідачем протягом 30 днів з моменту поставки на підставі накладних та рахунків-фактур.

Відповідач за отриману продукцію розрахувався арматурою в кількості 79 тонн на загальну суму 114 613,2 грн., а позивач прийняв продукцію як виконання зобов’язань за угодою.

Відповідач згідно п. 3.1 Договору звернувся до позивача з заявкою на поставку арматури в кількості 79 тон.

На виконання вказаної заявки, позивач здійснив поставку згідно договору №2903 від 29 березня 1999 року, а відповідачем на отримання продукції було видано Довіреність серії КАМ №640532 від 23 липня 2001 року.

Відповідно до ст. 161 Цивільного кодексу УРСР зобов’язання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк у відповідності з вимогами закону та договору.

Апеляційний господарський суд підставно встановив, враховуючи умови договору, що кінцевим строком проведення розрахунків є 22 серпня 2001 року.

Виходячи з викладеного, апеляційним господарським судом обґрунтовано  скасовано рішення місцевого господарського суду та стягнуто 158 269,38 грн. заборгованості з урахуванням індексу інфляції.

Крім того, правомірно стягнуто на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України 12 000 грн. по відшкодуванню витрат за надані послуги адвоката.

Разом з тим, апеляційний господарський суд стягуючи неустойку у сумі 82 585,16 грн. та застосовуючи ч.2 ст.258 ЦК України не врахував наступне.

З огляду на те, що на 1 січня 2004 року правовідносини між сторонами не припинились, продовжують існувати, а строк позовної давності не сплив, апеляційний господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК України.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю; позовна давність в один рік застосовуються, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, обґрунтовуючи прийняту постанову посиланням на положення лише Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, апеляційний господарський суд не врахував зміст положень ч. 2 ст. 9 ЦК України, ст. 7, ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України (набрав чинності з 01.01.2004 року) відповідно до яких особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України, а майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Отже, господарським судам необхідно було дати оцінку нормам ЦК України і ГК України та врахувати,  що початком нарахування пені та початком перебігу строку позовної давності по стягненню пені є 1 січня 2004 року. Проте, вказаного зроблено не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій передчасно в частині стягнення пені прийняв рішення, не врахувавши вимог Закону та не дослідивши всіх обставин справи.

За таких обставин, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 21 березня 2007 року у цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21 березня 2007 року та рішення господарського суду м. Києва від 23 листопада 2006 року у справі № 36/241-3/396 в частині розгляду позовних вимог щодо стягнення пені скасувати і в цій частині справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі суддів.

В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 21 березня 2007 року залишити без змін.

Головуючий суддя                                                             О. Кот

судді                                                            С. Владимиренко

С. Шевчук