ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2007                                                                                             Справа № 2/350

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:                   головуючого судді –Тищик І.В. - доповідач,

суддів –Сизько І.А., Верхогляд Т.А.

при секретарі –Заєць П.Л.

за участю представників

позивача –Доган В.Й.

відповідача-1 –не з’явився

відповідача-2 –Турчанов О.В.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Кіровоградської міжрайонної державної податкової інспекції на постанову господарського суду Кіровоградської  області від 22.12.2006 року у справі № 2/350

за позовом Кіровоградської міжрайонної державної податкової інспекції, м. Кіровоград

до 1. Приватного підприємства „Агроцентр-плюс”, м. Кіровоград

2. Закритого акціонерного товариства „Кіровоградасфальтобетон”, с. Івано-Благодатне Кіровоградського р-ну Кіровоградської області

про визнання недійсною угоди та стягнення на користь держави грошових коштів в сумі 427937,75грн.,

В С Т А Н О В И В :

Постановою господарського суду Кіровоградської області від 22.12.2006р. у справі №2/350 (суддя Деревінська Л.В.) в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною угоди від 01.10.2002р., укладеної між ПП „Агроцентр-плюс” та ЗАТ „Кіровоградасфальтобетон”, та стягненні коштів на користь бюджету відмовлено.

Вмотивовуючи постанову, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доказаний умисел сторін, мета сторін, які б за відомо суперечили інтересам держави і суспільства.

Не погодившись з рішенням господарського суду, позивач –Кіровоградська МДПІ, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому скаржник посилається на укладання та виконання відповідачами угоди про продаж ТМЦ; виконання оспорюваної угоди підтверджено фактом узгодження додаткової угоди від 06.01.04р. щодо зміни форми платежу за продукцію, поставленою за угодою від 01.10.02р.

Відповідач-2, заперечуючи апеляційну скаргу, послався на законність і обґрунтованість рішення господарського суду;  необґрунтованість і безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити постанову без змін, апеляційну скаргу -  без задоволення.

Відповідачем-1 заперечення на апеляційну скаргу надані не були; представник відповідача-1 у судове засідання не з’явився; повістку про виклик у судове засідання надіслано підприємству за його юридичною адресою (п.8 ст. 35 КАСУ).

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини  ухвали.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

І.  Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до приписів зазначеної норми обставини, пов’язані з укладанням договору, повинні підтверджуватися лише таким договором, а не будь-якими іншими засобами доказування.

Докази укладання відповідачами договору купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, документи, що підтверджують виконання цього договору, позивачем надані не були.

Висновки скаржника щодо укладення між відповідачами відповідної угоди ґрунтуються на фактах укладання додаткової угоди від 06.01.2004р. до оспорюваної угоди купівлі-продажу від 01.10.2002р., видачі простого векселя на суму 427937,75 грн. та погашення останнього.

Всупереч твердженням позивача наданими документами посвідчується той факт, що розрахунки за простим векселем відбулися не між відповідачем-1 та відповідачем-2, а між відповідачем -2  (ЗАТ „Кіровоградасфальтобетон”) та іншою особою (ПП „Апіс-плюс”).

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що висновок позивача про укладення відповідачами відповідної угоди не доведені належними та допустимими доказами.

ІІ. Позивач вважає, що зазначена угода підлягає визнанню недійсною, як така, що укладена з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства на підставі ст. 49 ЦК УРСР (норми якої діяли на час виникнення спірних правовідносин).

Твердження позивача щодо наявності у відповідача-1 умислу на укладання такої угоди ґрунтуються на фактах, встановлених рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.04.2003р., яким визнано недійсними установчі документи ПП „Агро центр-плюс”.

Однак, наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням суду про визнання установчих документів підприємства недійсними, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, дотримання встановленого порядку реєстрації підприємства тощо, а не наявність протиправного умислу при укладанні договору, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

Сам факт визнання недійсними установчих документів підприємства не тягне за собою недійсності всіх угод, укладених таким підприємством з моменту державної реєстрації і до моменту його виключення з державного реєстру.

У рішенні господарського суду відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи спірний договір, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства, внаслідок чого, у даному випадку не можуть бути застосовані приписи ч. 4 ст. 35 ГПК України (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Таким чином, позивачем не доведений той факт, що оспорювана угода укладалася з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства,

ІІІ. Колегія суддів зважає на відсутність правових підстав для застосування ст. 49 ЦК УРСР, оскільки, по-перше, позивачем не доведено наявність у відповідачів мети, з якою вказана норма пов’язує недійсність угоди; по-друге, з 01.01.2004р. Цивільний кодекс Української РСР втратив чинність.

Цивільний кодекс України, що набрав чинності з 01.01.2004р., серед правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює санкцій аналогічних тим, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постанову господарського суду прийнято за всебічним, повним та об’єктивним розглядом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, внаслідок чого підстави для скасування постанови відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Постанову господарського суду Кіровоградської області від 22.12.2006 року у справі № 2/350 залишити без змін, а апеляційну скаргу Кіровоградської  міжрайонної державної податкової інспекції - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                           І.В.Тищик

Судді                                                                                        І.А.Сизько

Т.А.Верхогляд