ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.
№ 36/417

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

позивача

прокурора
Харченка С.Л. дов. від 10.10.2006 року №155/11-339

Громадського С.О.

відповідача

не з'явився, про час і місце слухання
справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання
Заступника  прокурора
м. Києва

на постанову

від 27.11.2003 року Київського апеляційного господарського суду

у справі

№36/417 господарського суду м. Києва

за позовом

до

про
Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"
Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації
повернення нерухомого майна.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 01.10.2003 року задоволено позовні вимоги комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про повернення нерухомого майна.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2003 року рішення суду від 01.10.2003 року залишено без змін.

Рішення та постанова обґрунтовані тим, що 29.11.2001 року рішенням Київської міської ради № 151/1585 було затверджено перелік нежитлових будівель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

На виконання даного рішення 22.02.2002 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 347 "Про закріплення нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва". Відповідно до вказаного розпорядження нежитлові приміщення, в тому числі, що розташовано за адресою: м. Київ, вул. Воровського, 29-а, були закріплені за комунальним підприємством на праві повного господарського відання.

Заступник прокурора м. Києва подав до Вищого господарського суду України касаційне подання, в якому просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 01.10.2003 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2003 року у справі № 36/417 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи прокурор обґрунтував порушенням судами норм матеріального права, а саме: пункту 31 статті 26, пунктів 1, 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування", статей 119, 143 Конституції України.

Приміщення, які передані комунальному підприємству згідно з рішенням суду від 01.10.2003 року, зокрема і по вул. Воровського, 29-а, належать до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району, вони не належать відповідачу на праві власності, не передані на праві повного господарського відання або оперативного управління. Одночасно і комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" правом розпорядження приміщеннями органом територіальної громади - Шевченківською районною у м. Києві радою не наділено.

Примусове вилучення об'єктів комунальної власності Шевченківської райради порушує інтереси держави в частині незабезпечення додержання передбаченого статтею 19 Конституції України принципу здійснення органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, а також передбаченого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх в судовому засіданні представника позивача і прокурора, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України,  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи судами встановлено, що відповідно до рішень Київської міської ради від 30.01.2001 року № 162/1139 "Про адміністративно-територіальний устрій м. Києва", від 27.04.2001 року № 280/1257 "Про межі нових адміністративних районів м. Києва та організаційні заходи по проведенню адміністративно-територіальної реформи" та від 06.09.2001 року № 3/1437 "Про районні у місті Києві ради" у місті Києві була проведена адміністративно-територіальна реформа районів, у зв'язку з чим були утворені ліквідаційні комісії районних у місті Києві рад, а також утворені районні у місті Києві ради на базі районних рад, що реорганізувалися відповідно до законодавства України. Відповідно до актів приймання-передачі майна, що належало до комунальної власності територіальних громад районів міста Києва станом на 01.10.2001 року, житлове господарство районів міста Києва, в яке входили житловий та нежитловий фонд, в тому числі Радянського, Старокиївського та Шевченківського районів, було передане ліквідаційними комісіями районів міста Києва Головному управлінню з питань майна Київської міської державної адміністрації та міській комісії з питань ліквідації та утворення органів виконавчої влади районів.

На виконання рішень Київської міської ради від 06.09.2001 року № 3/1437 "Про районні у місті Києві ради" та від 08.11.2001 року № 71/1505 "Про хід адміністративно-територіальної реформи в місті Києві" та відповідно до пункту  2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Київська міська рада (IX сесія ХХШ скликання) прийняла рішення від 29.11.2001 року № 151/1585 "Про затвердження переліку нежитлових будівель комунальної власності територіальної громади міста Києва" та рішення від 27.12.2001 року № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва". Як вбачається з переліку нежитлових будівель комунальної власності територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 29.11.2001 року з наступними змінами, нежитлові будівлі та приміщення, з вимогою про повернення яких позивач звернувся до суду, належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Київська міська державна адміністрація на виконання рішення Київської міської ради № 151/1585 від 29.11.2001 року прийняла розпорядження №347 від 22.02.2002 року "Про закріплення нежилих будинків та приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва", відповідно до якого нежилі будинки, приміщення та окреме майно комунальної власності територіальної громади міста Києва було закріплене за комунальними підприємствами та організаціями на праві повного господарського відання та оперативного управління, а районні у місті Києві державні адміністрації забезпечують передачу нерухомого майна згідно з додатками 1-7 по формі 03-1.

Відповідно до додатку № 1 до вищевказаного розпорядження № 347 за позивачем закріплені на праві повного господарського відання нежилі будинки (приміщення), віднесені до комунальної власності територіальної громади міста Києва, в тому числі і ті приміщення та нежитлові будинки, які є предметом даного спору.

За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач на виконання вищезазначених рішень Київської міської ради здійснив передачу позивачу нежитлових будинків, зазначених у позовній заяві, відповідно до актів приймання-передачі по формі 03-1 апеляційна інстанція дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про повернення нерухомого майна (38 будинків), яке віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Але при цьому, ні в рішенні суду першої інстанції, ні в постанові апеляційної інстанції не зазначено на підставі якої норми матеріального права позовні вимоги задовольняються.

Так, господарські суди не звернули увагу на те, що позовні вимоги були обґрунтовані посиланням на статті 47, 50 Закону України "Про власність", згідно з якими власник, або особа, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння.

Отже для задоволення цього позову судам необхідно було встановити незаконність володіння відповідачем спірним майном.

Одночасно позивач послався в позові на статтю 145 Цивільного кодексу УРСР, яка регулює витребування майна власником від добросовісного набувача, статтю 151 Цивільного кодексу УРСР, яка визначає поняття зобов'язання і підстави його виникнення, а також на статтю 469 цього ж Кодексу, згідно із якою особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Зазначене обґрунтування також не досліджувалось судами, а тому, колегія на має змоги перевірити юридичну оцінку обставин справи, оскільки вона фактично не надавалась.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її  розгляду і вирішення спору по суті.

Частина 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи рішення по суті спору суди не надали оцінку всім наявним у справі доказам, а саме: рішенням Шевченківської районної у місті Києві ради від 04.10.2001 року, та від 13.02.2003 року (а.с. 64-65) щодо правонаступництва та розпорядження майном.

Одночасно касаційна інстанція вважає за необхідне звернути увагу судів на те, що спір виник в період до набрання чинності Цивільним кодексом України та стосується, як встановлено судами, комунальної власності суб'єктів місцевого самоврядування.

Організаційно-правова, матеріальна і фінансова основи місцевого самоврядування передбачені Законом України "Про місцеве самоврядування", згідно з пунктом 4 статті 16 якого рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті.

Пунктами 2, 8 статті 60 цього Закону встановлено, що підставою для набуття  права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи та прийнятті судових рішень не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, дає підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд, під час якого необхідно правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 01.10.2003 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2003 року у справі №36/417 господарського суду м. Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва

Касаційне подання заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

Головуючий                                                                                Т. Дроботова

Судді                                                                                           Н. Волковицька

Л. Рогач