ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

06.06.07                                                                                           Справа  № 13/275-4889

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                                  Бойко С.М.,

суддів:                                                         Марко Р.І.,

Бонк Т.Б.,

при секретарі Чаплик І.,

з участю представників:

від позивача:  з”явився,

відповідача : не з”явився,

розглянув апеляційну скаргу Тернопільської об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

на постанову господарського суду Тернопільської області від 19.01.2007 року, суддя Стопник С.Г., в справі № 13/275-4889,

за позовом закритого акціонерного товариства «Агробуд», м.Тернопіль

до відповідача   Тернопільської  об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

про скасування податкових повідомлень-рішень за №/0/37080, №/0/37081 від 20.06.2006 року, №/1/43139, №/1/43138, №/1/43137 від 18.07.2006 року, №/2/62567, №/2/62568 від 26.09.2006 року, №/3/84515, №/3/84154 від 11.12.2006 року,

в с т а н о в и в :

постановою господарського суду Тернопільської області від 19.01.2007 року задоволено позов  закритого акціонерного товариства «Агробуд»до  Тернопільської  об”єднаної державної податкової інспекції про  скасування податкових повідомлень-рішень №/0/37080, №/0/37081 від 20.06.2006 року про донарахування позивачу відповідно 21450 грн. податку на додану вартість та 19545 грн. податку на прибуток, та прийнятих за результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень  №/1/43139, №/1/43138, №/1/43137 від 18.07.2006 року, №/2/62567, №/2/62568 від 26.09.2006 року, №/3/84515, №/3/84154 від 11.12.2006 року.

Постанова суду мотивована тим, що податковим органом не доведено порушення визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток, оскільки позивачем правомірно   віднесено вартість придбаних товарів (послуг) до валових витрат, а сплачену в їх ціні  суму ПДВ до податкового кредиту, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами, актами виконаних робіт та іншими первинними документами, які є належними доказами.

В апеляційній скарзі скаржник (відповідач)  просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту податок на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних контрагентами в порушення п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість", оскільки податкові накладні завірені факсимільним підписом, що є порушенням п.18 „Порядку заповнення податкової накладної”, а також суми податку на додану вартість, віднесені до податкового кредиту не знаходять підтвердження в податкових зобов'язаннях продавців цих товарів.

Крім цього, контрагенти позивача податкової звітності не подавали, а при виконанні деяких операцій відсутні докази використання придбаних товарів (послуг) у власній господарській діяльності.

Скаржник також покликається на  відсутність товарно-транспортних накладних на доставку металоформ ЗАТ „Агробуд”, що свідчить про неможливість віднесення  вартості таких цінностей до валових витрат та податкового кредиту підприємства, а також те, що ПП „Багро” не виступало власником переданих (наданих) товарів (послуг) ЗАТ „Агробуд”, а докази про  перерахування ПП „Багро” коштів за такі послуги іншим підприємствам відсутні.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що факт здійснення господарських операцій з контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.  Позивачем дотримані всі вимоги Закону України «Про податок на додану вартість»при включенні по виписаних контрагентами податкових накладних ПДВ до податкового кредиту, а тому відсутні підстави для визначення податкового зобов»язання  з податку на додану вартість  та податку на прибуток.

Представник  відповідача на проголошення постанови  в судове засідання не з”явився, а тому суд вважає за можливе  розгляд справи завершити без його участі за наявних в справі документів про права і обов”язки сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданні, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За результатами проведеної позапланової перевірки діяльності позивача на предмет взаєморозрахунків з ПП „Багро” за період з 01.01.2004 р. по 31.10.2005 р. Тернопільською ОДПІ складено акт №11947/23-422/31276906 від 08.06.2006 р., яким зафіксовано факт порушення позивачем  п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5, р.р.8.1.4 п.8.1 ст.8  Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та  п.1.8 ст.1, п.п.7.2.3 п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4, п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7  Закону України «Про податок на додану вартість».

Внаслідок виявлених порушень Тернопілсьькою ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення від 20.06.2006 року №/0/37080, яким позивачу визначено податкове зобов»язання з податку на додану вартість в розмірі 21450 грн., в тому числі 14300 грн. основного платежу та 7150 грн. штрафних санкцій, та №/0/37081, яким позивачу визначено податкове зобов»язання  з податку на прибуток в розмірі  19545 грн., в тому числі  13030 грн. основного платежу та 6515 грн. штрафних санкцій.

В процесі адміністративного оскарження податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення №/1/43139, №/1/43138, №/1/43137 від 18.07.2006р.; №/2/62567, №/2/62568 від 26.09.2006 р. та №/3/84515, №/3/84514 від 11.12.2006 р. без зменшення донарахованих сум.

Підставою прийняття  спірних податкових повідомлень-рішень є зафіксований в акті перевірки факт безпідставного віднесення позивачем до податкового кредиту ПДВ по податкових накладних, завірених факсимільним підписом, що є порушенням п.18 „Порядку заповнення податкової накладної” та  безпідставне віднесення до складу валових витрат та податкового кредиту підприємства вартості придбаних металоформ, оскільки відсутні товарно-транспортні накладні. на доставку металоформ ЗАТ „Агробуд”.

Крім цього, актом перевірки встановлено, що ПП „Багро” не виступало власником переданих (наданих) товарів (послуг) ЗАТ „Агробуд”, відсутні докази перерахування ПП. „Багро” коштів за такі послуги іншим підприємствам,  ЗАТ „Агробуд” не надало документів, які підтверджували фактичне використання автокрана та бульдозера; а постачальники ПП „Багро”, яким останній перерахував кошти за металоформи та екскаватор, а саме ТОВ „Промрезерв 2004”, ТОВ „ТМП-Стандарт” по вказаних операціях не звітувались; звіти подавалися  без показників фінансово-господарської діяльності; в деклараціях зобов’язання не відображали та податку до бюджету не сплачували.

Проте, такий висновок податкового органу не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та апеляційної, факт понесення витрат та обгрунтування їх включення до складу валових витрат вартості отриманих від ПП „Багро” товарів  підтверджується   видатковими накладними №43 від 24.02.2004 року на суму 14000 грн., №69 від 26.03.2004 року на суму 8960  грн., №146 від 25.05.2004 року на суму 20000 грн., №166 від 20.07.2004 року на суму 15880 грн., №216 від 17.09.2004 року на суму 9980 грн., №222 від 24.09.2004 року, податковими накладними за такими ж номерами  та датами та платіжними дорученнями №2746 від 24.02.2004 року, №2894 від 26.03.2004 року, №3334 від 25.05.2004 року, №3415 від 19.07.2004 року, №3704 від 15.09.2004 року, №3747 від 23.09.2004 року, якими підтверджується факт оплати позивачем  отриманих товарів (а.с.102-119).

Крім цього, факт понесення витрат та обгрунтування їх включення до складу валових витрат вартості отриманих від ПП „Багро” послуг  підтверджується  актами виконаних робіт №29/10 від 29.10.2004 року, №18/11 від 18.11.2004 року, №24/11 від 24.11.2004 року, №15/12 від 15.12.2004 року, №31/05 від 31.05.2004 року, податковими накладними №252 від 29.10.2004 року на суму 10800 грн., №269 від 18.11.2004 року на суму 5000 грн., №274 від 24.11.2004 року на суму 6300 грн., №292 від 15.12.2004 року на суму 3500 грн., №120 від 31.05.2004 року на суму 14820 грн. та платіжними дорученнями №3838 від 12.10.2004 року, №3976 від 08.11.2004 року, №4078 від 29.11.2004 року, №4170 від 22.12.2004 року, №4723 від 18.05.2004 року,  якими підтверджується факт оплати позивачем  отриманих послуг (а.с.120-136).

Відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Згідно з п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь - які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В акті перевірки податковим органом не встановлено факту відсутності у позивача первинних документів, що підтверджують здійснення ним господарських операцій щодо придбання послуг та товарів. В матеріалах справи знаходяться вищевказані копії актів виконаних робіт, де вказано найменування постачальника, у якого позивачем було отримано послуги автокрана та бульдозера.

Факт наявності вказаних документів у позивача на момент перевірки податковим органом не спростовано, що свідчить про наявність у позивача первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Покликання податкового органу на їх відсутність є необгрунтованим, оскільки відповідачем не зазначено, в силу відсутності яких саме первинних документів ним не були прийняті до уваги в якості належних доказів понесення витрат вищезгадані акти прийняття виконаних робіт.

Враховуючи наведене, підстави для неврахування вказаних документів при обчисленні та сплаті податку на прибуток відсутні. Правомірність віднесення позивачем до валових, витрат вартості придбаних товарів та послуг підтверджується  відповідними актами виконаних робіт та іншими первинними документами, які містять інформацію щодо змісту здійсненої госпордарської операції та є належними доказами, що відповідає вимогам п.п.5.2.1. п.5.2. ст.5 Закону  України   "Про  оподаткування   прибутку  підприємств".

Покликання скаржника на відсутність товарно-транспортних накладних є необгрунтованим, оскільки їх відсутність може бути підставою для виключення з валових витрат вартості транспортування цінностей чи податкового кредиту в сумі сплаченого ПДВ у вартості такого транспортування, що в спірному випадку відсутнє, оскільки вартість матеріальних цінностей до податкового кредиту не включалась, а факт поставки (надання) оплати (понесені витрати) товарно-матеріальних цінностей та послуг підтверджується видатковими накладними, актами виконаних робіт, податковими накладними, платіжними дорученнями.

Безпідставним є також покликання скаржника на відсутність основних засобів у постачальника послуг, оскільки наведене не спростовує факту надання таких послуг. Крім того, в акті перевірки (стор.4) відповідачем вказано, що ЗАТ „Агробуд” в перевірений період будував гаражі та чотири жилих будинки, що підтверджує фактичне використання автокрана та бульдозера.

З наведеного висновок податкового органу про донарахування позивачу податку на прибуток в сумі  13030 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 6515 грн. згідно податкового повідомлення-рішення №/0/37081 є необгрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому місцевим судом підставно його скасовано.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додну вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у зв"язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, а згідно  п.п.7.4.5 вказаної  статті не дозволяється включення до складу податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) –актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Керуючись п.7.5 ст.5 вищенаведеного Закону, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: за вимогами п.п.7.5.1. дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Судом встановлено, що донарахування позивачу податку на додану вартість згідно спірного податкового повідомлення-рішення податковим органом зроблено на підставі висновку про неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат вартості послуг, отриманих позивачем згідно господарських операцій, які аналізувались судом вище.

Аналіз цих операцій свідчить про те, що позивачем дотримано всі вимоги для віднесення сум, сплачених за отримані послуги, до складу податкового кредиту. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстровано як платник податку на додану вартість та наявні належним  чином  оформлені  податкові  накладні відповідно до вимог п.п.7.2.3. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Покликання скаржника на те, що податкові накладні виписані в порушення п.18 „Порядку заповнення податкової накладної”, оскільки завірені факсимільним підписом, є безпідставним, оскільки завірення факсимільним підписом первинних документів, до яких відноситься й податкова накладна, не позбавляє їх доказової та юридичної сили. Відповідно до  ст.207 ЦК України факсимільний підпис це аналог власноручного підпису, а Порядок заповнення податкової накладної затверджений наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165 та зареєстрований в Мін’юсті України 23.06.1997р. №233/2037 заборони на факсимільний підпис не містить. Разом з тим, Закон України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” (ч.2 ст.9), „Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку” затверджене наказом Мінфіну України 24.05.1995р. №88 та зареєстроване в Мін’юсті України 05.06.1995р. за №168/704 (п.2.5) передбачають таке завірення.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про правомірність включення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість відповідно до вищевказаних податкових накладних, оскільки позивачем процедуру сторнування (зобов'язання з ПДВ/ податковий кредит) та розрахунків з бюджетом проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Покликання податкового органу  на непідтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на фактичну несплату податку до бюджету контрагентами позивача є безпідставним, оскільки діючим податковим законодавством не передбачена відповідальність покупця(в даному випадку –позивача)  за несплату податків контрагентами угод.

Закон України «Про податок на додану вартість»не пов»язує право на віднесення до податкового кредиту, сплачених сум ПДВ в ціні товару, окрім тих, підстав, які викладені у змісті цього закону.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону "Про податок на додану вартість" платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у пп. "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п. 10.2 ст. 10 Закону).

Факт несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З наведеного висновок податкового органу про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 21450 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 20.06.2006 року №/0/37080 є необгрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому місцевим судом також підставно його скасовано.

Оскільки податкові повідомлення-рішення №/1/43139, №/1/43138, №/1/43137 від 18.07.2006р.; №/2/62567, №/2/62568 від 26.09.2006р. та №/3/84515, №/3/84514 від 11.12.2006 р. прийняті в процесі адміністративного оскарження первинних податкових повідомлень-рішень №/0/37080 та №/0/37081 від 20.06.2006 року, які аналізувались судом вище, а тому висновок по них є аналогічним, що і по первинних.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 198,200,205,206 КАС України, суд,

ухвалив :

постанову господарського суду Тернопільської області від 19.01.2007 року в  справі за номером 13/275-4889 залишити без змін, а апеляційну скаргу Тернопільської  об”єднаної державної податкової інспекції –без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                                                      С.М. Бойко

Судді:                                                                                               Т.Б.Бонк

Р.І.Марко