ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  РІВНЕНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

"22" червня 2007 р.                                                                  Справа №  15/148

Господарський суд Рівненської області у складі судді Коломис В.В. при секретарі судового засідання Опанасюк Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рівне адміністративну справу

за позовом            Акціонерного товариства закритого типу-фірми “Рівнебуд”

до відповідача-1  Виконавчого комітету Рівненської міської Ради

до відповідача-2  Рівненська міська Рада

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів                                Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

про                      скасування рішення суб’єкта владних повноважень

За участю представників сторін:

від позивача         –Турчинська О.Б. (дов. в справі);

від відповідача-1 –Хорхолюк С.П. (дов. в справі);

від відповідача-2 –Чепиль М.І. (дов. в справі);

від третьої особи – Бедикайло В.В. (дов. № 7 від 07.02.07 р.).

Статті 27, 29, 49, 51, 127 Кодексу адміністративного судочинства України сторонам роз’яснені.

ВСТАНОВИВ: Позивач– Акціонерне товариство закритого типу-фірма “Рівнебуд”, м. Рівне,– звернувся до господарського суду з адміністративним позовом, відповідно з яким просить суд скасувати розпорядження голови міської управи від 08 вересня 1994 року № 1212-р “Про передачу у власність акціонерному товариству “Рівненський домобудівний комбінат” незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних № 25 МКП “Північний”. При цьому просить зобов’язати Рівненську міську Раду відвести аналогічну земельну ділянку під будівництво АТЗТ фірмі “Рівнебуд”

Свої вимоги обгрунтовує тим, що на підставі рішення Ради Міністрів УРСР від 31.01.1989 № 41Р про відвід земельної ділянки під будівництво площею 0,16 га, фірмою “Рівнебуд” 30.12.1992 р. було отримано дозвіл Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю за № 73 на будівництво дев'ятиповерхового дев'яностоквартирного житлового будинку за адресою: м. Рівне, МКР. Північний № 25.

При цьому зазначає, що до переліку об’єктів, що підлягають приватизації, затвердженого наказом РВ ФДМУ по Рівненській області від 30.11.1993 р. за № 503, до складу майна Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, що підлягав приватизації шляхом викупу увійшов весь цілісний майновий комплекс ДВБФ “Рівнебуд”, а так, на думку позивача, право власності, в тому числі і на незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний”, виникло у позивача в ході приватизації.

На думку позивача, виходячи із змісту правовстановлюючих документів товариства покупців Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд” на цілісний майновий комплекс, а саме: договору купівлі-продажу державного майна від 30.11.1993 р., укладеного між РВ ФДМУ по Рівненській області та Товариством покупців ДВБФ “Рівнебуд”; акту передачі державного майна товариству покупців; свідоцтва про власність від 18.01.1994 р. та факту повної сплати товариством покупців вартості цілісного майнового комплексу ДВБФ “Рівнебуд”, товариство покупців Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд” набуло у колективну власність весь цілісний майновий комплекс Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, в тому числі і незавершене будівництво будинку № 25 МКР-3 “Північний”.

Не зважаючи на це, як вказує позивач, розпорядженням голови міської управи від 08.09.1994 р. за № 1212-р вищезазначене незавершене будівництво було передано у власність акціонерному товариству “Рівненський домобудівний комбінат”.

Враховуючи це та зважаючи, що ЗАТ фірма “Рівнебуд” стало правонаступником товариства покупців ДВБФ “Рівнебуд” в частині приватизованого цілісного майнового комплексу ДВБФ “Рівнебуд”, відтак і власником об’єктів незавершеного будівництва житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний”, вважає, що розпорядження № 1212-р від 08.09.1994 р. порушує його права як власника майна, відтак підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 57 Закону України “Про власність”, ст.ст. 21, 393 Цивільного кодексу України.

При цьому зазначає, що позовна давність ним не порушена, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним правового акту органу  державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, що, на його думку, має місце в даному випадку.

А так, просить позов задоволити, зобов’язавши Рівненську міську Раду, в якості компенсації завданої шкоди, відвести під будівництво аналогічну земельну ділянку площею 0,16 га.

Відповідач-1 –Виконавчий комітет Рівненської міської Ради– позовні вимоги в частині скасування рішення суб’єкта владних повноважень не визнає в зв’язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. При цьому посилається на те, що згідно плану приватизації майнового комплексу Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, затвердженого начальником РВ ФДМУ по Рівненській області, незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний” передавалось Рівненській міській раді і не повинно було надаватись у власність чи передаватись товариству покупців фірми “Рівнебуд”.

Крім того, як зазначає відповідач-1, ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., який діяв до 01.01.2002 р., передбачено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. При цьому, суб’єктами права державної власності на землю виступали: обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів –на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають у загальнодержавній власності. А тому, як вказує відповідач-1, земельна ділянка, зазначена у зверненні позивача, знаходилась у державній власності.

Крім того зазначає, що дозвіл на будівництво житлового будинку  № 25 в м. Рівне на МКР-3 “Північний” був виданий ДВБФ “Рівнебуд” та діяв до 01.01.1994 р., а розпорядження про передачу у власність Акціонерному товариству “Рівненський домобудівний комбінат” незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних № 25 МКР-3 “Північний” було видано 08.09.1994 р., відтак позивачу повинно було бути відомо про зазначені обставини. Оскільки документи, які б підтверджували право власності чи право користування на зазначену земельну ділянку у позивача відсутні, з огляду на викладене, просить в позові відмовити.

Відповідач-2 –Рівненська міська Рада у поданих запереченнях посилається на виключну компетенцію Ради щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Оскільки вирішення питань про передачу земель комунальної власності у власність чи користування є виключним правом міської ради, як суб’єкта права власності на землю, вважає вимогу позивача про зобов’язання  Ради відвести аналогічну земельну ділянку під будівництво АТЗТ фірмі “Рівнебуд”, такою, що ущемляє права міської ради щодо прийняття рішення про розпорядження земельними ділянками та ущемляє її повноваження, як органу місцевого самоврядування в сфері регулювання земельних відносин.

Враховуючи це, просить в позові відмовити.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів– Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області у наданих суду поясненнях зазначає, що Планом приватизації майнового комплексу Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, затвердженого начальником РВ ФДМУ по Рівненській області від 29.11.1993 р., було передбачено, що незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний” вартістю 1963,6 тис.крб. передається місцевим радам, зокрема Рівненській міській раді. Оскільки планом приватизації даний об’єкт незавершеного будівництва підлягав передачі Рівненській міській раді, на думку третьої особи, він не увійшов у склад і вартість майна, яке викупило товариство, а був переданий їй і, відповідно, цілком правомірно виконавчий комітет ним розпорядився.

З огляду на це, просить позов залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, як кожний окремо, так і в їх сукупності, давши цьому достатню і об’єктивну оцінку, суд прийшов до висновку про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

При цьому суд встановив та врахував таке.

Рішенням Ради Міністрів УРСР від 31.01.1989 р. за № 41 фірмі “Рівнебуд” було надано дозвіл на будівництво дев’ятиповерхового дев’яностоквартирного будинку в м. Ровно, мкр. “Північний” 25, з строком дії до 01 січня 1994 р. (а.с. 31).

Відповідно до Плану приватизації майнового комплексу Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, затвердженого начальником РВ ФДМУ по Рівненській області від 29.11.1993 р., в розділі VІІ  “Порядок і умови використання об’єктів соціально-побутового призначення”, зокрема в пункті 7.2, зазначено, що об’єкти, які передаються місцевим Радам, а саме Рівненській міській: п.п. б) незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний” вартістю 1963,6 тис.крб. (а.с. 11-12).

Крім того, як вбачається з розділу VІІІ  “Продаж об’єктів незавершеного будівництва” (а.с. 13), незавершене будівництво житлового будинку № 25 мікрорайону “Північний” м. Рівне, згідно пропозицій Рівненської міської ради та рішення комісії з приватизації фірми “Рівнебуд” передається Рівненській міській управі.

30 листопада 1993 року між РВ ФДМУ по Рівненській області (продавець) та товариством покупців Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд” (покупець) на підставі Плану приватизації майнового комплексу Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”, затвердженого начальником РВ ФДМУ по Рівненській області 29.11.1993 р., був укладений договір купівлі-продажу державного майна (а.с. 14-19).

Відповідно до  п. 1.1 Договору, продавець продав, а покупець, відповідно, купив державне майно цілісного майнового комплексу Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд”. Вказаний в цьому Договорі об’єкт продано за 1065750 тис.крб. Згідно ст. 25 Закону України “Про приватизацію майна державних підприємств” товариству покупців фірми “Рівнебуд” передано безоплатно майно оздоровчого табору в с. Олександрія вартістю 1022719,5 тис.крб.

Викладене свідчить про те, що незавершене  будівництво будинку № 25 МКР “Північний” в процесі приватизації Державної виробничо-будівельної фірми “Рівнебуд” не увійшло у склад і вартість майна, яке викупило товариство покупців, оскільки зазначений об’єкт підлягав передачі Рівненській міській раді.

Крім того, 18 грудня 1990 року вступив в дію Земельний кодекс України, який діяв до 01.01.2002 р., статтею 4 якого було передбачено,  що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. При цьому, суб’єктами права державної власності на землю виступали: обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів –на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають у загальнодержавній власності.

Тобто, земельна ділянка, яка відповідно до Рішення Ради Міністрів УРСР від 31.01.1989 р. за № 41 виділялась у користування Державній виробничо-будівельній фірмі “Рівнебуд” під забудову і, відповідно, на яку остання отримала дозвіл на будівництво житлового будинку № 25 МКР “Північний”, був виданий 30.12.1992 р., перебувала у державній власності.

Викладене в сукупності свідчить про правомірність розпорядження голови міської управи від 08.09.1994 р. за № 1212-р “Про передачу у власність акціонерному товариству “Рівненський домобудівний комбінат” незавершеного будівництва житлового будинку для малосімейних № 25 МКП “Північний” (а.с. 28).

Крім цього, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. При цьому, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушене свого права (ст. 76 ЦК УРСР).

Враховуючи строк дії дозволу на будівництво (до 01.01.1994 р.), позивач на момент прийняття оспорюваного розпорядження знав (повинен був знати) про порушення свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

При цьому, посилання позивача на ст. 268 ЦК України, відповідно до п. 4 ч. 1 якої позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним акта органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, не заслуговують на увагу. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження права власності чи права користування зазначеною земельною ділянкою. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Крім того, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Натомість, зазначене в даному випадку місця не має.

Позивач не подав суду жодних доказів, які б свідчили, що до 1997 року виникли і продовжували існувати обставини надзвичайної, невідворотної за даних умов події (непереборної сили) і які, в свою чергу, завадили в строк захистити порушене право.

При цьому, посилання, як на доказ права власності товариства на незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний” рішення Рівненського міського суду у справі № 2-5369/06 не заслуговує на увагу, оскільки згадане рішення (а.с. 34-36) не містить жодного встановленого це факту. Щодо Постанови господарського суду Рівненської області від 27.11.2006 р. у справі № 12/191, то слід зауважити, що предметом спору у даній справі було зобов’язання РВ ФДМУ по Рівненській області утриматись від втручання в господарську діяльність позивача. Відтак, як вбачається, суд не досліджував набуття права власності на незавершене будівництво житлового будинку № 25 МКР-3 “Північний” (а.с. 37-38).

Щодо позовної вимоги в частині зобов’язання Рівненської міської ради відвести Акціонерному товариству закритого типу - фірмі “Рівненський домобудівний комбінат” аналогічну земельну ділянку площею 0,16 га, суд врахував наступне.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин.

Зокрема, до повноважень міських рад належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, виключно на пленарних засіданнях ради вишукується питання регулювання відповідно до закону земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм  повноваження.

При цьому, Земельний кодекс України, як от: статті 122, 123, передбачають конкретну процедуру та визначають порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування юридичних осіб

Позивачем зазначене враховано та дотримано не було.

Оскільки вирішення питань про передачу земель комунальної власності у власність чи користування є виключним правом міської ради, як суб’єкта права власності на землю, вимога позивача про зобов’язання міської ради щодо відведення земельної ділянки під будівництво спрямована на порушення її виключних повноважень, як органу місцевого самоврядування в сфері регулювання земельних відносин.

Більше того, в матеріалах справи немає жодного доказу в підтвердження права власності позивача на земельну ділянку площею 0,16 га, як на момент винесення оскаржуваного розпорядження, так і на даний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона належними і достатніми доказами повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

З огляду на те, що відповідачі належним чином і відповідними доказами довели правомірність своїх дій та прийнятих рішень, підстави для задоволення позову відсутні

Керуючись статтями 94, 158 ч. 1, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,–

ПОСТАНОВИВ :

В позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                           Коломис В. В.

Постанова складена в повному обсязі і  підписана суддею  "11" липня 2007 р.