ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 р.
№ 11/153-06

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Катеринчук Л.Й.

Ткаченко Н.Г.

розглянувши касаційну скаргу
ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” в особі ліквідатора Цимберова Д.І.

на постанову

та рішення
від 28.08.2006 р. Харківського апеляційного господарського суду
від 11.07.2006 р. господарського суду Харківської області

у справі
№ 11/153-06 господарського суду Харківської області

за позовом
ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія”, м. Харків

до
СТОВ “Гусарівське”, с. Гусарівка Балаклійського району Харківської області

про
стягнення 105 557,00 грн. та витребування майна

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача
Дерев’янко Д.В., довір.;
Цимберов Д.І., довір.;

відповідача
Вовченко В.М., директор;
Міхно О.І., довір.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” звернулося до суду з позовною заявою до СТОВ “Гусарівське”, в якій просить вилучити у відповідача трактор Т-150А-06 вартістю 71 100, 00 грн. та передати його ліквідатору ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія”, а також стягнути суму простроченого лізингового платежу у розмірі 105 557,00 грн.

Позовні вимоги ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” обґрунтувало тим, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов’язання за договором № 049 від 28.04.1998 р. щодо внесення лізингових платежів.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.07.2006 р. (суддя Черленяк М.І.) визнано поважними причини пропущення строку позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача лізингових платежів за договором № 049 від 28.04.1998 р.; позов задоволено частково, стягнено з СТОВ “Гусарівське” на користь ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” борг по сплаті лізингових платежів в сумі 96 276,03 грн., а в решті позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.08.2006 р. (судді: Карбань І.С. –головуючий, Кравець Т.В., Шутенко І.А.) апеляційну скаргу СТОВ “Гусарівське” задоволено, рішення господарського суду Харківської області від 11.07.2006 р. скасовано частково та прийнято нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення боргу в сумі 96 276,03 грн. відмовлено, а в іншій частині вказане рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з винесеними судовими рішеннями, ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” в особі ліквідатора Цимберова Д.І. звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.08.2006 р. повністю, а рішення господарського суду Харківської області від 11.07.2006 р. скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про вилучення трактору Т-150А-06 вартістю 71 100,00 грн.

Також, в поданій скарзі позивач просить залишити в силі рішення господарського суду Харківської області від 11.07.2006 р. в частині стягнення з відповідача на користь позивача борг по сплаті лізингових платежів в сумі 96 276,03 грн. і прийняти нове рішення, яким вилучити у відповідача трактор Т-150А-06 вартістю 71 100, 00 грн. та передати його ліквідатору ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія”.

На думку заявника касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, зокрема ст. 11 Закону України “Про фінансовий лізинг”, ст. 80 Цивільного кодексу УРСР та ст. 267 Цивільного кодексу України.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку,  що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, 28.04.1998 р. між підприємством „Харківська регіональна лізингова компанія” (лізингодавець) та КСП ім. Леніна (лізингоодержувач) був укладений договір № 049 про умови лізингу сільськогосподарської техніки, її поставки, повернення коштів за надану в лізинг сільськогосподарську техніку та здійснення інших платежів (далі –договір).

Відповідно до умов договору предметом лізингу є трактор Т-150А-06, вироблений ВАТ „ХТЗ”, вартістю 71 100,00 грн.

На виконання умов договору лізингоодержувач отримав трактор Т-150А-06, який відповідно до довідки Інспекції державного технічного нагляду Харківської обласної державної адміністрації від 19.06.2006 р. № 162 був зареєстрований за КСП ім. Леніна, в теперішній час за СТОВ „Гусарівське”.

Судами також встановлено, що позивач –ТОВ „Харківська регіональна лізингова компанія” є правонаступником Підприємства „Харківська регіональна лізингова компанія”, а відповідач –СТОВ „Гусарівське” є правонаступником КСП ім. Леніна.

Відповідач взяті на себе зобов’язання щодо внесення лізингових платежів виконав частково на загальну суму 1 986,97 грн.

Враховуючи те, що сума загального лізингового платежу складає 102 263,00 грн., заборгованість відповідача перед позивачем, що становить  суму несплачених лізингових платежів, складає 96 276,03 грн.

Згідно з додатком № 1 до договору, яким встановлений графік сплати лізингових платежів, платежі підлягали сплаті у наступні строки: 01.10.1998 р. –7 794,00 грн.; 30.12.1998 р. –8 671,00 грн.; 15.08.1999 р. –14 887,00 грн.; 15.11.1999 р. – 14 354, 00 грн.; 15.08.2000 р. –10 266, 00 грн.; 15.11.2000 р. –9 910, 00 грн.; 15.08.2001 р. –7 778, 00 грн.; 15.11.2001 р. –7 511,00 грн.; 15.08.2002 р. – 5 466, 00 грн.; 15.11.2002 р. – 15 626, 00 грн.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Також, ст. 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, враховуючи графік сплати лізингових платежів, встановлений в додатку № 1 до договору, за частиною платежів позовна давність сплинула до 01.01.2004 р. –набрання чинності нового Цивільного кодексу України та за частиною платежів - під час дії Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, позовна давність щодо однієї частини заборгованості  регулюються Цивільним кодексом УРСР, а щодо іншої частини –Цивільним кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, позивач звернувся до суду з позовом 18.04.2006 р., тобто після спливу позовної давності.

За статтею 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідне положення містить ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, згідно якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що про застосування позовної давності було заявлено стороною, про що свідчить, зокрема відзив на позов (а.с. № 47 том І).

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності щодо стягнення суми несплачених лізингових платежів.

Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу УРСР та ст. 261 Цивільного кодексу України за загальним правилом право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Особами у розумінні глави 2 Цивільного кодексу УРСР та ст. 2 Цивільного кодексу України є громадяни та юридичні особи. Здатність бути позивачем і відповідачем в суді є однією з ознак самої юридичної особи, а не тих органів (єдиноначальних чи колегіальних), через які юридична особа реалізує свою правосуб'єктність. Чинне законодавство не містить виключень із загального правила визначення початку перебігу строку позовної давності у тих випадках, коли до боржника застосовуються судові процедури банкрутства відповідно до ст. 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". У зв'язку з цим юридично неспроможним є висновок про те, що право на позов виникло у ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” з тієї дати, коли у справі про банкрутство зазначеного підприємства суд застосував ліквідаційну процедуру та призначив ліквідатора банкрута.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема у своїй постанові від 25.05.2004 р. у справі № 14/278.

Разом з тим, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо витребування майна, що є предметом лізингу, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на таке.

Враховуючи те, що згідно з п. 4.7 договору строк лізингу складає 5 років з моменту прийняття техніки, тобто строк дії договору закінчився 28.04.2003 р.,  а позовна заява подана до суду 18.04.2006 р., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов в цій частині вимог поданий в межах позовної давності, встановленої ст. 257 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача про стягнення суми несплачених лізингових платежів та відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про витребування майна, виходив, зокрема, з того, що у разі одночасного стягнення суми лізингових платежів та повернення лізинговдавцю об’єкта лізингу, лізингодавець двічі б захистив порушене право та отримав як вартість предмета лізингу, так і сам предмет лізингу, що суперечить також загальним засадам цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Однак, в даному випадку суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення суми лізингових платежів. Отже, підстави для відмови у задоволенні вимоги позивача про витребування майна у суду апеляційної інстанції були відсутні.

За таких обставин справи постанову суду апеляційної інстанції в частині витребування майна, що є предметом лізингу, не можна визнати законною та обґрунтованою, тому вона в цій частині підлягає скасуванню, а справа у відповідній частині –направленню на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та керуючись п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст. ст. 71  80 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 257 –267 Цивільного кодексу України  та ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу ТОВ “Харківська регіональна лізингова компанія” в особі ліквідатора Цимберова Д.І. задовольнити частково.

2.          Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.08.2006 р. у справі № 11/153-06 в частині витребування майна скасувати.

3.          В цій частині справу № 11/153-06 передати на новий апеляційний розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

4.          В решті постанову залишити без змін.

Головуючий                                                                          Б.М. Поляков

Судді                                                                                    Л.Й. Катеринчук

Н.Г. Ткаченко