ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2007                                                                              Справа № 11/278 (34/245 (6/545))-06

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий  –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Лисенко О.М., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Нестюрина В.І., паспорт серія АК № 564090 від 20 червня 199 року; Демиденко М.М., довіреність від 20 грудня 2005 року № 1-5/10-38;

від відповідача-1 –Кучерук А.В., довіреність від 01 січня 2007 року № 198; Машкова О.Ю., довіреність від 01 січня 2007 року № 178;

від відповідача-2 –Лагутін Д.М., довіреність від 03 жовтня 2006 року № 1970;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства “Придніпровська залізниця”, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року у справі № 11/278(34/245(6/545))-06

за позовом Виробничо-комерційної приватної фірми “Валентина і К”, м.Дніпропетровськ

до Державного підприємства “Придніпровська залізниця”, м.Дніпропетровськ,

Міського комунального підприємства “Дніпропетровські теплові мережі”, м.Дніпропетровськ

про зобов’язання повернути майно або стягнення 12800 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року у справі №11/278(34/245(6/545))-06 (суддя Мельниченко І.Ф.) стягнуто з відповідача 1 –ДП “Придніпровська залізниця” на користь позивача ВКПФ “Валентина і К” 12800 грн. основного боргу, 128 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У позові до відповідача –МКП “Дніпропетровські міські теплові мережі” відмовлено.

При прийнятті рішення господарський суд виходив із неналежного виконання відповідачем-1 своїх обов’язків по оплаті вартості отриманого від позивача товару, в наслідок чого склалася заборгованість у розмірі 12800 грн., яка стягнута з відповідача-1. Також судом зазначено про переривання строку позовної давності, який з 04 листопада 2004 року почався спочатку, у зв’язку з чим строк давності позивачем не пропущений. При відмові в позові до відповідача-2 суд виходив із відсутності вини останнього.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач-1–ДП “Придніпровська залізниця”, звернувся до апеляційного господарського суд з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким  в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач-1 зазначає про порушення судом вимог ч.ч.2, 5 ст.35 ГПК України при неврахуванні фактів, встановлених постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 березня 2003 року у справі № 6/275 щодо регулювання спірних правовідносин ст.469 ЦК УРСР. Також відповідач зазначає про неправомірність посилання господарського суду на ст.79 ЦК УРСР про переривання строку позовної давності, при цьому вказує на відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності. Крім цього, відповідач посилається на недопустимість повторного стягнення суми боргу.

Позивач –ВКПФ “Валентина і К”, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення господарського суду вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача-1 без задоволення. У поданому відзиві зазначає про доведеність факту отримання відповідачем-1 спірного водонагрівача МП-500 ПП-1-53-7-1У, який не був оплачений, у зв’язку з чим, в силу ч.3 ст.469 ГК УРСР, відповідач-1 зобов’язаний повернути майно в натурі або оплатити його вартість. Крім того позивач зазначає про подання ним позову в межах строку позовної давності.

Відповідач-2 –МКП “Дніпропетровські теплові мережі”, у поданому відзиві просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вказує, що ним від відповідача-1 отримано на баланс котельну і теплові мережі по вул.Семафорній,16, проте за актом прийому-передачі спірний пароводонагрівач на балансі підприємства не рахується. Пароводяні теплообмінники є необхідною частиною обладнання котельної. Паспорти на котли, передані від відповідача-1 не містять інформації про наявність у їх конструкції водонагрівачів, а також відомостей про їх ремонт або заміну. В приміщенні котельного залу, переданого на баланс МКП “Дніпропетровські теплові мережі” від відповідача-1, встановлено декілька водонагрівачів, на які відсутня документація та паспорти.

В порядку ст.77 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались перерви з 25 січня 2007 року до 01 лютого 2007 року, 15 лютого 2007 року, 20 лютого 2007 року, у зв’язку з неявкою в судове засідання представника відповідача-1 та необхідністю витребування додаткових доказів розгляд справи відкладався до 15 березня 2007 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 –ДП “Придніпровська залізниця” через представника Хамілова Р.А. на підставі довіреності від 24 листопада 1999 року серії БАВ № 822980 /а.с.21 т.1/ отримав від позивача –ВКПФ “Валентина і К” по накладній-вимозі /а.с.22 т.1/ пароводонагрівач М-500 ПП-1-53-7-IV в кількості 1 од. вартістю 10041 грн.60 коп.

Згідно ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 березня 2003 року у справі № 6/275, матеріали якої були оглянуті в судовому засіданні, встановлений факт отримання відповідачем спірного пароводонагрівача, а також встановлено, що договірні відносини між сторонами відсутні, а повинні регулюватися ст.469 ЦК України як зобов’язання, що виникають з безпідставного придбання майна.

Вищевказана постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду /а.с.17-18 т.1/ є чинною, а тому встановлені нею факти вважаються доведеними.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.469 ЦК УРСР особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленого законом або договором, зобов’язана повернути безпідставно придбане майно цій особі. У випадку неможливості повернення безпідставно придбаного майна в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частиною 1 ст.1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як встановлено ст.1213 ЦК України, набувач зобов’язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Листом від 05 липня 2001 року за вих.№ 14 позивач ВКПФ “Валентина і К” звернувся до відповідача-1 ДП “Придніпровська залізниця” з вимогою про сплату вартості отриманого товару /а.с.28 т.2/.

Проте, відповідач-1 на вимогу позивача останньому вартість пароводонагрівача не сплатив, майно в натурі не повернув.

В листопаді 2005 року позивач –ВКПФ “Валентина і К” звернувся до господарського суду з позовом до ДП “Придніпровська залізниця”, в якому просив поновити пропущений строк позовної давності та зобов’язати відповідача-1 повернути спірний пароводонагрівач в натурі або стягнути з відповідача його вартість в сумі 12800 грн.

Позовні вимоги ВКПФ “Валентина і К” підлягають частковому задоволенню.

Відповідач-1 –ДП “Придніпровська залізниця” отримав від позивача спірний пароводонагрівач М-500 ПП-1-53-7-IV без достатніх правових підстав, у зв’язку з чим зобов’язаний повернути вказане майно, а в разі неможливості повернення –сплатити його вартість.

При цьому судова колегія відхиляє як безпідставні твердження відповідача-1 про перерахування 05 листопада 1999 року вартості пароводонагрівача в сумі 12552 грн. на рахунок ПНВП “Інтер-Ліс-Пром” /а.с.30-31, 115 т.1, /, а також посилання на лист позивача ВКПФ “Валентина і К” від 17 грудня 1999 року № 3/б /а.с.32 т.1/ щодо зарахування позивачем вартості павоводонагрівача в рахунок дебіторської заборгованості перед ПНВП “Інтер-Ліс-Пром”, оскільки відповідачем-1 не надано доказів існування домовленості між ним, позивачем та ПНВП “Інтер-Ліс-Пром” щодо взаємних поставок та зустрічного зарахування вартості товару.

Листом від 22 листопада 1999 року за вих.№ ДНФЭ-379 /а.с.114 т.1/ відповідач-1 звертався до АБ “Кредит-Дніпро” з проханням повернути перераховану на користь ПНВП “Інтер-Ліс-Пром” платіжним дорученням від 05 листопада 1999 року № 684/81 суму 11552 грн., проте кошти відповідачу повернуті не були. Відповідно довідки Лівобережної МДПІ м.Дніпропетровська від 16 листопада 2001 року № 15902/7/281-12 /а.с.97 т.3/ ПНВП “Інтер-Ліс-Пром”, код ОКПО 30417847, знято з обліку у зв’язку з визнанням банкрутом та ліквідацією 27 лютого 2001 року.

Також судова колегія відхиляє як неспроможні доводи відповідача-1 з посиланням на лист ВКПФ “Валентина і К” від 17 грудня 1999 року № 3/б про існування офіційної домовленості щодо поставки пароводонагрівача, оскільки спірний пароводонагрівач був переданий відповідачу-1 значно раніше у часі –в листопаді 1999 року.

Як вбачається із матеріалів справи, за актом прийому-передачі від 27 грудня 2004 року котельня № 1 по вул.Семафорній, 16 у м.Дніпропетровську, на якій було встановлено спірний пароводонагрівач МП-500, передано відповідачем-1 на баланс відповідача-2 –МКП “Дніпропетровські міські теплові мережі” /а.с.125-126 т.1/. Пароводонагрівачі є невід’ємною частиною обладнання котельної, в приміщенні котельного залу на котлах встановлено декілька водонагрівачів, документація та паспорти на них відсутні /а.с.124 т.1, 1, 5-7, 16 т.2/.

Враховуючи вищевказане, а також те, що спірний пароводонагрівач на даний час не знаходиться у володінні відповідача-1, повернення останнім майна є неможливим.

За такими обставинами з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню вартість пароводонагрівача.

Згідно накладної-вимоги /а.с.22 т.1/ вартість переданого позивачем пароводонагрівача М-500 ПП-1-53-7-IV на момент передачі складала 10041 грн.60 коп. Вказана накладна підписана директором ВКПФ “Валентина і К” Нестюриною В.І. При визначенні розміру стягнення судова колегія вважає за необхідне виходити саме із вартості, зазначеної у вказаній накладній-вимозі.

При цьому судова колегія відхиляє доводи позивача щодо необхідності стягнення вартості пароводонагрівача з  урахуванням ПДВ. Відповідно до положень Закону України «Про податок на додану вартість»вказаний податок додатково нараховується до ціни товарів (робіт, послуг) при здійсненні операції з їх продажу, проте у даному випадку йдеться про безпідставне одержання майна, операції з купівлі-продажу, поставки або в іншому вигляді передачі права власності за компенсацію не відбувалось, у зв’язку з чим нарахування позивачем податку на додану вартість до вартості спірного пароводонагрівача є безпідставним.

Посилання позивача на те, що він придбав вказаний пароводонагрівач у ТОВ “Агропромтранс” саме за 12800 грн., в тому числі ПДВ –2133 грн.33 коп. /а.с.23-25 т.1/, судовою колегією відхиляються, оскільки позивачем була самостійно визначена вартість майна на момент його передачі, яка зазначена останнім у накладній-вимозі.

Також при визначенні розміру стягнення судова колегія враховує, що на підставі виставленого позивачем рахунку від 30 листопада 1999 року № 2 відповідачем сплачено платіжним дорученням від 05 січня 2000 року № 24/81 на користь позивача 795 грн.20 коп., в тому числі транспортні витрати –557 грн.12 коп. та в оплату пароводонагрівача –238 грн.08 коп. (198 грн.40 коп. + ПДВ 39 грн.68 коп.) /а.с.70, 71 т.3/.

На перераховану відповідачем-1 суму в оплату вартості пароводонагрівача –238 грн.08 коп. підлягає зменшенню загальна сума стягнення (10041 грн.60 коп. –238 грн.08 коп.), яка дорівнює 9803 грн.52 коп.

Судова колегія знаходить таким, що підлягає задоволенню, клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.76 ЦК УРСР право на позов у позивача виникла у листопаді 1999 року –з моменту безпідставного набуття відповідачем-1 спірного пароводонагрівача, який належав позивачу на праві власності /а.с.а.с.23-25 т.1/.

В квітні 2002 року позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ДП “Придніпровська залізниця” вартості пароводонагрівача в сумі 12800 грн. Рішенням господарського суду від 18 червня 2002 року у справі № 6/275 позовні вимоги були задоволені із стягненням з відповідача-1 вартості пароводонагрівача /а.с.13 т.1/; постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2002 року у справі № 02-5/5-9/45 (6/275) зазначене рішення залишено без змін /а.с.15 т.1/.

На підставі наказу господарського суду Дніпропетровської області від 28 червня 2002 року у справі № 6/275 /а.с.16 т.1/, 20 серпня 2002 року з рахунку відповідача ДП “Придніпровська залізниця” по платіжній вимозі районного управління юстиції від 19 серпня 2002 року № В2-501 стягнуто 14338 грн.80 коп. таким чином, рішення господарського суду від 18 червня 2002 року у справі № 6/275 було виконано із стягненням присуджених з відповідача коштів на користь позивача.

Постановою Вищого господарського суду України від 26 грудня 2002 року у справі № 6/275 /а.с.19-20 т.1/ скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду у вказаній справі від 15 жовтня 2002року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 березня 2003 року у справі № 6/275 /а.с.17-18 т.1/, яким скасовано рішення господарського суду від 18 червня 2002 року з відмовою в задоволенні позову, поворот виконання рішення не передбачався, у зв’язку з чим у позивача –ВКПФ “Валентина і К”, при фактичній відсутності боргу у зв’язку з виконанням рішення господарського суду від 18 червня 2002 року у справі № 6/275 і стягнення з відповідача вартості пароводонагрівача, не було підстав для звернення до господарського суду з позовом про повернення спірного пароводонагрівача або повторного стягнення його вартості.

Лише ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2004 року у справі № 6/275 доповнено постанову від 03 жовтня 2003 року в частині повороту виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18 червня 2002 року у справі № 6/275, постановлено повернути відповідачу ДП “Придніпровська залізниця” стягнутої з нього суми у розмірі 14338 грн.80 коп. /а.с.11 т.1/.

Отримані на виконання рішення господарського суду від 18 червня 2002 року у справі № 6/275 кошти були повернуті позивачем в квітні 2005 року /а.с.84-87 т.1/.

З даним позовом про повернення майна як безпідставно отриманого або стягнення його вартості позивач –ВКПФ “Валентина і К” звернувся до господарського суду в листопаді 2004 року /а.с.2-4 т.1/.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія визнає поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності, у зв’язку з чим порушене право позивача підлягає захисту.

При цьому судова колегія вважає невірним висновок господарського суду при задоволенні позовних вимог про існування між позивачем та відповідачем-1 відносин купівлі-продажу спірного пароводонагрівача та переривання перебігу строку позовної давності відповідно до положень ст.79 ЦК УРСР у зв’язку із зверненням позивача до суду з позовом 27 травня 2002 року (справа № 6/275).

Факт отримання відповідачем-1 спірного майна без достатніх правових підстав встановлений відповідно до ст.35 ГПК України постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 березня 2003 року у справі № 6/275 /а.с.17-18 т.1/ і вважається доведеним.

Відповідно до ч.1 ст.111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте господарським судом при вирішенні спору не враховані вказівки, викладені у постановах Вищого господарського суду України від 07 липня 2005 року та від 06 липня 2006 року /а.с.95-98 т.1, 104-106 т.2/ щодо хибності висновків про те, що позивачем з урахуванням положень ст.79 ЦК УРСР не пропущений строк позовної давності, а також щодо надання правової оцінки причинам пропуску позивачем строку позовної давності із з’ясуванням відповідно до вимог ст.80 ЦК УРСР поважності причин пропуску або їх відсутності.

З урахуванням вищевикладеного рішення господарського суду, у зв’язку з невідповідністю викладених в ньому висновків обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Господарські витрати у справі підлягають покладенню на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Придніпровська залізниця” задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від  11 жовтня 2006 року у справі № 11/278 (34/245(6/545))-06 –скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Поновити пропущений Виробничо-комерційної приватної фірми “Валентина і К” строк позовної давності.

Стягнути з Державного підприємства “Придніпровська залізниця” на користь Виробничо-комерційної приватної фірми “Валентина і К” 9803 грн.52 коп. боргу, 98 грн.04 коп. витрат по сплаті державного мита, 90 грн.38 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 49 грн.02 коп. витрат по розгляду апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Головуючий                                                                                             О.В.Голяшкін

Судді                                                                                                         О.М.Лисенко

І.М.Науменко