ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

іменем України

"02" квітня 2007 р.
справа № 20-1/018

Господарський суд міста Севастополя в складі:

судді Алсуф’єва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Севастополі господарську справу Першого заступника Військового прокурора Військово-Морських Сил України

(вул. Леніна, 41, м. Севатополь, 99011)

в інтересах держави в особі

Міністерства оборони України

(пр. Повітрянофлотський, 6, м. Київ, 03168)

Військової частини А0225

(вул. Соловйова, 1, м. Севастополь, 99029)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –Севастопольська квартирно-експлуатаційна частина морська

(вул. Хрустальова, 60, м. Севастополь, 99040)

до Приватного підприємства „Адепт”

(вул. Гражданська, 3-„А”, м. Севастополь, 99011)

про застосування наслідків нікчемності мирової угоди, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

за участю представників:

прокурора –Бучко Р.В., посвідчення №284 від 24.11.2006;

Міністерства оборони України –Стець В.М., довіреність №220/461/д від 25.12.2006;

Військової частини А-0225 –Стець В.М., довіреність №154/11/1-2679 від 26.12.2006;

відповідача –Марчуков В.Ф., наказ №1 від 20.04.1998.

Перший заступник Військового прокурора Військово-Морських Сил України (далі –Прокурор) звернувся до господарського суду міста Севастополя із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі –Позивач 1), військової частини А0225 (далі – Позивач 2) до Приватного підприємства „Адепт” (Відповідач) про визнання права власності на об’єкт незавершеного будівництва грязелікувальниці у військовому містечку №174, що розташований у б.Омега, м.Севастополь (далі –Спірний об’єкт), за державою Україна в особі Міністерства оборони України та витребування майна з чужого незаконного володіння.

26.03.2007 Прокурор надав заяву про уточнення позовних вимог (вх.№9849), відповідно до якої, крім задоволення вимог, заявлених у позовній заяві, просить застосувати наслідки нікчемності мирової угоди про передачу Спірного об’єкту, укладеної 01.11.2002 Підприємством „Будівельне управління Чорноморського флоту” (дочірнє підприємство Державного унітарного підприємства „Главное управление специального строительства Министерства обороны Российской Федерации”, далі –Підприємство „БУ ЧФ”) та Відповідачем /а.с.106-108/.

Прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що Спірний об’єкт на момент укладення зазначеної мирової угоди перебував у державній власності, тобто, відчужений не власником, через це вважає угоду нікчемною на підставі статті Цивільного кодексу України (Закон України №435-ІV від 16.01.2003; далі –ЦК України) (статті 49 Цивільного кодексу Української РСР (Закон України від 18.07.1963 №1540-VI), та відповідно до статті 216 ЦК України просить застосувати наслідки недійсності нікчемної угоди. А також на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України вимагає визнати право власності держави Україна в особі Міністерства оборони України на Спірний об’єкт, а на підставі статей 387, 388 ЦК України –повернути це майно Позивачу 1.

Представник Позивача 1 та Позивача 2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вимагає їх задоволення з тих же підстав, що викладені Прокурором.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№8706 від 16.03.2007), зокрема, через пропущення Прокурором строку позовної давності, дійсність мирової угоди про передачу Спірного об’єкту, укладеної 01.11.2002 Підприємством „БУ ЧФ” та Відповідачем /а.с.45-49/.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників прокурора і сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

В процесі виконання рішення господарського суду міста Севастополя від 11.10.2002 у справі №20-5/864, за яким вирішено стягнути з Підприємства „БУ ЧФ” на користь Відповідача 42 840,30 грн., на підставі частини третьої статті 29 Закону України „Про виконавче провадження” сторони виконавчого провадження 01.11.2002 уклали мирову угоду про добровільне виконання рішення /а.с.58 справа №20-5/864/.

Ухвалою від 06.11.2002 господарський суд міста Севастополя на підставі статі 78 Господарського процесуального кодексу України затвердив надану сторонами виконавчого провадження мирову угоду /а.с.62-63 справа №20-5/864/.

Відповідно до умов зазначеної мирової угоди Підприємство „БУ ЧФ” в рахунок погашення боргу в розмірі 42 579,73 грн. зобов’язувалось передати, а Відповідач прийняти у власність Спірний об’єкт та комплект проектно-кошторисної документації до нього.

Згідно з Актом приймання-передавання об’єкту незавершеного будівництва від  12.11.2002 /а.с.12 т.1 справа №20-5/912/ та листом Підприємства „БУ ЧФ” від 09.12.2002 за вих.№86/10-360 /а.с.29 т.1 справа №20-5/912/ сторони виконали умови зазначеної мирової угоди в повному обсязі. Відповідно до відомостей Комунального підприємства „Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об’єктів нерухомого майна” Севастопольської міської Ради Спірний об’єкт прийнято ним на облік /а.с. 44 т.2 справа №20-5/912, а.с.125 т.2 справа №20-5/912/.

Судом встановлено, що ухвала господарського суду міста Севастополя від 06.11.2002 про затвердження мирової угоди у справі №20-5/864 апеляційною або   касаційними інстанціями не скасована, набрала законної сили та відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України обов’язкова для виконання на усій території України.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.08.2003 у справі №20-5/912 за позовом Відповідача до 9 відділу морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, 540-го Центрального Військово-морському госпіталю Військово-Морських Сил України про усунення перешкод в користуванні власністю встановлено, що Відповідач є власником Спірного об’єкту, з огляду на що, відповідачів у зазначеній справі зобов’язано усунути перешкоди у користуванні цим об’єктом /а.с. 94-95 т.2 справа №20-5/912/.

На зазначений факт, як такий, що встановлений та не підлягає доказуванню, посилається Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 26.04.2006 у справі №20-7/050-3/121 за позовом Відповідача до Севастопольської квартирно-експлуатаційної частини морської, Севастопольської міської державної адміністрації, Севастопольської міської Ради про вилучення земельної ділянки та спонукання переоформити земельну ділянку /а.с. 155-157 т.3 справа №20-7/050-3/121/.

Відповідно до пункту 3.9.6 Роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 №02-5/289 господарський суд затверджує мирову угоду, якщо вона відповідає закону, за своїм змістом є такою, що може бути виконана у відповідності з її умовами, остаточно вирішує спір та не може призвести до виникнення нового спору.

Тобто, сам факт затвердження 06.11.2002 господарським судом міста Севастополя мирової угоди про передачу Спірного об’єкту, укладеної 01.11.2002 Підприємством „БУ ЧФ” та Відповідачем, свідчить про законність цього правочину.

Таким чином, у даному випадку законодавством визначений такий порядок забезпечення законності правочину, як затвердження мирової угоди господарським судом.

Питання дійсності мирової угоди, яке ставить Прокурор у позові, не може бути предметом розгляду даної справи, оскільки віднесено Господарським процесуальним кодексом України до відання господарського суду, що розглядає заяву про затвердження мирової угоди.

З огляду на зазначене, вимоги Прокурора щодо застосування наслідків нікчемності мирової угоди про передачу Спірного об’єкту, укладеної 01.11.2002 Підприємством „БУ РФ” та Відповідачем, визнання права власності держави Україна в особі Міністерства оборони України на Спірний об’єкт та його витребування з чужого незаконного володіння необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

В порядку частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України (Закон України №435-ІV від 16.01.2003; далі –ЦК України) Відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до заявлених Прокурором позовних вимог /а.с. 21/.

Відповідно до абзацу 3 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 №11 „Про судове рішення” суд, встановивши, що позов недоведений, повинен відмовити у позові саме з цієї підстави, незважаючи на пропущення строку для звернення з позовом без поважної причини.

Оскільки позов недоведений, клопотання Відповідача про застосування позовної давності до заявлених Прокурором позовних вимог задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 45, 33-36, 82, 84-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                          В.В. Алсуф’єв

Рішення оформлено відповідно до

вимог статті 84 Господарського

процесуального кодексу України

і підписано 10.04.2007.