ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 липня 2007 р.

№ 4/1984-26/332

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого судді

Кривди Д.С. -(доповідача у
справі),

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Буського міжгосподарського
комбікормового заводу

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду від  07.03.2007
року

у справі

№4/1984-26/332 господарського
суду Львівської області

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

до

Буського міжгосподарського
комбікормового заводу

про

стягнення суми,

та за зустрічним позовом

Буського міжгосподарського
комбікормового заводу

до

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

визнання недійсним договору,

за участю представників сторін від:

позивача:
не з'явились

відповідача: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 30.11.2006р. (суддя Деркач Ю.Б.) в задоволенні
первісного позову відмовлено; по зустрічному позову провадження у справі
припинено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 07.03.2007р. (судді Кордюк Г.Т. -головуючий, Давид
Л.Л., Мурська Х.В.) рішення господарського суду Львівської області від
30.11.2006р. в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано та
прийнято в цій частині нове рішення; позов Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Буського
міжгосподарського комбікормового заводу на користь Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 12163,80грн. боргу, 121,60грн. державного
мита та 118грн. інформаційно-технічних витрат; позов Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення пені залишено без розгляду; в
стягненні 170,29грн. державного мита відмовлено. В іншій частині рішення
залишено без змін.

В касаційній скарзі відповідач за
первісним позовом просить скасувати постанову апеляційного господарського суду
і відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення та
неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить скаргу залишити
без задоволення, а постанову -без змін.

Учасники процесу в судове засідання
не з'явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені
заздалегідь належним чином. Оскільки явка представників сторін обов'язковою не
визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням
особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117
ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представників сторін не
перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115
ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні
матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування
судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7
Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з
встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 17.04.2004р. між Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2
(продавець) та Буським МКЗ (покупець) укладено договір НОМЕР_1 купівлі-продажу
жмиху соняшника в кількості 18,430 тон по ціні 660грн. за тону.

По накладній НОМЕР_1 від
17.04.2004р. по довіреності НОМЕР_2(через представника ОСОБА_3) відповідач
отримав продукцію на суму 12163,80грн.

Згідно п.3.1 договору оплата товару
передбачає розстрочку платежу 7 банківських днів.

Пунктом 6.2 договору встановлено,
що за несвоєчасну і неповну оплату передбачена пеня в розмірі 5% не
перерахованої суми за кожний місяць прострочки.

17.04.2004р. позивачем виставлено
рахунок НОМЕР_1. Однак, оплата згідно рахунку, за поставку товару 17.04.2004р.,
Буським МКЗ не здійснена.

Між СПД ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_1
укладено договір НОМЕР_4., за умовами п.1 якого первісний кредитор відступає
новому кредитору (Суб'єкту підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_1)
право вимоги на одержання від Буського міжгосподарського комбікормового заводу
суму заборгованості за розрахунками за поставлений жмих соняшника згідно
договору купівлі-продажу НОМЕР_1 від 17.04.2004р. Про заміну кредитора у
зобов'язанні боржник був повідомлений належним чином, про що свідчить опис
вкладення у цінний лист від 07.09.2006р.

Згідно ст.514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у  зобов'язанні в обсязі
і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За умовами договору про заміну
кредитора (НОМЕР_4.), первісний кредитор уступив новому кредитору (позивачу за
первісним позовом) вимогу на одержання від Буського міжгосподарського
комбікормового заводу суму заборгованості в розмірі 29193,12грн. (борг і штрафні
санкції) за розрахунками за поставлений жмих соняшника згідно договору
купівлі-продажу НОМЕР_1 від 17.04.2004р.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, умови укладеного між сторонами договору НОМЕР_1 свідчать, що між
сторонами існують зобов'язання, які виникли із договору купівлі-продажу.

Майнові зобов'язання, які виникають
між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При
цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Місцевий господарський суд,
відмовляючи в задоволенні первісного позову, виходив з того, що накладна
НОМЕР_1 від 17.04.2004р. містить всі обов'язкові реквізити, однак вона не
містить додаткового реквізиту, а саме, підстави для здійснення такої операції.  Враховуючи, що в такій накладній відсутні
посилання на договір НОМЕР_1 від 17.04.2004р., вона відхилена місцевим судом
якості доказу поставки  жмиху соняшника
на виконання умов вказаного договору.

Натомість суд апеляційної інстанції
дослідив накладну НОМЕР_1 від 17.04.2004р. і встановив, що вона оформлена
відповідно до бланку, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997р.
№165, в редакції наказу №469 від 08.10.1998р. В даній накладній найменування
продукції, кількість, ціна відповідають тим ознакам продукції, які визначені
сторонами в договорі, поставка відбулась в межах дії договору НОМЕР_1 від
17.04.2004р.

Колегія вважає, що висновок
апеляційного господарського суду щодо зобов'язань між сторонами відповідає
приписам чинного законодавства, враховуючи наступне.

Частина 2 ст.9 Закону України “Про
бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” визначає перелік
основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для
бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами, згідно з ч.2
ст.9 Закону, є:  назва документа (форми);
дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, зазначена норма не визначає в
якості обов'язкового реквізиту номер та дату договору, який може бути підставою
для господарської операції, а лише вказує на обов'язковість, зокрема,
зазначення змісту та обсягу господарської операції, якою, згідно ст.1 вказаного
Закону,  є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства ( у
даному випадку зазначена накладна підтверджує здійснення господарської операції
-дії /передачі жмиху соняшника/, що викликає певні зміни у структурі
зобов'язань). Таким чином, суд першої інстанції безпідставно ототожнив поняття
“господарська операція” та “господарський договір”.

Також,  є помилковим висновок суду першої інстанції
про те, що накладна НОМЕР_1 від 17.04.2004р. є самостійною підставою для
виникнення цивільних прав та обов'язків. Накладні -це  первинні бухгалтерські документи, що
підтверджують існування факту -здійснення господарської операції. Разом з тим,
сам по собі факт передачі товару, що може засвідчуватись накладною, не є
підставою виникнення обов'язку сплатити його вартість, наприклад, за умови
домовленості щодо передачі його в обмін на інший товар або безоплатно тощо.

Вирішуючи спір у даній справі по
суті заявлених вимог, суд першої інстанції оцінював надані сторонами докази
кожний окремо, що є порушенням загальних правил оцінки доказів судом, а тому
суд апеляційної інстанції правомірно скасував рішення місцевого господарського
суду в частині первісного позову.

При цьому суд апеляційної
інстанції, досліджуючи докази в їх сукупності, зокрема, рахунок НОМЕР_1 від
17.04.2004р., наданий в якості доказу звернення з вимогою про оплату жмиху
соняшнику, переданого за накладною НОМЕР_1 від 17.04.2004р., звернув увагу, що
зазначені документи співпадають датами здійснення операцій, а також містять
однакові дані у графах: найменування товару, кількість, ціна за одиницю, загальна
ціна товару.

Таким чином, суд апеляційної
інстанції, дослідивши обставини неналежного виконання відповідачем за первісним
позовом зобов'язань по оплаті поставленого товару,  дійшов законного і обґрунтованого висновку,
що сума боргу в розмірі 12163,80грн. доведена позивачем за первісним позовом на
підставі вищевказаних доказів.

Згідно приписів частини  2
статті  111-7 Господарського  процесуального  кодексу
України  до  юрисдикції
касаційної  інстанції  не
відноситься  повторна  оцінка доказів та  встановлення
обставин  відхилених  господарським
судом  при  розгляді
спору.

Вимогу позивача за первісним
позовом про стягнення 17029,32грн. пені за прострочку платежу суд правомірно
залишив без розгляду на підставі п.5 ст.81 ГПК України, оскільки на вимогу
ухвали суду від 15.02.2007р. позивач не подав обґрунтованого розрахунку пені,
не зазначив, за який період стягується пеня та не зазначив подвійної облікової
ставки, яка діяла в спірний період.

З огляду на викладене, суд
апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого господарського
суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та прийняв в цій частині
нове рішення.

Доводи скаржника, викладені у
касаційній скарзі є безпідставними, оскільки їм була надана вичерпна оцінка
судом апеляційної інстанції. Окрім того, вони фактично зводяться до оцінки
доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної
інстанції з огляду на вимоги ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.

Що стосується зустрічного позову,
то суди правомірно припинили провадження за зустрічним позовом на підставі п.4
ст.80 ГПК України, з огляду на наявність в матеріалах справи заяви Буського
міжгосподарського комбікормового заводу про відмову від зустрічного позову.

За таких обставин, переглянута у
справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного
законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються
непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7,
111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 07.03.2007р. у справі №4/1984-26/332 залишити без змін,
а касаційну скаргу -без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький