ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 серпня 2007 р.                                                                               Справа № 3/46

За позовом Релігійної громади греко-католицької церкви (Покровської), с. Невицьке Ужгородський район

до відповідача Невицької сільської ради, с. Невицьке Ужгородський район

з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Ужгородського районного державного підприємства технічної інвентаризації, м. Ужгород

про визнання недійсним та скасування рішення Невицької сільської ради від 29.08.2006 року „Про скасування рішення третьої сесії ХХІІІ скликання від            25.02.1999 року „Про повернення греко-католицькій громаді господарських приміщень”,

Суддя  господарського суду – В.В. Мокану

Секретар судового засідання – Т.В.Гурзан

представники:

Позивача – Вайдулич В.М., священник

Пильник С.Ю., адвокат, довіреність № 1778 від 10.05.2007 року

Відповідача – не з’явився

Третьої особи – не з’явився

СУТЬ СПОРУ: Релігійною громадою греко – католицької церкви (Покровської),             с. Невицьке Ужгородський район заявлено позов до відповідача Невицької сільської ради, с. Невицьке Ужгородський район про визнання недійсним та скасування рішення Невицької сільської ради від 29.08.2006 року „Про скасування рішення третьої сесії ХХІІІ скликання від 25.02.1999 року „Про повернення греко-католицькій громаді господарських приміщень”. Ухвалою господарського суду про відкриття провадження в адміністративній справі від 20.04.2007 року до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача – Ужгородське районне державне підприємство технічної інвентаризації, м. Ужгород.

За клопотанням представника позивача провадження у справі зупинялось з 11.06.2007 року до 14.08.2007 року для надання позивачу можливості з'ясувати додаткові обставини, які мають важливе значення для вирішення справи.

продовження постанови господарського суду      Закарпатської області від 21.08.2007 року у справі № 3/46

Позовні вимоги обґрунтовано незаконністю дій відповідача, який, на думку позивача, не наділений повноваженнями оцінювати законність своїх рішень та скасовувати їх, а також порушенням оспорюваним рішенням права власності позивача.

Відповідач проти позову заперечив, пославшись, зокрема, на неправомірність оформлення сільською радою права власності позивача скасованим рішенням від 25.02.1999 року, оскільки будь-яких правовстановлюючих документів громадою раді не надавалось. Стверджує, що земельна ділянка, на якій знаходяться об’єкти, щодо яких виник спір, не надавалась позивачу в користування або в оренду. Право ради скасовувати власні рішення вбачає із норм ст. 19 Конституції України, ст. ст. 26, 52, 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, Закону України „Про прокуратуру”, згідно якого у разі задоволення протесту прокурора на незаконне рішення рада зобов’язана скасувати своє рішення, а також на підставі судової практики, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ”. Вважає помилковим посилання позивача на Закон України „Про власність”, оскільки скасування сільською радою рішення від 25.02.1999 року не означає позбавлення позивача права власності на спірні об’єкти, а тільки означає необхідність їх реєстрації у визначеному законодавством порядку. Звертає увагу суду на суперечливість рішення ради від 25.02.1999 року, а також на ту обставину, що спірні будівлі ніколи не належали греко –католицькій громаді.

Третьою особою –Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації на вимогу суду подано копії матеріалів інвентарної справи і зазначено, що порушення у реєстрації права власності на нерухоме майно підприємством не допускалися.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення

представників учасників спору,

суд встановив:

Оспорюваним рішенням четвертої сесії V скликання Невицької сільської ради від 29.08.2006 року скасовано рішення третьої сесії ХХІІІ скликання Невицької сільської ради від 25.02.1999 року „Про повернення греко – католицькій громаді господарських приміщень” як незаконне на підставі ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”.

Зазначеним рішенням від 25.02.1999 року, прийнятим по результатах розгляду заяви греко –католицької громади с. Невицьке про повернення їй господарських приміщень, визначено:

1) передати з балансу сільської ради в постійне користування греко-католицької громади приміщення, які розташовані у селі Невицьке по вул. Садова ,98, а саме, колишній склад площею 157 кв.м., колишню конюшню площею 150 кв.м., кузню площею 73,8 кв.м.;

2) оформити право власності на дані будівлі з виготовленням інвентарної справи в Ужгородському інвентарному бюро;

3) передачу здійснити по акту спільною комісією сільської ради та представників греко-католицької громади с. Невицьке; визначено склад комісії.

продовження постанови господарського суду      Закарпатської області від 21.08.2007 року у справі № 3/46

На підставі зазначеного рішення релігійній громаді греко – католицької церкви (Покровської), с. Невицьке було видано свідоцтво про право власності від 25.02.1999 року, яким посвідчено, що їй належить об’єкт, розташований в с. Невицьке Ужгородського району по вул. Орджонікідзе, 98, який складається з п’яти будівель, на праві колективної власності.

На свідоцтві Ужгородським РДПТІ здійснено реєстраційний напис № 355 від 23.03.1999 року.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналізуючи аргументи сторін щодо правомірності оспорюваного рішення ради суд констатує наступне.

Діючою на момент прийняття Невицькою сільською радою рішення від 25.02.1999 року Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839, передбачалось, що оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної влади, місцевого самоврядування, зокрема, юридичним та фізичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об’єкти нерухомого майна (п. 4.1. „а”).

Серед наявних у справі документів, в тому числі, і матеріалів інвентарної справи, на підставі яких, за твердженням позивача, приймалось рішення про оформлення за ним права власності на об’єкти складу, конюшні, кузні, встановлених законодавством документів, що підтверджують право власності позивача, немає. Отже, п. 2 рішення Невицької сільської ради від 25.02.1999 року про оформлення права власності на будівлі суперечить вищевказаній Інструкції.

Окрім того, з тексту рішення від 25.02.1999 року вбачається суперечливість змісту пунктів першого і другого: першим пунктом будівлі надаються в постійне користування, другим пунктом вирішено оформити право власності на будівлі. Правомірність визначеної п. 1 рішення передачі об’єктів в постійне користування також не доведена, оскільки перехід майна з державної власності, до якої воно належало перебуваючи в управлінні радгосп-заводу „Ужгородський”, до комунальної власності села документально належним чином не підтверджений.

Не наведено у скасованому рішенні від 25.02.1999 року і правові підстави саме повернення господарських приміщень, або передачі їх (за твердженням позивача) у колективну власність громади. Відповідно до діючого законодавства сільські ради не наділені повноваженнями повертати або надавати у власність майно, яке не належить до власності територіальної громади села, особливо, якщо йдеться про майно церковних і релігійних громад, яке в Україні було визнано державною власністю згідно зі ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням відповідача про незаконність рішення Невицької сільської ради від 25.02.1999 року „Про повернення греко-католицькій громаді господарських приміщень”.

Щодо аргументів позивача про неправомочність сільської ради скасовувати власні  рішення  слід  зазначити,  що такі суперечать закріпленому в ст. 8 Конституції

продовження постанови господарського суду      Закарпатської області від 21.08.2007 року у справі № 3/46

України принципу верховенства права, зміст якого полягає в обов’язку органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб відновити стан законності, який був порушений їхніми рішеннями та діями, в даному випадку явно незаконним рішенням від 25.02.1999 року. Право органу місцевого самоврядування в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці самостійно поза судовим порядком скасувати рішення, прийняте її органами та посадовими особами, закріплено в п. 15 ч. 1 ст. 26, п. 3 ч. 2 ст. 52, ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”. Таке право визнано і судовою практикою, Пленум Верховного Суду України постановою від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ” вказав, що не можна вважати таким, що суперечить Закону, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування. Право ради скасувати власне незаконне рішення випливає і із змісту ст. ст. 20, 21 Закону України „Про прокуратуру”.

Твердження позивача про порушення оспорюваним рішенням його права власності суд відхиляє. Законодавство не пов'язує набуття права власності з моментом його оформлення. Виникнення права власності закон пов’язує з юридичними фактами – підставами виникнення права власності, зокрема, адміністративними актами, юридичними вчинками та правочинами.

Факт виникнення права власності за відсутності правовстановлюючих або інших встановлених законодавством документів, може доводитись в судовому порядку шляхом звернення з позовом про визнання права власності, що зробив позивач, подавши позов про визнання його права власності на будівлі, яких стосується оспорюване у даній справі рішення (справа № 3/94).

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Зважаючи на викладене позивачем не доведено факт суперечності оспорюваного рішення будь –яким актам цивільного законодавства, отже, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 8 Конституції України, ст. 21 Цивільного кодексу України, Законом України „Про місцеве самоврядування в Україні”, Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839, ст. ст. 160 –163, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ч. ч. 1 –3 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

В зв’язку з проголошенням в судовому засіданні 21.08.2007 року в порядку ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України лише вступної і резолютивної частини постанову складено в повному обсязі і підписано 28.08.2007 року.

Суддя                                                                                            В.В.Мокану