ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2007 р.
Справа № 14/50-1297(5/59-711)

12 год. 50 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання  Єднаку О.М.

Розглянув справу

за позовом  Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції вул. Білецька, 1, м. Тернопіль

до відповідача 1  Кооперативу "СОЮЗ" вул. Д. Нечая, 25, м. Тернопіль

до відповідача 2 Приватного підприємства "Багро" вул. Грушевського, 8, м.Скалат, Підволочиський район, Тернопільська область

про  визнання недійсними договорів підряду №1102/05 від 11.02.2005р. та №1103/05 від 29.07.2005р.

За участю представників сторін:

позивача: Мулик П.М., довіреність № 41/7/10-015  від 04.01.07 р.;

відповідача 1: Мірюкова Д.Г.,  доручення  від 05.04.07 р.;

відповідача 2: не з'явився.

Суть справи:

Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція звернулася у господарський суд Тернопільської області з позовом до відповідача 1 - кооперативу "Союз" та до відповідача 2 - ПП "Багро" про визнання недійсними договорів підряду та застосування до їхніх контрагентів правових наслідків, передбачених ч.1 ст. 208 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні повноважним представником,  державна податкова інспекція обґрунтовує тим, що оспорювані правочини укладені без наміру настання правових наслідків, що обумовлювались ними, з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

У відзиві на позов та згідно з поясненням повноважного представника, відповідач -1 проти позовних вимог заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими,  та пояснює, що спірні договори підряду укладені у відповідності до чинного законодавства, в межах фінансово-господарської діяльності його учасників із реальним настанням для сторін наслідків, які угодами передбачались.

Представник відповідача - 2 в судові засідання не з'являвся, заперечень на позов не представив, хоча про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, у порядку встановленому процесуальним законодавством.

Учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно  ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, заперечення відповідача - 1, оцінивши представлені докази в їх сукупності господарський суд  встановив:

11 лютого та 29 липня 2005 року між Кооперативом "Союз" (Замовник) та приватним підприємством "Багро" (Підрядник) укладені договори №1102/05 та №1103/05, за умовами яких Замовник доручає, а Підрядник на свій ризик власними і залученими засобами в межах ціни виконує всі передбачені замовленням роботи, здає їх в обумовлені строки Замовнику, усуває на протязі гарантійного строку експлуатації об'єкту недоробки, що зумовлені неналежним виконанням договірних зобов'язань.

За наслідками виконання умов наведених правочинів його контрагентами оформлені довідки про вартість виконаних робіт та акти  їх приймання за березень,  липень - серпень 2005 року.

Крім того, відповідачем -2 виписано кооперативу податкові накладні:

№169 від 28.07.05 р. на суму 99952, 80 грн. (в т.ч. ПДВ на суму 16658, 80 грн.);

№180 від 10.08.05 р. на суму 70000 грн. (в т.ч. ПДВ на суму 11666,67 грн.);

№196 від 30.08.05 р. на суму 9950 грн. (в т.ч. ПДВ на суму 1658,33 грн.);

№197 від 31.08.05 р. на суму 80050 грн. (в т.ч. ПДВ на суму 13341,67 грн.).

В свою чергу відповідачем -1 на умовах визначених пунктом 5 оспорюваних правочинів, за виконані роботи проведено розрахунки із Підрядником у безготівковому порядку.

Копії первинних документів (виписки з банківських рахунків відповідача -1, податкові накладні, довідки про вартість виконаних робіт, акти приймання виконаних підрядних робіт), що оформлені учасниками договірних відносин, в повному обсязі досліджені у судовому засіданні та знаходяться в матеріалах справи.

На підставі зазначених вище податкових накладних, кооперативом "Союз" суми податку на додану вартість сплачені контрагенту в ціні придбаних робіт віднесені до складу податкового кредиту, а понесені згідно із платіжними документами витрати, включені до складу валових з податку на прибуток за відповідні періоди в порядку та на умовах, що визначені законодавством з питань оподаткування.

Вважаючи, що у контрагентів за угодами  від 10.02.2005р. та 29.07.2005р. були відсутніми наміри спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлювались ними, та констатуючи, що оспорювані правочини укладено відповідачами не в рамках  фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту  відповідача -1 та зменшення  належних до сплати сум податків,  контролюючий орган звернувся до суду із позовом про визнання господарських договорів недійсними.

Дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав про задоволення позову, виходячи з наступного.

1. Досліджуючи відповідність оспорюваних правочинів вимогам законодавства, що регламентує спірні правовідносини, суд враховує, що відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України обумовлено, що  господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Вирішуючи спір по суті суд враховує, що відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним. Із змісту вказаної правової норми вбачається, що фіктивна угода визнається недійсною унаслідок того, що вона не відповідає загальним підставам дійсності угоди, які вказані в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності з вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину, зокрема не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Із долучених до матеріалів справи учасниками спору документів слідує, що згідно договору про спільну діяльність від 25.10.04 року між ВАТ „Тернопільський електромеханічний завод "Темза" та кооперативом "Союз" (відповідач 1) сторони проводять діяльність в сфері спорудження житлових будинків.

Відповідно до договору підряду №77 від 23.11.04 р. укладеного між Львівським спеціалізованим управлінням "Бурвод" №584 ВАТ "Укрбурвод" (далі - Підрядник) та ВАТ "Тернопільський електромеханічний завод "Темза" (далі - Замовник),  підрядник зобов'язується виконати роботи по влаштуванню фундаменту із забивних паль під житловий багатоквартирний будинок по вул. Нечая (Наливайка) в м. Тернополі.

Згідно акта приймання виконаних підрядних робіт за грудень 2004 - травень 2005 року підрядник, на виконання умов договору підряду №77 від 23.11.04 р., проводив роботи по облаштуванню фундаменту під багатоквартирний житловий будинок по вул. Нечая (Наливайка) в м. Тернополі.

А зважаючи на те, що ПП "Багро"  роботи по розробленню ґрунту та вивезенню землі для упорядкування котловану розпочав в березні 2005 р. (після того, як проводилась забивка паль для влаштування фундаменту під багатоквартирний будинок), контролюючим органом зроблені висновки, що ПП "Багро" не могло виконувати взяті на себе зобов'язання за договорами підряду №1102/05 від 11.02.05 р. та 1103/05 від 29.07.05 р., після того як роботи по влаштуванню фундаменту цього будинку вже були виконані.

З метою перевірки наведених доводів контролюючого органу фактичним обставинам, та зважаючи на те, що проект будівництва 124-квартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземною стоянкою легкового транспорту (об'єкт 10-2004-1)  був розроблений СМП "НВФ ОКО", головним архітектором проекту Джулою О.І., вказану особу та провідного конструктора будівництва  Грігеля І.В. судом допитано в якості свідків.

В судовому засіданні свідки пояснили, що відповідно до топографічного плану, виконаного "НДІ Проектреконструкція" в 2004 році, рельєф ділянки забудови має складний характер, з ухилом в північному напрямку і перепадом відміток 4 метри (від 312,12 до 308,80, - план організації рельєфу в матеріалах справи).

Оскільки етап влаштування фундаменту є особливо відповідальним, то ці роботи постійно знаходилися під контролем головного архітектору проекту та провідного конструктора. Роботи по забивці паль проводились поетапно: ЛСУ "Бурвод" №584 ВАТ "УКРБУРВОД" у грудні 2004 року, січні-лютому 2005 року проводиться забивка паль на частині земельної ділянки (відмітки жовтим кольором на плані організації рельєфу), яка відведена під забудову зі сторони вул. Наливайко та  профіль якої відповідав відміткам топографічного плану і не потребував розробки та вивезення ґрунту.

Крім того, робочою документацією об'єкту передбачені такі приміщення як підвали, технічні приміщення для інженерного забезпечення будинку, підземна стоянка легкового транспорту (відмітка червоним кольором на плані організації рельєфу), які мають загальний будівельний об'єм 15095 м. куб. та розташовані нижче проектної нульової відмітки.

Відповідно фундаменти таких приміщень збудувати можливо тільки після розробки і вивезенню ґрунту, з огляду на що  локальними кошторисами 2-1-1 та 2-6-1 і було передбачено певний обсяг земельних робіт.

Слід зазначити, що наведені обставини засвідчуються і проектною документацією на об'єкт, яка досліджувалась в повному обсязі учасниками спору та судом у засіданні.

З наведених підстав, суд погоджується із доводами відповідача -1, що  тільки після розробки та вивезенню ґрунту і послідуючого планування площадки до проектної відмітки, проводився наступний етап роботи по забивці паль (в т.ч. у місці розміщення  підземної стоянки легкового транспорту), які як слідує із наявних у справі документів (акти в матеріалах справи) проводились ЛСУ "Бурвод" №584 ВАТ "УКРБУРВОД" з  травня  по листопад 2005 р., тобто після виконання робіт за договорами підряду ПП "Багро" у березні - вересні 2005 року.

А відтак безпідставними та необґрунтованими є твердження контролюючого органу про те, що роботи по розробленню ґрунту у відвал екскаваторами, бульдозерами, навантаження на автомобілі, вивезенню землі для упорядкуванню котловану були виконані після облаштування фундаменту під багатоквартирний будинок по вул. Нечая (Наливайка) в м. Тернополі.

За таких обставин, зважаючи що виконання взятих на себе договірних зобов'язань відповідачем-2 належним чином засвідчується первинними документами, а відповідачем -1 платіжними, судом критично оцінюються доводи державної податкової інспекції про відсутність у відповідачів намірів, спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними правочинами.

2. Відповідно до ст. 207 Господарського Кодексу України господарське зобов'язання, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правові наслідки недійсності такого зобов'язання викладенні в ч. 1. ст. 208 ГК України, де зазначено, що у разі, коли господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням.

У постанові від 26 вересня 2006 року Верховний Суд України (копія у справі) роз'яснив, що положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Крім того, зважаючи, що санкції передбачені ст.208 ГК України є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони не є цивільно-правовими, а являються  адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому, такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України, що контролюючим органом залишено поза увагою.

Не враховано суб'єктом владних повноважень і те , що необхідними умовами для визнання недійсними господарських зобов'язань, є укладання договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Суд при вирішенні спору зважає на те, що самі по собі оспорювані правочини не є такими, що суперечить інтересам держави та суспільства; роботи  придбані відповідачем –1 за договорами не виключені законом із цивільного обороту, не міститься стосовно них у законодавчих актах і жодних інших обмежень.

В той же час, санкції встановлені ч.1 ст.208 ГК України не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов’язкових платежів) однією зі сторін договору. У такому разі правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину.

Системний аналіз законодавства, що регламентує спірні правовідносини, дає суду підстави стверджувати, що наявність умислу у сторін (або однієї із сторін) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного правочину і суперечність його мети інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, в тому числі і у вигляді безпідставного отримання прибутків (доходу) та ухилення від сплати податків, обов'язкових платежів до бюджету та до державних цільових фондів від результатів своєї діяльності.

При цьому суд констатує, що контролюючим органом не зазначено жодної із наведених вище обставин, на підтвердження того, що виконуючи взяті на себе договірні зобов'язання, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Посилання державної податкової інспекції на те, що відповідачем -2 не укладались договори субпідряду, не орендувались у інших суб'єктів господарювання виробничі, складські приміщення, транспортні засоби та будівельна техніка, та доводи контролюючого органу стосовно того, що оспорювані правочини укладені не в рамках фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту відповідача -1 та зменшення сум податку, які підлягають до сплати суд вважає необґрунтованими припущеннями, а не встановленими у спосіб визначеним законом фактами. На переконання суду, виконання  платником податків при обчисленні податку на додану вартість вимог Закону України "Про податок на додану вартість", у жодному разі протиправними діяннями вважатись не можуть.

Із матеріалів справи слідує, що відповідач -1 суми податку на додану вартість, сплачені своєму контрагенту у складі ціни отриманих робіт включив до складу податкового кредиту з ПДВ у деклараціях за відповідні звітні періоди; факт поставки робіт відображені ним у книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг). Крім того, понесені відповідачем -1 витрати як компенсація вартості придбаних робіт, для подальшого їх використання у власній господарській діяльності, згідно з п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" включені до складу валових витрат по податку на прибуток. Вказане в сукупності дає підстави стверджувати про належне відображення кооперативом оспорюваних господарських операцій як у бухгалтерському так і в податковому обліку.

В свою чергу, посилання контролюючого органу у доповненнях на позов на постанову господарського суду Тернопільської області від 10.11.2006 року у справі №12/239-3308, як доказ порушення вимог податкового законодавства ПП "Багро" за наслідками відображення в обліку господарських операцій із відповідачем -1, суд до уваги не приймає, оскільки за результатами виконання контрагентами оспорюваних правочинів, у ПП "Багро" виникли податкові зобов'язання з податку на додану вартість та обов'язок включити отримані від відповідача -1 суми за договорами підряду до складу валового доходу із податку на прибуток, в той час як у справі №12/239-3308 досліджувались питання, пов'язані із формуванням приватним підприємством податкового кредиту з ПДВ та валових витрат з податку на прибуток, які з точки зору законодавства з питань оподаткування нараховуються у разі придбання відповідачем -2  товарів ( послуг), а не виконання ним робіт (в т.ч. за оспорюваними правочинами), як помилково вважає суб'єкт владним повноважень.

Крім наведеного вище в сукупності,  суд враховує також, що в силу ст.71 КАС України на податковому органі лежить обов'язок доказування факту наявності правопорушень контрагентами договору. Всупереч вказаних норм, належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон пов'язує визнання господарських зобов'язань недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено, а відтак в позові контролюючому органу слід відмовити.

У відповідності до ст. 94, 95, 97, 98 КАС України судові витрати по справі не стягуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.  6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162, 163  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова  суду першої інстанції  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                            О.В. Руденко