ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2007                                                                                   Справа № 12/108

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:                   головуючого судді –Тищик І.В.- доповідач,

суддів –Крутовських В.І., Прокопенко А.Є.

при секретарі – Чоха Є.О.

за участю представників:

позивача: Патика А.В.

відповідача: Конарева С.К.

розглянувши апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.06.06р. у справі №12/108

за позовом акціонерного товариства „Університет військових мистецтв”, м. Дніпропетровськ

до Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.06.2006 року у справі № 12/108 (суддя Жукова Л.В.) позовні вимоги задоволені та визнано за позивачем право власності на об’єкти нерухомого майна, а саме: надбудова над Літ. А-2 загальною площею 24,4кв.м. та літ. а- веранда загальною площею 40,4 кв.м. в будівлі музейно-культурного комплексу ім. О. Матросова (Літ.А-2), що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, 15 без додаткового введення в експлуатацію.

Вмотивовуючи рішення, господарський суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача та задовольнив останні відповідно до приписів ч.1 ч. 5 ст.376 та п.1 ст.331 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, відповідач –Дніпропетровська міська рада, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається не неповне з’ясування господарським судом обставин у справі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу послався на обґрунтованість рішення господарського суду; необґрунтованість і безпідставність вимог скаржника та просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу -  без задоволення.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,  виходячи з наступного:

Як  убачається з матеріалів справи, позивач являється власником будівлі музейно-культурного комплексу ім. О.Матросова за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, 15, що посвідчується довідкою Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації від 09.03.2004р, та копією технічного паспорту від 02.02.2005р.

Будівля музейно-культурного комплексу розташована на земельній ділянці площею 0.1687 га, яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 01.02.1995р. знаходиться в постійному користуванні АТ „Університет військових мистецтв”.

Технічним паспортом зафіксовано факт наявності на покрівлі І поверху будівлі музейно-культурного комплексу приміщень: надбудови над Літ. А-2 та веранди літ. а, дозволу та належно погодженої проектної документації на які позивач не має.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В силу зазначеної норми відсутність у забудовника затвердженого проекту й дозволу на проведення будівельних робіт тягне за собою визнання такого будівництва самочинним; таким чином, надбудова над Літ. А-2 та веранда літ. аявляються самочинно збудованими приміщеннями, за визнанням права власності на які позивач звернувся до суду.

Обстеженням та оцінкою технічного стану вказаних приміщень (надбудови над Літ. А-2 та літ. а) у 2006р., проведених інститутом „Дніпроагропроект” у 2006р., за №№060117-1, 060117-2 підтверджується нормальний та задовільний стан конструкцій даних приміщень і відповідність їх вимогам категорій К-1 і К-2.

В силу ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Даною статтею встановлено, що право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з’являється об”єкт, який може кваліфікуватися як нова річ та визначений момент виникнення такого права на новостворене нерухоме майно –момент прийняття до експлуатації такого об’єкта (а якщо він підлягає державній реєстрації –момент державної реєстрації).

В результаті самовільного будівництва позивачем новий об”єкт нерухомості створений не був; спірні приміщення є складовою (і невід’ємною) частиною об’єкту нерухомості –будівлі музейно-культурного комплексу і самостійними об’єктами не являються, що посвідчується матеріалами справи.

Більш того, зазначеною нормою особі, яка проводила дане будівництво, надане право звернутися до суду із заявою про визнання її власником недобудованого майна, тобто, у випадку коли це майно не було і могло бути прийняте до експлуатації (всупереч твердженню скаржника щодо обов’язкового введення об’єкту в експлуатацію).

За вказаних обставин застосування до спірних приміщень вимог про прийняття  в експлуатацію не відповідає приписам вищезазначеної статті.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст. 376 ЦК України).

З наданих до суду документів убачається, що спірні приміщення побудовані позивачем в межах земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні, в межах безпосередньо об’єкту нерухомості, який належить позивачу на праві власності і жодним чином не порушує права інших осіб.

За вказаних обставин господарським судом правомірно визнано за позивачем право власності на спірні будівлі.

З аналізу апеляційної скарги убачається, що остання ґрунтується на низці питань, поставлених скаржником на вирішення суду і не містить при цьому, в порушення принципу змагальності судового процесу, ні думки скаржника з приводу даних питань, ні його доводів, ні відповідних доказів в обґрунтування останніх.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень.

Заперечення відповідача щодо визнання за позивачем права власності на спірні приміщення не мали місця і не були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції і в силу ч.3 ст. 101 ГПК України не приймаються і не розглядаються в апеляційній інстанції.

З огляду на відповідність висновків, викладених в рішенні господарського суду, обставинам справи та чинному законодавству, колегія суддів дійшла висновку  про безпідставність вимог скаржника щодо його скасування. Доводи скаржника не приймаються в силу вищевикладеного.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,  суд

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.06.06 року у справі № 12/108 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого господарського суду України.

Головуючий                                                                              І.В.Тищик

Судді:                                                                                         В.І.Крутовських

А.Є.Прокопенко