КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2007                                                                                           № 46/584-15/861

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:                                          Малетича  М.М.

Студенця  В.І.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Москаленко І.О.

від відповідача - Гордієнко А.О., Шестюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Агрофірма "ЗОРЯ"

на рішення Господарського суду м.Києва від 20.03.2006

у справі № 46/584-15/861 (Пилипенко О.Є.)

за позовом                               Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Агрофірма "ЗОРЯ"

до                                                   Відкритого акціонерного товариства "Комерційний банк "Славутич"

про                                                  відшкодування збитків

ВСТАНОВИВ:

СВК «Агрофірма «Зоря» звернулось в Господарський суд м. Києва з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Славутич» матеріальних збитків в сумі 5 026 505 грн. 00 коп.

Під час розгляду справи у місцевому господарському суді позивач неодноразово змінював позовні вимоги. Так, відповідно до заяви про зміну предмету позову від 077/12-05/-юр від 13.12.2005 р., позивач просив суд стягнути з відповідача суму матеріальних збитків та упущеної вигоди у розмірі 5737930 грн. 00 коп., при цьому позивач відмовився від вимоги про стягнення 966009 грн. 44 коп. моральної шкоди, витрат на проведення експертизи по визначенню розміру моральної шкоди, суми матеріальних збитків від втрати товару, що сталося внаслідок визнання Васильківського заводу „Продтоварів" банкрутом в сумі 200015грн. 00коп.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.03.2006 р. у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, СВК «Агрофірма «Зоря»  звернулось з апеляційною скаргою, в якій просила Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з’ясуванням обставин, які мають значення для справи та місцевий господарський суд неправильно застосував та порушив норми матеріального права.

При цьому апелянт посилається на те, що відповідач своїми неправомірними діями, а саме, зверненням до господарського суду Київської області з заявою про порушення справи про банкрутство відносно позивача та порушенням зазначеної справи завдав позивачеві моральну шкоду та спричинив матеріальні збитки.

Відповідач проти заявлених у апеляційній скарзі  вимог заперечує, просить суд рішення місцевого господарського суду залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

05.03.03 p. ВАТ «Комерційний банк «Славутич» звернулось до Господарського суду Київської області з заявою про порушення справи про банкрутство СВК «Агрофірма «Зоря».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.03 р. було порушено провадження у справі № 50/146-03 про визнання банкрутом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Агрофірма "Зоря".

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.03 р. провадження у справі № 50/146-03 про визнання банкрутом позивача припинено у зв'язку з недоведенням кредитором безспірності вимог до боржника.

Постановою   Київського   апеляційного   господарського   суду   від 24.10.03  р. у справі № 50/146-03 апеляційну скаргу відповідача залишено без

задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, СВК «Агрофірма «Зоря» зазначає, що в зв'язку з безпідставним поданням ВАТ «Комерційний банк «Славутич» до Господарського суду Київської області заяви про порушення справи про банкрутство кооперативу, останньому було заподіяно матеріальних збитків та моральної шкоди, оскільки після порушення Господарським судом Київської області справи про банкрутство позивача дана інформація потрапила на інтернет-сайт судово-інформаційного центру бази даних „Банкрутство".

В цей же час в зв'язку з форс-мажорними обставинами, що виникли в період перезимівлі 2002 - 2003 pp. та весняної посухи 2003 p., що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 24.04.2003 р. № 3634/05-4 у позивача склався тяжкий матеріально-фінансовий стан. З огляду на ці обставини позивач звернувся до банківських установ з проханням надати кредити для виконання робіт по пересіву загиблих врожаїв, проте отримав відмову у зв'язку із обізнаністю даних установ про порушення справи про банкрутство позивача.

Наведені обставини на думку позивача є підставою для задоволення позову.

Судова колегія не погоджується з твердженнями позивача про спричинення йому збитків та шкоди  з огляду на наступне.

Наявним в матеріалах справи висновком Торгово-промислової палати України від 24.04.2003р. №3634/05-4 підтверджується, що в зв'язку з форс-мажорними обставинами, що виникли в період перезимівлі 2002-2003 років та весняної посухи 2003р. у позивача склався тяжкий матеріально-фінансовий стан.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що збитки від недобору врожаїв позивач зазнав через несприятливі погодні умови, а не по вині відповідача.

Апелянт  стверджує, що через подання відповідачем до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство СВК „Агрофірма „Зоря", за результатами розгляду якої ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2003р. було порушено провадження у справі № 50/14-6-03 про визнання позивача банкрутом, останній з 18.03.2003р. по 26.06.2003р. не міг скористатися правом на одержання кредиту, що в свою чергу, призвело до заподіяння господарству позивача значних матеріальних збитків.

Таке посилання судова колегія вважає безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з Постанови Верховного суду України від 27.09.2005 p., позивачем не доведено тієї обставини, що звернення відповідача до суду з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство позивача мало метою завдання шкоди позивачеві або є зловживанням правом в інших формах, а не було наслідком наміру захистити свої порушені права.

Право на звернення до суду гарантоване Конституцією України, це право може бути реалізоване, коли особа вважає, зокрема, що її права порушені. Негативні наслідки для особи, яка звернулась до суду з заявою про порушення справи про банкрутство контрагента охоплюються покладенням на неї судових витрат, відповідно до вимог процесуального законодавства.

З наявних в матеріалах справи відповідей банківських установ про відмову позивачеві в укладенні кредитних договорів вбачається наступне, рішення кредитних установ жодним чином, прямо чи опосередковано, не пов'язане з відносинами, що склалися між сторонами даного спору, що в свою чергу, свідчить про відсутність необхідного причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та відмовою банківських установ у наданні позивачеві кредитів

З наявних в матеріалах справи листів, а зокрема, листа РВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області № 3870 від 21.03.2003 p., листа АБ „Київська Русь" № 2361/18.1-8282 від 07.10.2002 p., листа Васильківського філіалу АППБ „Аваль" № 03/03-2492 від 07.10.2002 p., листа Філії АБ „Київська Русь" у м Богуславі № 01-06/76 від 26.09.2002 p., листа АБ „Київська Русь" № 1083/18.1-5901 від 25.04.2002 p., листа Васильківського філіалу АППБ „Аваль" № 03/03-183 від 23.01.2002 p., Білоцерківської філії АКБ „МРІЯ" № 1027-07 від 11.12.2001р., листа Залізничної філії КБ „Хрещатик" №04/2578 від 28.11.2001 p., листа Головного управління по м. Києву та Київській області Державного ощадного банку України № 12-1/863 від 28.11.2001 р. вбачається, що у СВК „Агрофірма „Зоря" з 2001 року склалася стійка фінансова неплатоспроможність.

Тому суд прийшов до висновку, що саме стійка фінансова неплатоспроможність позивача, а не дії відповідача щодо звернення до суду, є передумовою високого ризику неповернення позивачем кредитів, що в свою чергу, виключає можливість укладення між позивачем та будь-якою банківською установою кредитного договору.

Високий ризик непогашення кредиту з боку позивача, крім іншого, підтверджується фактами порушення останнім договірної дисципліни та взятих на себе грошових зобов'язань, так позивачем на момент розгляду справи у суду не виконані в повному обсязі зобов'язання, які він взяв на себе в якості емітента простого векселя №48, номінальною вартістю 100000,00 грн., емітованого 06.03.2000 р. і не погасив належні до сплати 47500,00 грн. зі 100 000,00 грн. боргу.

Згідно зі ст.140 Господарського кодексу України кредити банків та інших кредиторів є одним з джерел формування майна суб'єктів господарювання.

Згідно зі ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, кредитні відносини є різновидом договірних зобов'язань і виникають вони на підставі кредитних договорів, укладених між позичальниками та банками або іншими кредитними установами.

Таким чином, матеріальні втрати позивача від недобору врожаїв у розмірі 4826490,00 грн. (2567880,00 грн. + 2258610,00 грн.) не перебувають у причинно-наслідковому зв'язку з будь-якими діями чи бездіяльністю Відповідача, а отже не підлягають відшкодуванню за його рахунок.

У відповідності з ч.2 ст.346 Господарського кодексу України для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Згідно зі ст. 1056 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він мав реальну можливість одержати доходи від використання кредитних коштів, так само як не довів реальну спроможність одержати будь-які кредити у досліджуваний період часу.

У відповідності зі ст. 339 Господарського кодексу України банківські операції, до яких відноситься кредитування, провадяться банками в порядку встановленому Національним банком України.

Згідно з п.20 чинного на той час Положення №246 від 28.09.1995р. (в редакції 09.09.2003р.) „Про кредитування", затвердженого Правлінням НБУ, банк перед прийняттям рішення про видачу кредиту повинен був визначити кредитоспроможність позичальника, забезпеченість його власними коштами не менш як на 50% усіх його видатків, репутації (дотримання платіжної договірної дисципліни) тощо. Пунктом 21 Положення №246 від 28.09.1995р. (в редакції 09.09.2003р.) „Про кредитування", затвердженого Правлінням НБУ встановлено пряму заборону надання кредитів на покриття збитків господарської діяльності позичальника.

В силу презумпції розумності діянь і добросовісності учасників цивільних правовідносин тягар доказування таких обставин покладається на стверджуючу сторону.

Позивачем не доведено, що відповідач здійснював будь-який вплив на кредитні установи з метою завадити Позивачеві у одержанні кредитних коштів.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі -підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідачем надано суду рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2005р., а також Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2005р., якими встановлено, що 19.02.2003 p. TOB „Реалпродторг" та ВАТ „КБ "Славутич" за взаємною згодою розірвали договір від 27.09.2002р. продажу простого векселя №48, номінальною вартістю 100000,00 грн., емітований 06.03.2000р. КСП „Агрофірма "Зоря", шляхом укладення письмової додаткової угоди у вигляді акту приймання-передачі векселя, відповідно до якого ТОВ „Реалпродторг" передав, а ВАТ „КБ "Славутич" прийняв оригінал векселя. Вказані обставини надали ВАТ „КБ "Славутич" право на пред'явлення грошових вимог до емітента векселя від власного імені, що свідчить про те, що ВАТ „КБ "Славутич" розпоряджається векселем, як його законний утримувач та власник. Таким чином, ВАТ „КБ "Славутич" є законним утримувачем та власником векселя №48, номінальною вартістю 100000 грн., емітованого 06.03.2000р. СВК „Агрофірма „Зоря".)

Таким чином, твердження позивача про те, що ухвалою Господарського суду Київської області від 26.06.2003 р. по справі №50/146-03, Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2003 р. по справі №50/146-03, рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2004 р. по справі №18/155 (05-5-18/1242), рішенням Господарського суду Київської області від 09.11.2004 р. №186/2-2004 встановлено протиправність поведінки відповідача, є безпідставними, оскільки зазначені процесуальні документи не дають оцінки діям відповідача та не встановлюють його вини у зловживанні правом звернення до суду.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що поведінка ВАТ „КБ "Славутич" щодо СВК „Агрофірма „Зоря" була правомірною. Звертаючись до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство, відповідач не мав на меті завдати шкоди Позивачеві, а лише керувався наміром захистити свої законні права та інтереси.

Право на звернення до суду гарантоване Конституцією України. Це право може бути реалізоване, коли особа вважає, зокрема, що її права порушені. Особа зазвичай, не є такою, що діє неправомірно і тоді, коли суд відмовляє їй в задоволенні позову, заяви, скарги чи припиняє провадження у справі про банкрутство, порушеній за її заявою. Негативні наслідки для такої особи у наведених випадках , як правило, охоплюється покладенням на неї судових витрат, відповідно до вимог процесуального законодавства.

Порушення   провадження   по   справі   про   визнання   банкрутом  та процедура банкрутства, що здатне призвести до ущемлення інтересів боржника, могуть бути визнані зловживанням правом виключно за умови наявності в управомоченої особи умислу на заподіяння шкоди та при відсутності ознак неплатоспроможності. Позивач не довів належними та достатніми доказами той факт, що відповідач не мав наміру заподіяти шкоду позивачеві, в той час як, позивач допускав порушення договірної дисципліни та тривалий час перебував у стані стійкої фінансової неплатоспроможності.

Тому суд прийшов до висновку про відсутність необхідного для настання відповідальності складу правопорушення, а зокрема, про відсутність протиправної поведінки відповідача, відсутність вини відповідача та відсутність необхідного причинно-наслідкового зв'язку між шкодою позивача (що виникла внаслідок непереборної сили) і правомірною поведінкою відповідача.

Крім того, заявлені позовні вимоги, не підпадають під встановлене ст. 22 Цивільного кодексу України визначення збитків.

Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Позивачем не доведено, що він зазнав будь-яких втрат у зв'язку зі знищенням або пошкодженням будь-яких речей, що йому належать та/або зробив чи мусить зробити будь-які витрати для відновлення свого порушеного права, принаймні тому, що жодних його прав ніхто не порушував.

З урахуванням викладеного судова колегія  не знаходить правових підстав для  стягнення з відповідача матеріальних збитків та упущеної вигоди, а тому позовні вимоги Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Зоря» не підлягають задоволенню.

Отже, підстав для скасування рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2006 року у справі № 46/584-15/861 Київський апеляційний господарський суд не вбачає, а тому апеляційна скарга Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Зоря» підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2006 року у справі № 46/584-15/861 залишити без змін, а апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Зоря»   - без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко  В.В.

Судді                                                                                          Малетич  М.М.

Студенець  В.І.

10.02.07 (відправлено)