ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2007 р.
№ 2/433-30/205

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
С. Шевчук,

С. Владимиренко, І. Воліка (доповідача),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства (ВАТ)
"Державний ощадний банк України"

та касаційне подання
Заступника прокурора міста Києва

на постанову
від 13.06.2007 року

Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 2/433-30/205

за позовом
ВАТ "Державний ощадний банк України"

до
Державно-акціонерного спеціалізованого експортно-імпортного банку України "Укрспецімпексбанк"

за участю
Генеральної прокуратури України

Прокуратури міста Києва

про
стягнення 28 941 402,13 грн.

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача
Беседін В.І. (дов. від 19.03.2007 року)

відповідача
Левковський А.П. (ліквідатор,
постанова правління НБУ № 442 від 13.10.2003 року)

Генеральної
прокуратури України

Савицька О.В. (прокурор відділу, посвідчення № 231)

Прокуратури м. Києва
не з'явились

Заслухавши суддю-доповідача - І. Воліка, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 25.04.2007 року по справі                № 2/433-30/205 (суддя Т. Ващенко) в задоволенні позовних вимог                             ВАТ "Державний ощадний банк України" відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду                                   від 13.06.2007 року (колегія суддів: А. Лосєв, Л. Гарник, Л. Зубець) апеляційну скаргу ВАТ "Державний ощадний банк України" та апеляційне подання прокуратури міста Києва залишено без задоволення, рішення господарського суду              міста Києва від 25.04.2007 року по справі № 2/433-30/205 залишено без змін.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ВАТ "Державний ощадний банк України", а заступник прокурора міста Києва –з касаційним поданням, просять скасувати судові рішення у справі, посилаючись на те, що вони прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням про-

Доповідач: Волік І.М.

цесуального права, і прийняти нове рішення, яким позов ВАТ "Державний ощадний банк України" задовольнити та стягнути з Державного акціонерного спеціалізованого імпортно-експортного банку України "Укрспецімпексбанк" заборгованість в розмірі 28 941 402,13 грн.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши оскаржувані судові рішення на предмет дотримання господарськими судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті останніх, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та касаційного подання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних

доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти

докази.

Встановлення фактичних обставин справи, перевірка та оцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанції.

Приймаючи рішення про відмову ВАТ "Державний ощадний банк України" у задоволені позову, господарські суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що між позивачем та відповідачем склалися відносини                консорціумного кредитування на підставі генеральної угоди про здійснення консорціумного кредитування, укладеної 25.10.1999 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та Державним акціонерним спеціалізованим імпортно-експортним банком України “Укрспецімпексбанк”. Умовами генеральної угоди було передбачено, що сторони організували консорціум з метою акумуляції кредитних ресурсів в національній валюті для здійснення кредитування програм із значними обсягами, зменшення кредитних ризиків, дотримання нормативного показника максимального розміру ризику на одного позичальника.

Як встановлено господарськими судами, згідно з умовами генеральної угоди відповідача було визначено банком-координатором, на який покладено функції по веденню переговорів про умови кредитної угоди як з клієнтами-позичальниками, так і з банками-учасниками, вивченню запропонованого до кредитування проекту та пов'язаних з проведенням цих операцій ризиків,        розробленню та узгодженню кредитної угоди з клієнтом-позичальником та банками-учасниками консорціуму, тощо (п. 1.3 генеральної угоди).

Банки-учасники консорціуму мають право надавати грошові кошти в обсягах, зумовлених в додаткових угодах до цього договору, банк-учасник уповноважує банк-координатор представляти інтереси консорціуму при кредитуванні позичальників на підставі відповідних рішень спільної комісії та укладати відповідні кредитні угоди від імені банків-учасників консорціуму, банк-координатор відкриває позичкові рахунки клієнтам-позичальникам, веде бухгалтерський облік, отримані доходи розподіляються банками-учасниками згідно з порядком, викладеним в додаткових угодах (п. 1.6, п. 1.11, п. 1.12, п. 1.13 генеральної угоди).

Учасники консорціуму разом приймають заходи для стягнення простроченої заборгованості з клієнтів-позичальників з пропорційним розподілом необхідних витрат (п 2.8., п. 5.1 генеральної угоди).

02.08.2001 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 40, якою внесено зміни до генеральної угоди та визначено, що кредитування клієнтів - позичальників, встановлення відсоткових ставок, розмірів комісій, винагород, штрафів, розмірів кредитів та строків кредитування клієнтів-позичальників здійснюється на підставі рішень кредитних комітетів, до складу яких входять представники банків-учасників консорціуму.

Кожен банк-учасник самостійно несе та має право контролювати ризики, пов'язані з наданням кредитних коштів кожному клієнту-позичальнику в межах  тієї частки консорціумного кредиту, який надається відповідним банком-учасником (п. 10 додаткової угоди № 40).

Відносини по здійсненню консорціумного кредитування врегульовані постановою правління Національного Банку України № 37 від 21.02.1996 року, якою затверджене Положення про порядок здійснення консорціумного кредитування. Відповідно до п. 2 цього Положення банківський консорціум уявляє собою тимчасове об’єднання банків, які створюються для координації дій при проведенні різного роду банківських операцій. Створення консорціуму банків оформляється шляхом укладення консорціумної угоди (договору), яка є основою взаємовідносин між членами консорціуму.

Згідно з п. 6. Положення координує дії учасників консорціуму головний банк (лідер), який представляє інтереси консорціуму, але діє в межах повноважень, які отримує від інших учасників консорціуму.

Крім порядку створення банківського консорціуму, відносин між учасниками консорціуму, визначення функцій головного банку, згадане Положення врегульовує механізм отримання консорціумного кредиту який, зокрема, передбачає укладення з позичальниками кредитних угод.

Таким чином, аналіз змісту генеральної угоди від 25.10.1999 року, додаткової угоди № 40, інших додаткових угод, які не були визнані недійсними, рішень спільної комісії, свідчить про те, що між позивачем склалися відносини з консорціумного кредитування, а не відносини з міжбанківського кредитування.

Крім того, правильним є висновок господарських судів першої та апеляційної інстанції про те, що на момент розгляду справи генеральна угода про здійснення консорціумного кредитування від 25.10.1999 року та додаткова угода № 40 до неї є чинними і не визнані недійсними в установленому законом порядку. В матеріалах справи відсутні судові рішення про визнання зазначених угод недійсними, зокрема, на підставі ст. 48, 58 ЦК УРСР (ст. 215, 235 ЦК                      України). До того ж недійсність частини правочину не тягне автоматично         недійсності всього правочину або його інших частин (ст. 217 ЦК України, ст. 60 ЦК УРСР).

Отже, доводи касаційної скарги про те, що господарськими судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено природу правовідносин, а отже, невірно застосовано законодавство, що регулює порядок здійснення консорціумного кредитування підлягають відхиленню.

Відносно правильності застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення по справі в частині відмови у стягненні з відповідача відсотків за кредитами, наданими учасниками консорціуму клієнтам-позичальникам, то колегія суддів касаційної інстанції виходить з наступних мотивів.

Як встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій пунктом 5.1 генеральної угоди від 25.10.1999 року передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов додаткових угод члени консорціуму зобов’язуються відповідати в межах документально підтверджених збитків, заподіяних протилежній стороні та відповідно до чинного законодавства.

Генеральною угодою та додатковими угодами до неї не передбачено можливість повернення одному з учасників консорціуму власних коштів іншого учасника консорціуму. Умовами кредитних договорів передбачено повернення відповідачем позивачеві лише тих коштів, які перераховані клієнтами –позичальниками і при наявності таких доказів у позивача. ВАТ “Державний ощадний банк України” не надано доказів повернення позичальниками коштів відповідачу.

Як встановлено господарськими судами, по спірним генеральній угоді та додатковим угодам, які є її невід'ємною частиною, відповідач не є позичальником, а отже у нього відсутній обов'язок щодо повернення позичених третіми особами-позичальниками кредитних коштів та відсутній обов'язок щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Всупереч ст. ст. 32, 33 ГПК України позивачем не доведено, що відповідач не належним чином, не у відповідності до вказівок банка-учасника здійснював кредитування позичальників, а отже дії відповідача не є такими, що порушують умови додаткових угод та генеральної угоди, а, отже, в цій частині не могли спричинити збитки позивачу.

Судами вірно зазначено про безпідставність покладення тільки на відповідача обов'язку відшкодувати видатки позивача по кредитуванню третіх осіб-позичальників, оскільки пункт 2.8 генеральної угоди (в редакції додаткової угоди № 40 від 02.08.2001 року) передбачає, що банки-учасники разом приймають заходи для стягнення простроченої заборгованості з клієнтів-позичальників з пропорційним розподілом необхідних витрат та отриманих доходів.

Крім того, відповідно до п. 17 Положення про консорціумне кредитування головний банк, в даному випадку відповідач, виконує, зокрема, такі функції посередника між позичальником та банками-учасниками: отримання від позичальника коштів на сплату основного боргу та відсотків, комісійних і розподіл їх між банками-учасниками; контроль за виконанням умов кредитної угоди між кредитором та позичальником та за розподілом прибутку та збитків.

Повернення кредиту, сплата відсотків, комісійних, які покривають витрати банків-учасників кредитної операції, здійснюються пропорційно їх ролі та частці участі, що передбачена консорціумною угодою (п. 27 Положення). Отже, відповідач не повинен нести відповідальність за невиконання клієнтами-позичальниками договорів щодо коштів, виданих в межах консорціуму. Відповідач може нести перед скаржником відповідальність, в тому числі у вигляді стягнення збитків, лише за невиконання або неналежне виконання своїх зобов’язань як головного банка, передбачених генеральною угодою з доповненнями та чинним законодавством.

Таким чином, є обґрунтованим висновок місцевого та апеляційного господарських судів про те, що вимоги позивача про повернення неперерахованої частини грошових коштів, отриманих позичальниками по кредитах та відсотках не відповідають умовам додаткових угод та генеральної угоди, а отже не підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи                     наявні кредитні договори № 39-1.1 від 09.11.2001 року, № 70-1.1 від                    20.11.2000 року, № 24-1.1 від 02.07.2001 року, № 7-1.1 від 17.04.2001 року, № 6-1.1 від 09.04.2001 року, № 37-1.1 від 02.06.2000 року, № 23-1.1 від                    14.04.2000 року, № 30-1.1 від 18.05.2000 року, № 26-1.1 від 21.04.2000 року,               № 16-1.1 від 31.03.2000 року, № 10-1.1 від 10.03.2000 року, № 34-1.1 від                25.05.2000 року, № 8-1.1 від 25.02.2000 року, № 25-1.1 від 19.04.2000 року, укладені між відповідачем та позичальниками, згідно з умовами яких позичальники за користування кредитною лінією щомісячно повинні були сплачувати проценти від суми фактичної заборгованості по кредитній лінії банкам-учасникам, а саме: ВАТ «Державний ощадний банк України»та Державно-акціонерному спеціалізованому імпортно-експортному банку України «Укрспецімпексбанк».

Відповідно до статті 160 ЦК УРСР (ст. 636 ЦК України) виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання.

Крім того, скаржник не позбавлений можливості використовувати для захисту своїх прав та інтересів будь-які способи, передбачені ст. 16 ЦК України щодо як відповідача, так і позичальників, а тому твердження касаційної скарги про неможливість вживати заходів щодо захисту прав та інтересів є необґрунтованими.

Інші доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, до уваги колегії суддів не беруться, оскільки оцінка останніх призведе до порушення меж касаційного перегляду судових рішень, які визначені в ст. 1117 ГПК України.

Згідно роз’яснень пленуму Верховного Суду України викладених в п.1 постанови від 29.12.1976 року №11 “Про судове рішення”, обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, дотримавшись всіх вимог процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З огляду на викладене, переглянувши в касаційному порядку оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з мотивами судів першої та апеляційної інстанції, якими керувався останній при вирішенні справи по суті, та порядком застування норм матеріального і процесуального права, у зв’язку з чим, підстав для скасування рішення господарського суду м. Києва від 25.04.2007 року та постанови Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2007 року, на думку колегії суддів, немає

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Державний ощадний банк України" та касаційне подання заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від                   13.06.2007 року у справі № 2/433-30/205 залишити без змін.

Головуючий, суддя          С. Шевчук

Судді:                                                                                   С. Владимиренко

І. Волік