КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2007                                                                                           № 41/58-13/412

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

-позивача: Романчак О.Г. (дов. від 05.05.06 № 02),

-відповідача 1:Єфремов Є.О. (дов. від 03.05.07 № 051-975),

-відповідача 2: Єфремов Є.О. (дов. від 14.06.07 № 001-551),

-третьої особи: не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління з питань внутрішньої політики виконавчого органуКиївської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.04.2007 (підписано 07.05.07)

у справі № 41/58-13/412

за позовом                               Всеукраїнської Видавничої Православної Місії Української ПравославноїЦеркви Київського Патріархату

до                                                   1) Головного управління з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

2) Київської міської державної адміністрації

третя особа                                Державне казначейство України

про                                                  стягнення 812 950, 00 грн.,

та

за зустрічним позовом           Головного управління з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до                                           Всеукраїнської Видавничої Православної Місії Української Православної Церкви Київського Патріархату

про                                                     визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Всеукраїнська Видавнича Православна Місія Української Православної Церкви Київського Патріархату (далі-позивач) звернулася до Господарського суду м. Києва з позовом до Управління у справах релігій Київської міської державної адміністрації (далі-відповідач) про стягнення з відповідача 812950грн. заборгованості за угодами на поліграфічні послуги з виготовлення книжкового видання “Святого Євангелія”. Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов угоди від 20.12.99 № 10-1 щодо здійснення оплати за отриману продукцію.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.01.04 до участі у справі в якості відповідача 2 було залучено Київську міську державну адміністрацію.

Під час розгляду справи судом 1-ої інстанції відповідачем було подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсною на підставі ст. 58 Цивільного кодексу Української РСР угоди № 10-1 від 20.12.99. Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву Управління посилається на те, що сторони свої зобов’язання за спірною угодою не виконували та не мали наміру створити юридичні наслідки ні в момент її укладення, ні в майбутньому.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.10.05 зустрічну позовну заяву прийнято та об’єднано з первісною для спільного розгляду.

У доповненні до позовної заяви від 06.10.05 позивач за первісним позовом просив суд також стягнути з відповідачів 16 800 грн. у якості судових витрат за адвокатські послуги.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.10.05 у справі № 41/58 (суддя – Смірнова Л.Г.) Управління у справах релігії замінено його правонаступником Головним управлінням з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Первісний позов задоволено частково. Стягнуто з  відповідача 1 на користь позивача 550 000 грн. основного боргу, 1 150, 13 грн. державного мита та 79, 83 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині в задоволенні первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.06 рішення Господарського суду м. Києва від 14.10.05 скасовано частково. Первісний позов задоволено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.06 касаційну скаргу відповідача 1 задоволено частково. Рішення Господарського суду м. Києва від 14.10.05 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.02.06 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Вищим господарським судом України було зазначено, що попередні судові інстанції не встановили певні обставини справи, зокрема, яка кількість примірників “Святого Євангелія” мала виготовлятися за Угодою № 1 та Угодою № 10-1 від 20.12.99; чи передавались примірники “Святого Євангелія” саме за Угодою № 10-1 від 20.12.99; наявність у Управління у справах релігії повноважень щодо укладення угод на виготовлення “Святого Євангелія” в кількості саме 10 000 примірників.

Виходячи зі змісту ст.111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду під час нового розгляду справи.

За резолюцією Голови Господарського суду м. Києва справу передано до провадження судді Євдокимову О.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.08.06 (суддя – Євдокимов О.В.) справу прийнято до провадження та присвоєно № 41/58-13/412.

У зв’язку з подачею позивачем за первісним позовом касаційної скарги на постанову Вищого господарського суду України від 25.07.06 справу було скеровано до Вищого господарського суду України та у відповідності до ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України надіслана до Верховного Суду України.

Ухвалою Верховного Суду України від 28.09.06 відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 25.07.06, а справу повернуто до суду 1-ої інстанції.

Під час нового розгляду справи позивачем за первісним позовом було подано заяву про відвід судді Євдокимова О.В. Ухвалою заступника Голови Господарського суду м. Києва від 15.01.07 заяву залишено без задоволення, а справу № 41/58-13/412 передано для подальшого провадження судді Дідиченко М.А.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.04.07 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача 1 на користь позивача 812 950 грн. заборгованості, 1700 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відповідач 1, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення первісного позову у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням і порушенням місцевим норм матеріального та процесуального права, прийнявши нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити.

Письмові відзиви на апеляційну скаргу позивачем за первісним позовом, відповідачем 2, третьою особою надані не були.

Представник третьої особи в судове засідання не з’явився, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Неявка представника Державного казначейства України в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, оскільки, на думку колегії суддів, в матеріалах справи достатньо доказів для її розгляду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.12.99 між позивачем за первісним позовом (“Виконавець”) та Управлінням у справах релігій Київської міської державної адміністрації (“Замовник”) було укладено Угоду № 1, відповідно до умов якої позивач зобов’язався надати Управлінню поліграфічні послуги по виготовленню ювілейного видання “Святого Євангелія” в кількості 5000 примірників, а Управління – оплатити вказані послуги.

Також 20.12.99 між позивачем за первісним позовом та Управлінням у справах релігій КМДА укладено Угоду № 10-1, відповідно до умов якої позивач зобов’язався надати Управлінню поліграфічні послуги по виготовленню ювілейного видання “Святого Євангелія” в кількості 5000 примірників, а Управління зобов’язувалося їх оплатити.

Згідно п. 2.2. вказаних угод відповідач 1 здійснює попередню оплату замовлення у розмірі 100% від його вартості.

Пунктом 3.1. угод сторони встановили, що за фактом виконання робіт складається та підписується двосторонній Акт здавання-приймання виконаних робіт.

За Угодою № 1 позивач передав, а Управління прийняло 9910 примірників “Святого Євангелія” на загальну суму 1502150грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін актами здавання-приймання робіт та продукції від 30.12.99 № 10-1, від 06.01.00 № 10-2, від 07.08.00 № 10-3, від 30.12.99 № 10-1, від 29.12.00 № 10-2, від 25.07.00 № 1, від 09.09.00 № 2, від 07.11.00 № 3, від 10.11.00 № 10-4, від 10.11.00 № 4, від 10.11.00 № б/н, від 19.12.00 № 5, від 29.12.00 № 6.

Представником позивача за первісним позовом в судовому засіданні було підтверджено, що згідно з актом здавання-приймання робіт та продукції від 07.08.00 № 10-3 останнім виконано робіт та передано “Замовнику” (Управлінню) 110 примірників ювілейного видання “Святого Євангелія”.

Відповідно до вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів, які підтверджують факт отримання відповідачем 1 примірників “Святого Євангелія” за Угодою від 20.12.99 № 10-1 позивачем за первісним позовом не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному господарському суду.

Твердження позивача, що Акти здавання-приймання  робіт та продукції №№ 10-1, 10-2, 10-3, 10-1,10-2 підтверджують факт передачі Управлінню у справах релігій КМДА примірників “Святого Євангелія” за Угодою № 10-1 від 20.12.99 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані акти складенні саме за Угодою № 1 від 20.12.99.

Місцевим судом під час розгляду справи було правильно встановлено, що позивач передав, а Управління отримано продукцію без її попередньої оплати. Таким чином, сторони своїми діями змінили умови Угоди № 1 від 20.12.99 в частині порядку розрахунку за виготовлену продукцію. Нового порядку оплати сторонами встановлено не було.

Управління оплатило отриману від позивача продукцію частково на суму 689 200 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень від 23.12.99 № 236, від 24.03.00 № 50, від 15.05.00 № 97, від 03.08.00 № 184, від 05.12.00 № 293.

Згідно ст. 165 Цивільного кодексу УРСР (ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України), якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

20.11.03 позивачем було направлено Управлінню у справах релігії Київської міської державної адміністрації вимогу про оплату боргу, однак заборгованість останнім погашена не була.

Рішенням Київської міської ради від 23.10.03 № 72/946, Управління у справах релігії виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) було реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з Положенням про Головне управління з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) від 21.11.03, останнє є правонаступником  Управління у справах релігій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існування після набрання ним чинності.

Оскільки обов’язок стосовно оплати боргу продовжує існувати на даний час, то колегія суддів, погоджуючись з місцевим господарським судом, вважає, що до відносин між сторонами в частині оплати продукції слід застосовувати норми Цивільного кодексу України, а до підстав виникнення зобов’язання та відповідальності за порушення договору підлягає застосуванню Цивільний кодекс Української РСР.

Відповідно до частини 1 статті 854 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов’язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Оскільки Главою 61 ЦК України закріплені загальні положення про договір підряду та не регулюються відносини підрядника та замовника, у випадку виконання робіт у більшому, ніж встановлено договором, обсязі то згідно ст. 8 ЦК України такі відносини регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 3 ст. 670 ЦК України встановлено, якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу. Отже, він зобов’язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Оскільки Управління у справах релігій Київської міської державної адміністрації правонаступником, якого є відповідач, прийняло більшу кількість продукції, ніж було передбачено Угодою від 20.12.99 № 1, що підтверджується зазначеними вище Актами здавання-приймання робіт та продукції, то воно зобов’язано оплатити цю продукцію.

Доводи відповідача 1, що Управління було уповноважено розпорядженням Київського міського голови від 08.10.99 № 19333 лише на закупівлю 5000 примірників “Святого Євангелія” колегія суддів, погоджуючись з судом 1-ої інстанції, не приймає до уваги з урахуванням наступного.

Розпорядженням Київського міського голови від 08.10.99 № 19333 Управлінню у справах релігій Київської міської державної адміністрації надано лише фінансову допомогу на видання 5000 примірників “Святого Євангелія”.

Відповідно до Тимчасового положення про Управління у справах релігій  Київської міської державної адміністрації від 05.05.96 № 649, на підставі якого Управління у справах релігій  КМДА діяло під час укладення угод від 20.12.99 № 1 та № 10-1, управління є юридичною особою, що утримується за рахунок бюджетних коштів.

Згідно зі ст. 23 ЦК УРСР юридичними особами визнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов’язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді.

Частиною 1 статті 29 ЦК УРСР встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов’язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Підпунктом 4 пункту 10 Тимчасового положення встановлено, що начальник Управління має право розпоряджатися коштами у межах асигнувань, передбачених бюджетом на відповідний рік.

Управління у справах релігії  Київської міської державної адміністрації на  момент укладення угод від 20.12.99 №№ 1, 10-1 було самостійною юридичною особою, яка відповідно до зазначеного вище Тимчасового положення, могло набувати цивільні права та обов’язки.

Крім того, згідно з ч.3 ст. 32 ЦК УРСР юридична особа, яка фінансується власником і за якою майно закріплено на праві оперативного управління (установа), відповідає за зобов’язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов’язаннями несе власник відповідного майна.

Доводи відповідача 1, що фактично ним було отримало від позивача лише 5000 примірників “Святого Євангелія” згідно з актами здавання-приймання робіт та продукції № 10-1 від 30.12.99, № 1 від 25.07.00, № 2 від 09.09.00, № 3 від 07.11.00, № 4 від 10.11.00, № 5 від 19.12.00, № 6 від 29.12.00 та складених до них накладних № 34 від 25.10.00, № 21 від 25.07.00, № 27 від 09.09.00, № 40 від 07.11.00, № 43 від 10.11.00, № 51 від 19.12.00, № 59 від 29.12.00, а на інші 4910 примірників лише оформлені актами здавання-приймання, але не отримані по накладним колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було зазначено вище,  п. 3.1 Угоди від 20.12.99 № 1 сторони погодили, що факт виконання позивачем робіт підтверджується Актом здавання-приймання виконаних робіт, а не накладними.

До того ж, відповідачем 1 не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному суду належних доказів, які б підтверджували факт отримання ним лише 5000 примірників “Святого Євангелія” за Угодою від 20.12.99 № 1.

На підставі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням викладеного є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача 1 – 812 950грн. боргу.

Щодо зустрічного позову про визнання недійсною Угоди від 20.12.99 № 10-1, укладеної між Всеукраїнською Видавничою Православною Місією Української Православної Церкви Київського Патріархату та Управлінням у справах релігій Київської міської державної адміністрації, то колегія суддів, погоджуючись з місцевим судом, відмовляє у його задоволенні з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, Управління просить суд визнати спірну угоду недійсною, оскільки, на його думку, вона укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” визначено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення.

Відповідно до п. 14 роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”, з наступними змінами, мнима угода (стаття 58 Цивільного кодексу) є недійсною незалежно від мети її укладення, оскільки сторони такої угоди не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідною угодою.

Позивачем за зустрічним позовом не було доведено належними засобами доказування, що сторони спірної угоди лише зовні виражали волю щодо її укладення та не мали наміру її виконувати.

До того ж, саме по собі невиконання сторонами угоди не може бути підставою для визнання її недійсною, оскільки сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування сторони, що порушила її умови, інших заходів впливу, передбачених законодавством.

Аналогічна позиція закріплена пп. “б” п.16 постанови  Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 № 3, а саме, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, зокрема, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Згідно зі ст. 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката. У контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Факт сплати позивачем за первісним позовом Приватному юридичному підприємству “Професіонал” коштів у сумі 16 800 грн. підтверджується копіями платіжних доручень від 26.02.04 №001та від 19.12.03 № 109.

Витрати позивачів та відповідачів, пов’язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об’єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п’ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Проте вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідачів 16800грн. судових витрат за адвокатські послуги не підлягає задоволенню, оскільки доказів, які підтверджують те, що юридичні послуги надавалися позивачеві саме адвокатом або адвокатською фірмою, останнім не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному суду.

Твердження відповідача 1, викладені у апеляційній скарзі, що позивачем було поставлено лише 5000 примірників “Святого Євангелія” та скаржником було сплачено їх вартість у сумі 689200грн., на інші 4910 примірників лише було оформлено акти здавання-приймання робіт, але фактично їх не було отримано, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені обставини були з’ясовані та правильно оцінені місцевим судом при прийнятті рішення у справі.

Подане представником відповідача 1 під час перегляду справи в апеляційній інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з надсиланням останнім листів-запитів до Галицько-буковинського Видавничого відділу УПЦ КП та Івано-Франківської Православної Місії УПЦ КП щодо надання інформації про передачу примірників ювілейного видання “Святого Євангелія” за період 1999-2000 роки вказаними організаціями позивачеві за первісним позовом та  зобов’язанням позивача надати копії документів, що підтверджують факт отримання ним 9910 примірників зазначеного видання від вказаних вище організацій за період 1999-2000 роки колегія суддів залишає без задоволення, оскільки наявними в матеріалах справи актами здавання-приймання робіт та продукції, підписаними сторонами, підтверджується передача скаржнику саме 9910 примірників “Святого Євангелія” на загальну суму 1 502 150 грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 25.04.07 у справі № 41/58-13/412  залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління з питань внутрішньої політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) – без  задоволення.

Головуючий суддя

Судді

27.06.07 (відправлено)