СУД
ПОСТАНОВА

05.07.07р.

Справа № А25/7-07

За позовом  Приватного підприємця ОСОБА_1, смт. Ювілейне
Дніпропетровського району Дніпропетровської області

до  Дніпропетровської митниці, м. Дніпропетровськ

про
визнання недійсним талону відмови та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя  Чередко А.Є.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 дов. НОМЕР_1 від 16.06.2007р.; ОСОБА_3 дор.
НОМЕР_2 від 16.06.2007р.

Від відповідача: Онасенко О.В. дов.
№ 17-07-3/18 від 09.01.2007р.

СУТЬ
СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від
04.07.2007р. просить суд визнати картку відмови
у митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через
митний кордон НОМЕР_3 від 06.06.07р., що видана Дніпропетровською митницею
недійсною та зобов'язати Дніпропетровську митницю приймати вантажні митні
декларації та  здійснювати митне
оформлення товарів, крім підакцизних, які імпортуються приватним підприємцем
ОСОБА_1 за зовнішньоекономічним контрактом НОМЕР_4 від 16.05.2007, укладеним з
Qualiflow Systems Limited (Nicosia, Cyprus) з усіма додатковими угодами,
додатками до контракту, що є його невід'ємними частинами, без сплати податку на
додану вартість, до того часу, як сума комісійної винагороди ОСОБА_1  за договором комісії НОМЕР_5 від 04.05.07 не
перевищить 300 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані
посиланням те, що відповідач є платником єдиного податку, а згідно з Законом
України “Про державну підтримку малого підприємництва” № 2063-ІІІ від
19.10.2000 та Указом Президента України
№ 727/98 від 03.07.98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва” всі встановлені законодавством
податки та збори (обов'язкові  платежі)
замінюються сплатою єдиного податку. З цих підстав позивач вважає, що він не є
платником податку на додану вартість, у тому числі при здійсненні митного
оформлення імпорту товарів за зовнішньоекономічним контрактом.

Позивач, також зазначає, що він є
комісіонером під час ввезення товару, а не власником (імпортером) цього товару,
тому на його діяльність не може розповсюджуватися вимоги п.п. 2.3.21. п. 2.3.
ст. 2 Закону України "Про податок на додану вартість", а
оподаткуванню підлягає лише комісійна винагорода в порядку встановленому
п.п.7.7.9. п. 7.7. ст. 7 цього Закону.

На думку позивача у випадку ж, якщо
норми права по різному трактують порядок сплати податку на додану вартість слід
керуватися п.п. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами", який передбачає прийняття у даному випадку  рішення на користь платника податків.

Відповідач позов не визнав з тих
підстав, що Закон України “Про державну підтримку малого підприємництва” №
2063-ІІІ від 19.10.2000 та Указ Президента України  № 727/98 від 03.07.98 “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”  не розповсюджується на операції з імпорту
товарів, тому при здійсненні цієї операції повинен сплачуватися податок на
додану вартість на загальних підставах встановлених у Законі України "Про
податок на додану вартість", у тому числі і суб'єктами спрощеної системи
оподаткування, тому відповідачем правомірно відмовлено у митному оформлені
ввезеного позивачем товару, внаслідок відсутності сплати податку на додану
вартість, який позивач також повинен сплачувати, як особа відповідальна за
фінансове врегулювання під час імпорту товарів.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватний підприємець
ОСОБА_1, є суб'єктом підприємницької діяльності, що підтверджується Свідоцтвом
серія НОМЕР_6, виданого Дніпропетровською районною державною адміністрацією
Дніпропетровської області 05.12.2006 та є платником єдиного податку, що
підтверджується  Свідоцтвом про сплату
єдиного податку серія НОМЕР_7, виданого Дніпропетровською МДПІ
Дніпропетровської області 01.01.2007р.

04.05.2007р. позивачем укладено
договір комісії НОМЕР_5 з приватним підприємцем ОСОБА_4. Згідно з умовами цього
договору та додатку НОМЕР_8 до нього, позивач прийняв на себе зобов'язання від
свого імені та за рахунок комітента за комісійну винагороду укласти
зовнішньоекономічний контракт з постачальником товару, імпортувати та
здійснювати митне оформлення товару.

На виконання договору комісії
НОМЕР_5 від 04.05.2007 позивачем укладено зовнішньоекономічний контракт НОМЕР_4
від 16.05.2007 з продавцем - Qualiflow Systems Limited (Nicosia, Cyprus) на
загальну суму 500 000 000, 00 (п'ятсот мільйонів) доларів США  на постачання товарів згідно із додатками
(специфікаціями) або інвойсами.

06 червня 2007 позивач звернувся до
Дніпропетровської митниці для здійснення
митного  оформлення товару за
вищевказаним контрактом -радіаторів стальних для центрального опалення згідно з
інвойсом НОМЕР_9 на загальну суму 4074,78 доларів США та надав відповідну
вантажну митну декларацію.

Дніпропетровська митниця, відмовила у митному
оформленні вантажу, видав картку відмови у митному оформленні чи пропуску
товарів і транспортних засобів через митний кордон НОМЕР_3 від 06.06.07р., в
якої підставами відмови вказала: «в зв'язку з несплатою податку на додану
вартість “в графі 47 та В відсутній 028 вид платежу” (обов'язкового платежу,
яким оподатковуються товари, що ввозяться на митну територію України). Закон
України 168/97-ВР стаття 3, Митний кодекс України стаття 86 та 88, наказ
Державної митної служби України від 27.09.2006 № 821, зареєстрований в
Міністерстві юстиції 19.10.2006 за № 1128/13002, наказ Державної митної служби
України від 20.04.2005 № 314, зареєстрований в Міністерстві юстиції 27.04.2005
за № 439/10719.

Отже підставою для прийняття
спірної картки відмови та відмови у митному оформленні вантажу була відсутність
сплати податку на додану вартість, що передбачено Законом України „Про податок
на додану вартість”.

Між тим, в Україні окремими
законодавчими актами врегульовані відносини, що складаються щодо сплати
податків, передбачених Законом „Про систему оподаткування”, зокрема податку на
додану вартість і щодо сплати єдиного податку, передбаченого Указом Президента
України  № 727/98 від 03.07.98р. “Про
спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва” та Законом України “Про державну підтримку малого
підприємництва”, тобто запроваджено дві самостійні системи оподаткування:
звичайна та спрощена.

Так, Законом України “Про державну
підтримку малого підприємництва” № 2063-ІІІ від 19.10.2000р. визначені
правові  засади державної підтримки
суб'єктів  малого  підприємництва  незалежно від форми власності з метою
якнайшвидшого виходу із економічної кризи та створення  умов для розширення впровадження ринкових
реформ в Україні.

За ст. 2 цього Закону його дія   поширюється    на   суб'єктів
малого підприємництва, якими зокрема є
фізичні особи,  зареєстровані у
встановленому законом порядку як суб'єкти підприємницької діяльності, незалежно
від форми власності, у тому числі тих, що здійснюють діяльність у галузі
сільського господарства, окрім довірчих
товариств, страхових компаній,
банків,  ломбардів,  інших фінансово-кредитних  та небанківських   фінансових
установ,   суб'єктів
підприємницької діяльності,  які
провадять діяльність у сфері
грального  бізнесу,
здійснюють   обмін   іноземної
валюти,   які  є
виробниками  та імпортерами
підакцизних товарів, а також суб'єктів підприємницької діяльності,  у
статутному фонді яких частка вкладів,
що належить юридичним особам - засновникам та учасникам цих
суб'єктів,  які не є суб'єктами малого
підприємництва, перевищує 25 відсотків.

Згідно з ст. 5 Закону України “Про
державну підтримку малого підприємництва”, державна підтримка малого
підприємництва  здійснюється, зокрема за
такими напрямком як  запровадження  спрощеної
системи     оподаткування,
бухгалтерського обліку та звітності.

Відповідно до ст. 11 Закону України
“Про державну підтримку малого підприємництва”, для суб'єктів малого
підприємництва в порядку,  встановленому
законодавством  України,  може
застосовуватися  спрощена  система оподаткування,    бухгалтерського   обліку
та   звітності,   яка

передбачає: заміну сплати  встановлених
законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів) сплатою єдиного
податку; застосування спрощеної
форми   бухгалтерського   обліку
та

звітності.

Спрощена система  оподаткування,  бухгалтерського  обліку
та звітності  може  застосовуватися поряд з діючою загальною
системою оподаткування,  бухгалтерського
обліку та звітності,  передбаченою
законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Спрощена система оподаткування,
обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва запроваджена в Україні
Указом Президента України  № 727/98 від
03.07.98р. “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” (зі змінами і доповненнями), що прийнятий відповідно
до  пункту  4
розділу  XV  "Перехідні  положення" Конституції України, та яким
встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва не поширюється на: суб'єктів підприємницької     діяльності,    які
провадять діяльність у сфері грального бізнесу  (в
тому  числі  діяльність, пов'язану  із
влаштуванням казино,  інших
гральних місць (домів), гральних автоматів з грошовим або майновим  виграшем,
проведенням лотерей  (у тому числі
державних) та розіграшів з видачею грошових виграшів  у
готівковій  або  майновій
формі),  здійснюють  обмін іноземної валюти; суб'єктів
підприємницької   діяльності,   які
є  виробниками підакцизних
товарів, здійснюють господарську діяльність, пов'язану з  експортом,
імпортом  та  оптовим продажем підакцизних товарів,
оптовим  та  роздрібним
продажем   підакцизних  пально-мастильних матеріалів;
суб'єктів   підприємницької   діяльності,
які   здійснюють: видобуток  та
виробництво  дорогоцінних  металів
і дорогоцінного каміння,
дорогоцінного  каміння  органогенного утворення; оптову,
роздрібну  торгівлю  промисловими виробами з дорогоцінних металів,
що  підлягають  ліцензуванню
відповідно  до  Закону
України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"; довірчі товариства,    страхові
компанії,    банки,   інші фінансово-кредитні та небанківські
фінансові установи; суб'єктів підприємницької діяльності, у статутному фонді
яких частки,  що  належать
юридичним особам - учасникам та засновникам даних  суб'єктів,
які  не  є
суб'єктами  малого  підприємництва, перевищують 25 відсотків;
фізичних осіб  -  суб'єктів
підприємницької діяльності,  які
займаються  підприємницькою  діяльністю
без  створення  юридичної особи  і
здійснюють  торгівлю  лікеро-горілчаними  та
тютюновими виробами, пально-мастильними матеріалами; спільну діяльність,
визначену пунктом 7.7 Закону України "Про оподаткування прибутку
підприємств".

Відповідно до ст. 6 Указу, суб'єкт   малого
підприємництва,   який  сплачує
єдиний податок,  не  є
платником   таких   видів
податків   і   зборів (обов'язкових платежів): податку
на додану вартість, крім випадку, коли юридична особа обрала спосіб
оподаткування доходів за єдиним податком за
ставкою 6 відсотків; податку на прибуток підприємств; податку на   доходи
фізичних  осіб  (для
фізичних  осіб  - суб'єктів малого підприємництва); плати
(податку) за землю;     збору на
спеціальне використання природних ресурсів; збору до  Фонду
для  здійснення  заходів
щодо   ліквідації наслідків   Чорнобильської   катастрофи
та  соціального  захисту населення;     збору до Державного інноваційного фонду;
збору на обов'язкове соціальне страхування;
відрахувань та зборів на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання
автомобільних доріг загального користування України; комунального податку;
податку на промисел; збору на обов'язкове державне пенсійне страхування; збору
за  видачу  дозволу
на розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг; внесків до Фонду
України соціального захисту інвалідів; внесків до Державного фонду сприяння
зайнятості населення; плати за патенти згідно із Законом України "Про
патентування деяких видів підприємницької діяльності".

Згідно з Указом платником єдиного
податку може бути особа, яка визнається платником податків у звичайній системі
оподаткування.

Зокрема, відповідно до п. 1.3. ст.
1 та ст. 3 Закону України „Про податок на додану вартість”, платниками ПДВ є
дві особи: 1) особа, яка реалізує товари (продавець), утримує при цьому з
особи, яка придбає їх (покупець) ПДВ і вносить утриманий податок до бюджету.
Тобто продавець зобов'язаний утримати з покупця ПДВ і внести утриманий податок
до бюджету. Саме обов'язок внесення ПДВ до бюджету робить продавця платником цього
податку. Покупець же в операціях реалізації не є платником ПДВ, оскільки не
вносить його до бюджету, а лише перераховує продавцю; 2) особа, яка ввозить
(пересилає) товари на митну територію України. На відміну від першого випадку,
який стосується виключно господарських операцій з реалізації товарів, що
здійснюються резидентом іншим резидентам чи нерезидентам, цей випадок
стосується виключно господарської операції з придбання товарів резидентом у
нерезидента. У зв'язку з тим, що нерезидент не зобов'язаний утримувати з
резидента ПДВ і вносити утриманий податок до бюджету України (відповідно до п.
11.4. ст. 11 Закону України „Про податок на додану вартість” цей податок є
внутрішнім податком), то Закон про ПДВ зобов'язує резидента-покупця сплачувати
ПДВ з таких операцій придбання безпосередньо до бюджету України. Тому в таких
випадках резидент-покупець є платником ПДВ і відповідно його обов'язок щодо
сплати податку замінюється сплатою єдиного податку, якщо він є суб'єктом малого
підприємництва і перейшов на спрощену систему оподаткування.

Таким чином, тільки під час імпорту
підакцизних товарів платником єдиного податку сплачуються всі встановлені
податки і збори, а відносно імпорту інших товарів для суб'єктів спрощеної
системи оподаткування сплата податків та зборів, у тому числі податку на додану
вартість, замінюється сплатою єдиного податку.

В разі недотримання цього правила
підприємець - суб'єкт спрощеної системи оподаткування фактично стає суб'єктом,
як звичайної, так і спрощеної системи оподаткування та  підпадає під подвійне оподаткування, що
суперечить державним гарантіям встановленим щодо спрощеної системи
оподаткування для суб'єктів малого підприємництва Указом Президента України  № 727/98 від 03.07.98р. “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” та Законом
України “Про державну підтримку малого підприємництва”, які до того-ж не
містять ніяких виключень щодо сплати на загальних підставах податку на додану
вартість під час імпорту товарів платником єдиного податку, окрім підакцизних,
та встановлюють вичерпний перелік суб'єктів та видів діяльності, на яких дія
спрощеної системи не розповсюджується.

З підстав викладеного, заперечення
відповідача щодо того, що спрощена система оподаткування запроваджена Указом
Президента України  № 727/98 від
03.07.98р. “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” та Законом України “Про державну підтримку малого
підприємництва” не розповсюджується на операції з імпорту товарів, тому при
здійсненні цієї операції повинен сплачуватися податок на додану вартість на
загальних підставах, встановлених у Законі України "Про податок на додану
вартість", у тому числі і суб'єктами спрощеної системи оподаткування, суд
вважає безпідставними.

При цьому, суд також враховує, що
і  Указом Президента України  № 727/98 від 03.07.98р. “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” і Законом
України “Про державну підтримку малого підприємництва” передбачено не
розповсюдження спрощеної системи оподаткування лише на імпорт підакцизних
товарів, що дає підстави для висновку про застосування спрощеної системи
оподаткування до операцій з імпорту товарів, які не є підакцизними.

Згідно ж з підпунктом 4.4.1 пункту 4.4
статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" у разі, коли
норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону,
або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на
користь платника податків.

З урахуванням викладеного, позивач
як суб'єкт малого підприємництва, що сплачує єдиний податок, з операції  ввезення товарів у режимі імпорту не повинен
сплачувати ПДВ під час їх митного оформлення.

Окрім того, як вбачається з наданих позивачем
зовнішньоекономічного контракту та договору комісії оплату за товар, що
імпортується, здійснює комітент (пункт 4.3. договору комісії НОМЕР_5 від
04.05.07), а позивач діє у якості комісіонера за комісійну винагороду. Отже,
право власності на отриманий товар до комісіонера не переходить (пункт 7.1.
договору комісії НОМЕР_5 від 04.05.07), а позивач не є імпортером ввезеного ним
товару в силу п. 1.4. ст. 1, п. 2.1. ст. 2 Закону України „Про податок на
додану вартість”, тому базою для оподаткування
для комісіонера є тільки комісійна винагорода.

З вищенаведеного випливає, що
позивач, зобов'язаний зареєструватися як платник податку на додану вартість
відповідно до підпункту 2.3.1. пункту 2.3. статті 2 Закону України № 168/97-ВР
від 03.04.97 “Про податок на додану вартість” в тому разі, якщо протягом
останніх дванадцяти календарних місяців сума комісійної винагороди буде
перевищувати 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість). До
настання цієї події позивач,  незалежно
від суми укладеного ним  контракту, не
зобов'язаний  реєструватись у якості
платника податку на додану вартість.

Спірна картка відмови  у митному оформленні чи пропуску товарів і
транспортних засобів через митний кордон НОМЕР_3 від 06.06.07р є по своїй
правовій суті актом ненормативного характеру, тому що він породжує права й
обов'язки тільки у позивача, тобто носить ненормативний (індивідуальний)
характер.

Підставами для визнання акту
недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації -позивача
по справі.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За п. 1 ст. 8 КАС України, суд  при вирішенні справи керується принципом
верховенства права,  відповідно до якого
зокрема людина,  її права  та
свободи визнаються
найвищими   цінностями   та
визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, господарський
суд вважає, що спірна картка відмови не відповідає нормам чинного законодавства
України, порушує права та законні інтереси позивача, а тому позовні вимоги щодо
визнання її недійсною підлягають задоволенню.

Визнавши недійсною вищевказану
картку відмови, господарський суд, з огляду на приписи ст. 2 КАС України, також
вважає позовні вимоги пов'язані з зобов'язанням Дніпровської митниці приймати
вантажні митні декларації та  здійснювати
митне оформлення товарів, крім підакцизних, які імпортуються приватним
підприємцем ОСОБА_1 за зовнішньоекономічним контрактом НОМЕР_4 від 16.05.2007,
укладеним з Qualiflow Systems Limited (Nicosia, Cyprus) з усіма додатковими
угодами, додатками до контракту, що є його невід'ємними частинами, без сплати
податку на додану вартість, до того часу, як сума комісійної винагороди
ОСОБА_1  за договором комісії НОМЕР_5 від
04.05.07 не перевищить 300 000,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають
задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового
збору у сумі 3,40грн. слід стягнути на користь позивача з державного бюджету.

Враховуючи усе вищевикладене та
керуючись Законом України “Про державну підтримку малого підприємництва” №
2063-ІІІ від 19.10.2000 та Указом Президента України  № 727/98 від 03.07.98 “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, Законом
України № 168/97-ВР від 03.04.97 “Про податок на додану вартість”, Законом
України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами", ст.ст. 2, 6, 8, 17-19, 87, 94,
160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов позивача
-задовольнити.

Визнати недійсною картку
відмови  у митному оформленні чи пропуску
товарів і транспортних засобів через митний кордон НОМЕР_3 від 06.06.07р., що
видана Дніпропетровською митницею.

Зобов'язати Дніпропетровську
митницю (49038, м. Дніпропетровськ, вул.. Горького, 22, )
приймати вантажні митні декларації та
здійснювати митне оформлення товарів, крім підакцизних, які імпортуються
приватним підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_10) за
зовнішньоекономічним контрактом НОМЕР_4 від 16.05.2007, укладеним з Qualiflow
Systems Limited (Nicosia, Cyprus) з усіма додатковими угодами, додатками до
контракту, що є його невід'ємними частинами, без сплати податку на додану
вартість, до того часу, як сума комісійної винагороди ОСОБА_1  за договором комісії НОМЕР_5 від 04.05.07р.
не перевищить 300 000,00 грн.

Стягнути з державного бюджету
судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3,40грн. на користь приватного
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний НОМЕР_10)

Постанова може бути оскаржена у
порядку та строки, передбачені ст. 186 КАСУ.

Постанова набирає законної сили у
відповідності до ст. 254 КАСУ.

Суддя

А.Є. Чередко

09.07.2007р.