ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 липня 2007 р.

№ 2-391/2004

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної
скарги

ОСОБА_1

на рішення

апеляційного суду Житомирської
області від 03.02.2005 року

у цивільній справі

Ружинського районного суду Житомирської
області

за позовом

ОСОБА_1

до

ВАТ “Ружинсервіс”

про

визнання договору купівлі-продажу
недійсним,

В засіданні
взяли участь представники:

- позивача:

ОСОБА_2,

- відповідача:

не з”явився,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2004 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ВАТ “Ружинсервіс” про визнання недійсним
договору купівлі - продажу нежитлової будівлі, частини будинку побуту площею
1568,5 к.м., що розташована  АДРЕСА_1 від
18.08.2003 року, укладеного між ВАТ “Ружинсервіс” та гр. ОСОБА_3. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що укладений договір купівлі-продажу порушує права та законні
інтереси позивача, як акціонера ВАТ “Ружинсервіс”.

Рішенням Ружинського районного суду
Житомирської області від 11.10.2004 року позов задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу нежилого приміщення площею 1568,5 к.м., яке
розташоване  АДРЕСА_1 від 18.08.2003
року, укладеного між ВАТ “Ружинсервіс” та гр. ОСОБА_3.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 03.02.2005 року рішення місцевого суду від 11.10.2004
року скасовано, прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
прийнятим апеляційним судом, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить
рішення апеляційного суду Житомирської області від 03.02.2005 року скасувати,
рішення Ружинського районного суду Житомирської області з даної справи залишити
без змін.

Доповідач: Черкащенко М.М.

Касаційна скарга мотивована тим, що
судом апеляційної інстанції не застосовано ст. 10, 25 Закону України “Про
господарські товариства”, а також
помилково зроблено висновок щодо повноважень позивача на звернення до
суду для захисту інтересів ВАТ “Ружинсервіс”.

Судова колегія, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 Закону України
"Про господарські товариства" та ст. 25 Закону України "Про
власність" акціонерне товариство є власником майна, переданого йому
засновниками і учасниками у власність, придбаного за рахунок продажу акцій,
одержаного в результаті його господарської діяльності, а також іншого майна,
набутого на підставах, не заборонених законом, а акціонер є лише власником
акцій.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_1 є акціонером ВАТ “Ружинсервіс”.

Згідно з ст.10 Закону України
"Про господарські товариства" акціонери мають право: брати участь в
управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах,
за винятком випадків, передбачених зазначеним Законом; брати участь у розподілі
прибутку товариства та одержувати його частку (девіденди); вийти в
установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність
товариства, а також можуть мати інші права, передбачені законодавством і
установчими документами.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов вірного висновку, що позов акціонера, який не був стороною
спірної угоди, укладеної між юридичними особами, не можна визнати
обґрунтованим, оскільки в такому випадку, відсутнє порушення охоронюваного
законом інтересу позивача.

Посилання скаржника на те, що судом
апеляційної інстанції при вирішенні спору було порушено ст. ст. 55, 124
Конституції України не може братись судом до уваги з наступних підстав.

Конституція України та чинне
законодавство не перешкоджають акціонеру (фізичній особі), захищати свої
безпосередні законні інтереси шляхом звернення як до судів загальної юрисдикції
так і до господарських судів на підставі ст.ст. 8, 55 Конституції України, ст.
1 ГПК  України, ст. 4 ЦПК України, ст. 6
Закону України "Про судоустрій України" та інших. Але такий позов
відповідно до законодавства (ст.ст. 10, 41, 43, 45, 46, 48, 49 Закону України
"Про господарські товариства", ст. 5 Закону України "Про цінні
папери і фондову біржу", статті 9, 23 Закону України "Про аудиторську
діяльність" та інші), подається у випадку порушення прав та інтересів
акціонера самим товариством, учасником якого він є, наприклад, у разі
невизнання чи оспорювання цих індивідуальних інтересів з боку керівництва
акціонерного товариства, особами, які володіють "значними пакетами
акцій", "переважними правами" тощо.

Легітимні інтереси акціонерного
товариства (ст. 41 Закону України "Про господарські товариства")
формулюються його вищими органами і захищаються в суді не окремим акціонером,
індивідуальні інтереси якого можуть суперечити як інтересам інших акціонерів,
так і законним інтересам усього товариства, а правлінням чи іншими спеціально
уповноваженими на це виконавчими органами останнього (статті 1, 23, 41, 46, 48
та інші Закону України "Про господарські товариства", статті 1, 21,
28 ГПК України, ст. 110 ЦПК  України). На
такі органи покладається і захист індивідуальних інтересів акціонерів.

На підставі вищевикладеного,
оскаржуване рішення апеляційного суду Житомирської області від 03.02.2005 року
є законним та обгрунтованим, а   доводи
касаційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1119, 11111 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 03.02.2005 року у справі № 2-391/2004 залишити без
змін.

Головуючий, суддя
Н. Кочерова

Судді
В. Рибак

М. Черкащенко