ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2007 р.
№ 2/231-пд-06

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів:

Божок В.С.- головуючого,

Костенко Т.Ф.
Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Закритого акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 12.04.2007

у справі
господарського суду Херсонської області

за позовом
Приватної виробничо-будівельної комерційної фірми "Ліо"

до
Закритого акціонерного товариства "Таврійська будівельна компанія"

про
спонукання до виконання умов договору зберігання, витребування майна

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:
Кучерявий О.С.- дов. від 27.06.2007

від відповідача:
Сапіга Д.П.-дов. № 510/07 від 03.07.2007

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 12.12.2006 позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ЗАТ "Таврійська будівельна компанія" передати приватній виробничо-будівельній комерційній фірмі "Ліо" –50000 штук цегли червоної обпаленої.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 12.04.2007 рішення господарського суду Херсонської області від 12.12.2006 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач є правонаступником ВАТ "Херсонський завод будівельних матеріалів № 1", за яким рахується заборгованість за отримані від ПВБКФ "Ліо" за договором зберігання 50000 штук цегли.

Відповідно до ст. ст. 936, 949 Цивільного кодексу України  за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Не погоджуючись з судовими рішеннями ЗАТ "Таврійська будівельна компанія" звернулась  до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить їх скасувати посилаючись на те, що судами порушенні норми матеріального та процесуального права, зокрема, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пп.ж. п. 3 Інструкції про інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів товаро-матеріальних цінностей; грошових коштів і документів та розрахунків зареєстрованої Міністерством Юстиції від 26.08.1994 за № 202/412, а також ст.ст. 105, 107 Цивільного кодексу України

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права  при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити.

Господарським судом встановлено, що 03.06.2003  ПВБКФ «ЛіО»та ВАТ «Херсонський завод будівельних матеріалів №1»уклали договір зберігання.

На виконання умов договору позивач передав, а ВАТ "Херсонський завод будівельних матеріалів №1" прийняв на відповідальне зберігання цеглу червону обпалену у кількості 57000 штук на загальну суму 14250грн. за актом приймання-передачі від 03.06.2003.

Згідно пунктів 2.2, 2.7 договору ВАТ «Херсонський завод будівельних матеріалів №1»зобов'язався зберігати цеглу за свій рахунок та безстроково до повного повернення її  ПВБКФ «ЛіО».

За умовами п.2.3., 2.4 договору зберігач має право використати прийняту на зберігання цеглу без попередження іншої сторони та зобов'язаний відновити використану кількість цегли за письмовою вимогою ПВБКФ «ЛіО" і повернути її останньому.

29.03.2004 сторони провели звірку взаємних розрахунків, якою підтверджено сальдо на користь ПВБКФ "ЛіО" - 12500грн., або 50000 штук цегли.

На час укладення вказаного договору та передачі цегли, діяли норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки відносини щодо повернення товару переданого на зберігання продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України (з 01.01.2004), відповідач не надав доказів погашення цієї заборгованості, то до спірних відносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу України від 16.01.2003 та норми Господарського кодексу України, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 953, 949 Цивільного кодексу України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Крім того, зберігач зобов'язаний на першу вимогу     поклажодавця     повернути     річ, навіть    якщо    строк    її    зберігання    не закінчився.

На вимогу позивача повернути 50000 штук цегли ЗАТ «Таврійська будівельна компанія», як правонаступник ВАТ "Херсонський завод будівельних матеріалів - 1" повідомила, що станом на 01.05.2005 кредиторська заборгованість ВАТ "Херсонський завод будівельних матеріалів -1" перед ЗАТ «Таврійська будівельна компанія»не значиться.

Згідно ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього майна , прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам , зокрема у разі приєднання. Відповідно до ч.3 ст. 59 Господарського кодексу  України при приєднанні одного суб'єкта господарювання до іншого суб'єкта господарювання до останнього переходять усі майнові права та обов'язки приєднаних суб'єктів господарювання.

Оскільки ЗАТ "Таврійська будівельна компанія" є правонаступником, то принагідно, до нього перейшли усі права та обов'язки останнього, включаючи і зобов'язання ВАТ "Херсонський завод будівельних матеріалів - 1" за договором зберігання від 03.06.2003.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що  господарськими судами дана правильна юридична оцінка обставинам справи, тому судові рішення відповідають  чинному законодавству України та обставинам справи і підстав для їх  скасування  немає.

На підставі  викладеного, керуючись ст. 1115, п.1 ст. 1119, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову від 12.04.2007 Запорізького апеляційного господарського суду зі справи № 2/231-ПД-06 залишити без змін.

Головуючий                                                        В.С. Божок

Судді                                                                   Т.Ф.Костенко

Г.П.Коробенко