ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.07 р.                                                                                 Справа № 7/156пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Господарський суд Донецької області  у складі: головуючого судді -  Гончарова С.А.;

судді     Гаврищук Т.Г.,

судді     Наумової К.Г.,

при секретарі судового засідання Говор О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Волноваської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Волноваха

до відповідача 1: Приватного підприємства „Телсінт”, м. Донецьк

до відповідача 2: Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ЕОС”, м. Донецьк

про визнання недійсними угод купівлі-продажу

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Волноваська об’єднана державна податкова інспекція, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства „Телсінт” та Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ЕОС” про визнання недійсними угод купівлі-продажу, укладених між відповідачами на підставі ст. 49 ЦК УРСР, зобов’язання відповідача-1 повернути відповідачу-2 все отримане за угодами та стягнення з відповідача-2 на користь держави вартість отриманого за угодами в сумі 289904,80 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 11.06.2002 року позовні вимоги Волноваської об’єднаної державної податкової інспекції задоволені, визнано недійсною угоду, укладену в усній формі в період з вересня по жовтень 2000 року між відповідачами, купівлі-продажу соняшника на суму 289904,80 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.03.2003р. рішення господарського суду Донецької області від 11.06.2002 року у справі № 7/156пд скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Відповідно до уточнень до позовної заяви від 23.05.2003 року позивач просить визнати угоди купівлі-продажу соняшнику між відповідачами недійсними, зобов’язати відповідача-1 повернути відповідачу-2 все отримане за даними угодами та стягнення з відповідача-2 на користь держави вартість отриманого за даними угодами соняшника в сумі 289904,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між відповідачами було укладено угоди купівлі-продажу соняшнику від 20.09.2000 року, 28.09.2000 року, 14.10.2000 року та 16.10.2000 року, виконання яких підтверджується накладними, платіжним дорученнями та квитанціями до прибуткових касових ордерів. Позивач наполягає на тому, що зазначені угоди укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства за наявності умислу у відповідача-1.

Як на доказ наявності у відповідача-1 умислу в укладенні угод з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, позивач посилається на те, що рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 09.04.2001 року установчі документи відповідача-1 визнані недійсними та на те, що з моменту реєстрації відповідач-1 податкову звітність не надає та податки в бюджет не сплачує.

Відповідно до наданих позивачем пояснень доказом умислу відповідача-1 в укладенні угод, завідомо противних інтересам держави та суспільства є те, що засновником та директором відповідача-1 є особа, яка не мала наміру здійснювати підприємницьку діяльність та ніякої господарської діяльності не здійснювала. Позивач вважає, що зібрані по справі доказі підтверджують те, що вся господарська діяльність відповідача-1, в тому числі і спірні угоди, здійснювалась з метою ухилення від оподаткування, таким чином, як зазначає позивач, доказувати умисел відповідача-1 саме при здійсненні спірних угод, не є необхідним, оскільки вся його діяльність здійснена с таким умислом.

Відповідач-2 відзиву на позов не надав, проте у судових засіданнях, що відбулись 15.05.2003 року та 26.05.2003 року, проти позову заперечив. Відповідно до пояснень, наданих відповідачем-2, договір купівлі-продажу насінь соняшника був укладений між відповідачами в вересні 2000 року у письмовій формі, проте, надати договір не є можливим, оскільки при документальній перевірці в грудні 2000 року, договір разом із іншими документами фінансово-господарської діяльності був переданий до Волноваської ОДПІ та повернутий не був.

Ухвалою суду від 01 липня 2003 р. провадження по справі № 7/156пд зупинено.

Розпорядженням голови господарського суду Донецької області від 26.12.2006 року було замінено склад суду по розгляду справи та справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого – Гончарова С.А., суддів – Наумової К.Г., Гаврищук Т.Г.

Ухвалою по справі від 21.06.2007 року провадження у справі поновлено та здійснювалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачі про день та час розгляду справи у судовому засіданні, що відбулось 11.07.2007 року, були повідомлені належним чином, проте у засідання не з’явились, представників не направили, про поважні причини неприбуття не повідомили. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає за можливе вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: документи про правовий статус відповідача-2, накладні № 12/38 від 20.09.2000 року, № 12/52 від 28.09.2000 року, № 12/59 від 14.10.2000 року, № 12/77 від 16.10.2000 року, платіжні доручення № 149 від 11.10.2000 року, № 153 від 16.10.2000 року, № 155 від 17.10.2000 року, № 156 від 24.10.2000 року, квитанції до прибуткових касових ордерів № 141 від 02.11.2000 року, № 145 від 07.11.2000 року, № 148 від 09.11.2000 року, № 152 від 10.11.2000 року, № 71 від 11.10.2000 року, № 76 від 13.10.2000 року, № 108 від 24.10.2000 року, № 112 від 25.10.2000 року, пояснення, листи, рішення Ворошиловського районного суду від 09.04.2001 року, акти перевірок, документи  щодо взаємовідносин відповідача-2 та ЗАТ „АТ Каргилл”.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд ВСТАНОВИВ:

Відповідачем-1 було поставлено відповідачу-2 соняшник на загальну суму 289904,80 грн., що підтверджується накладними № 12/38 від 20.09.2000 року на суму 89323,50 грн., в тому числі ПДВ 14887,25 грн., № 12/52 від 28.09.2000 року на суму 22357,30 грн., в тому числі ПДВ 3726,22 грн., № 12/59 від 14.10.2000 року на суму 14508,00 грн., в тому числі ПДВ 2418,00 грн. та № 12/77 від 16.10.2000 року на суму 163716,00 грн., в тому числі ПДВ 27286,00 грн.

За отриманий соняшник відповідачем-2 було здійснено оплату у загальній сумі 289904,80 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 149 від 11.10.2000 року на суму 39874,80 грн., № 153 від 16.10.2000 року на суму 19500 грн., № 155 від 17.10.2000 року на суму 63450 грн., № 156 від 24.10.2000 року на суму 155733,00 грн., а також квитанціями до прибуткових касових ордерів № 141 від 02.11.2000 року на суму 2997,00 грн., № 145 від 07.11.2000 року на суму 3000,00 грн., № 148 від 09.11.2000 року на суму 3000,00 грн., № 152 від 10.11.2000 року на суму 655,00 грн., № 71 від 11.10.2000 року на суму 850,00 грн., № 76 від 13.10.2000 року на суму 1500,00 грн., № 108 від 24.10.2000 року на суму 3000,00 грн., № 112 від 25.10.2000 року на суму 3000,00 грн.

Таким чином, матеріалами справи доводиться виконання між відповідачами угод купівлі-продажу соняшника за вищевказаними накладними, а саме передача відповідачем-1 та отримання відповідачем-2 товару на загальну суму 289904,80 грн. та оплата другим відповідачем отриманого за спірними угодами товару в такій же сумі. Докази неналежного виконання спірних угод в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Позивач наполягає на визнанні угоди недійсною на підставі ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР та як на доказ наявності умислу у відповідача-1 на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, посилається на рішення Ворошиловського районного суду від 09.04.2001 року, яким визнані недійсними установчі документи Приватного підприємства “Телсінт”, зареєстрованого рішенням Донецького міського голови 20.09.2000 року. У зазначеному рішенні місцевий суд робить висновки про те, що ПП „Телсінт” було зареєстровано  особою, яка не мала намір здійснювати підприємницьку діяльність.

Відповідно до ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, то при наявності умислу в обох сторін – у разі виконання угоди обома сторонами – у дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною, з другою сторони стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави.

Необхідними умовами для визнання угоди недійсною відповідно до ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно виявилась завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета укладення угоди, і хто з її учасників мав намір на досягнення цієї мети.

За відсутності таких доказів наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Позивач стверджує, що угода була укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. В обґрунтування такого висновку позивач посилався на рішення Ворошиловського районного суду від 09.04.2001 року, яким, як зазначалось, визнані недійсними установчі документи ПП „Телсінт”.

Згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь  ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач вважає, що зазначене рішення підтверджує наявність у відповідача-1 умислу при укладанні та виконанні спірних угод на досягнення мети, суперечної інтересам держави та суспільства.

Проте, наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів однієї сторони договору недійсними, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, дотримання вимог законодавства при створенні підприємства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

Сам факт визнання недійсними установчих документів підприємства не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

У відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію” юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов’язку здійснювати перевірку відповідності законодавству установчих документів іншого учасника господарських правовідносин.

Крім того, сама по собі обставина неподання податкової звітності до ДПІ також не свідчить про наявність протиправного умислу на ухилення від сплаті податків при укладенні саме спірного договору.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірну угоду сторони діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Сама по собі угода купівлі-продажу соняшника не є такою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Окрім того, з 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Згідно із п. 1 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року втратив чинність.

За змістом ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України, кодекс має зворотну дію у часі у випадках, воли він пом’якшує або скасовує відповідальність особи.

Чинний Цивільний кодекс України не містить таких публічно-правових наслідків укладення недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР в  редакції 1963 року. Цим кодексом скасована відповідальність у вигляді публічно-правової санкції – стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Посилання позивача на публічно-правові санкції, які були встановлені законом, чинним на момент укладення угод, але відсутніх в Цивільному кодексі України на момент прийняття рішення про притягнення до відповідальності, є помилковим.

Разом з тим, слід мати на увазі, що з 01.01.2004 року публічно-правові санкції за вчинення правочину (господарського зобов’язання) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання. Санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України, і їх застосування при вирішенні спору можливо лише у разі звернення до суду з позовом про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, які вчинені з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, із посиланням, як на матеріально-правову підставу, на ст. 208 Господарського кодексу України.

Позивач в даній справі не посилався на ст. 208 Господарського кодексу України як на матеріально-правову підставу недійсності спірних угод та не просив суд про застосування зазначеної норми.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 49 ЦК Української РСР, п. 4 прикінцевих  та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59,   69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Волноваської об’єднаної державної податкової інспекції до Приватного підприємства „Телсінт” та Спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ЕОС” про визнання угод купівлі-продажу соняшнику між відповідачами недійсними, зобов’язання відповідача-1 повернути відповідачу-2 все отримане за даними угодами та стягнення з відповідача-2 на користь держави вартість отриманого за угодами в сумі 289904,80 грн. – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя

В судовому засіданні 11.07.2007 року проголошено

вступну та резолютивну частини постанови

Постанову складено в повному обсязі 16.07.2007р.