ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2007 р.
10:00
Справа №  12/06/07

м. Миколаїв

15-00
за адміністративним позовом

Приватного підприємства “ЮрСК”, м. Миколаїв, вул. Фрунзе,
буд 10, кв. 17.

до відповідача
Управління ПФУ в Заводському р-ні м. Миколаєва, м. Миколаїв,                   вул. Робоча, 2-а .

про
визнання недійсною вимоги Управління ПФУ в Заводському р-ні                        м. Миколаєва від 04.01.07 року про сплату боргу.

Суддя    Семенов А.К.

Секретар Семенов А.А.

Представники:

Від позивача
Не присутні.

Від відповідача
Розумна Ю.І. довір. № 19367/07 від 18.12.06 р.

Суть спору: визнання недійсною вимоги Управління ПФУ в Заводському р-ні  м. Миколаєва від 04.01.07 року № Ю-178/03 про сплату боргу.

Позивач свого представника у судове засідання 20.03.07 року не направив, хоча про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач свого представника у судове засідання направив, відзив на позовну заяву на-дав, проти позову заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст.128 КАС України неприбуття в судове засідання без поважних при-чин представника сторони не є перешкодою для розгляду справи.

Слід зазначити, що провадження у справі відкрито 22.01.07 року. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встанов-лено цим Кодексом.

Враховуючи, що 22.03.07 року закінчується двохмісячний строк для розгляду і вирішен-ня адміністративної справи суд не має підстав для відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача,  господарський  суд ,

встановив:

ПП “ЮрСК” (позивач) просить визнати недійсною (скасувати) вимогу Управління ПФУ в Заводському р-ні м. Миколаєва (відповідач) про сплату боргу від 04.01.2007 року № Ю-178/03 на суму 3067 грн. 11 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на нижченаведені підстави.

Статтею 4 Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” встановлені ставки збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, а також порядок і умови уплати збору. Розмір страхових внесків, відповідно до ст. 18 Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” Верховною Радою не встановлений.

Також позивач зазначає, що відповідно до ст. 11 Закону України “Про державну під-тримку малого підприємництва”, спрощена система оподаткування передбачає заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обов’язкових платежів) сплатою єдиного по-датку. Законом України “Про систему оподаткування” збір на обов’язкове державне пенсійне страхування віднесений до загальнодержавних податків і зборів (обов’язкових платежів):           п. 17 ч. 1 ст. 14 Закону України “Про систему оподаткування”.

Відповідно до п. 6 Указу президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” № 727/98 від 03.07.1998 року, суб’єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування.

Оскільки позивач у 2002 –2006 роках був платником єдиного податку за ставкою           10 %, він не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування і не зобов’яза-ний сплачувати страхові внески за ставкою 32 %.

Крім того позивач зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України “Про вирішення питання щодо заборгованості суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв’язку з не перерозподілом Державним казна-чейством України податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року –І кварталу 2005 року” донарахування та фінансові (штрафні) санкції до суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності щодо сум фактично сплачених внесків 2 2004 році –І кварталі 2005 року, не за-стосовуються. Відповідач всупереч вищезазначеному закону, провів донарахування страхо-вих внесків в тому числі за 2004 рік –І квартал 2005 року.

Відповідач проти позову заперечує, оскільки вважає, що вимога від 04.01.07 року                  № Ю-178/03 про сплату боргу цілком відповідає чинному законодавству. В січні 2007 року управлінням Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Миколаєва проводилася пе-ревірка достовірності повноти нарахування сум страхових внесків та зобов’язань на обов’яз-кове державне пенсійне страхування приватним підприємством "ЮрСК" за період з 01.07.04 року по 03.01.07 року. За результатами перевірки був складений акт № 2 від 03.01.07 року та донараховано ПП "ЮрСК" страхові внески в сумі 3067 грн. 11 коп. На підставі акту складено вимогу про сплату боргу.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про відмову в позові на підставі нижченаведеного.

Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від  09.07.2003 року  № 1058-IV  (далі - Закон № 1058) регулює відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, до яких від-носяться і  страхувальники (ст. 3, ст. 5 Закону № 1058).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України № 1058 страхувальниками є, у тому числі, фі-зичні особи - суб’єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних осіб, які обрали особливий вид оподаткування (у тому числі єдиний податок) та використову-ють працю фізик-них осіб,  на умовах, передбачених законодавством, які згідно ч. 1 ст. 15 За-кону № 1058 є платниками страхових внесків до солідарної системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування.

Пункт 6 ч. 2 ст. 17 Закону № 1058 зобов’язує страхувальників  нараховувати, обчис-лювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Відповідно до ч.1. п. 8 Розділу I Прикінцевих положень»Закону України № 1058 страхові внески, що перераховуються до солідарної системи загальнообов’язкового держав-ного  пенсійного страхування, сплачуються страхувальниками на умовах, визначеним Зако-ном № 1058, та в розмірах, передбачених ЗУ "Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування" від 27.06.1997 року № 400/97.

Відповідно до ч. 1. ст. 14, ч. 1 ст.19 Закону № 1058,  п. 2.1.1.  п. 2.1 та п. 4.1. Інструк-ції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків

на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, за-твердженої постановою правління Пенсійного фонду  України від  19.12.2003 р. № 21-1 та за-реєстрованої в Міністерстві юстиції України від   16.01.2004 за № 64/8663 (далі -  Інструкція   № 21-1) фізичні особи - суб’єкти  підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований пода-ток), є платниками страхових внесків у розмірі 32 відсотка (з 01.04.2005 р. –32,3 %,                      з 01.01.2006 р. –31,8 %)  суми фактичних витрат на оплату праці працівників. Також відпо-відно до п.п. 4.4. Інструкції № 21-1 зазначені платники зобов’язані утримувати та перерахо-вувати до Пенсійного фонду 1 або 2 відсотка із суми доходу у вигляді заробітної плати най-маним працівникам.

Крім того, ч.6 ст. 18 Закону № 1058 зазначає, що законодавством  не можуть встанов-люватись пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, питання  сплати суб’єктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, страхових внесків на загальнообов’язкове державне  пенсійне страху-вання є врегульованим.

Частиною 2 ст. 106 Закону № 1058 встановлено, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у визначені Законом строки, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду України, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафних санкцій.

В січні місяці 2007 року управлінням ПФУ в Заводському районі м. Миколаєва прово-дилась перевірка достовірності повноти нарахування сум страхових внесків  та зобов’язань на обов’язкове державне пенсійне страхування ПП «ЮрСК»за період з 01.07.2004 року по 03.01.2007 року, в результаті якої останньому були донараховані страхові внески  в сумі 3067 грн. 11 коп. та складено акт № 2  від 03.01.2007 р. (аркуш справи 8).

Згідно ч. 3 ст. 106 Закону №1058 територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки визначені правлінням Пенсійного фонду надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Отже, відповідачем обґрунтовано була складена та надіслана позивачу для узгодження вимога про сплату боргу від 04.01.2007 року № Ю -178/03 на загальну суму 3067 грн. 11 коп.  (аркуш справи 14)

Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень Закону № 1058 до приведення законодав-ства України у відповідність із  Законом № 1058  інші нормативно - правові  акти можуть за-стосовуватись  в частині, що не суперечить зазначеному  Закону.

Відповідно до ч.3 і ч 4. ст. 18 Закону № 1058 страхові внески є цільовим загальнообо-в’язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, визначеному  Законом № 1058 і  не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Отже, Закон України «Про систему оподаткування», на який посилається позивач, су-перечить Закону № 1058, у частині віднесення страхових внесків до загальнодержавних по-датків і зборів, а тому не може поширюватись на відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування.

Ствердження позивача, стосовно того, що він являється платником єдиного податку і тому не є платником внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування є необ-ґрунтованим з наступного. Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва»від  03.07.1998 року № 727 (далі - Указ       № 727), по-перше, суперечить ч.6 ст. 18 Закону № 1058, виключаючи юридичних осіб, які об-рали спрощену систему оподаткування (єдиний податок) з числа платників збору на загаль-нообов’язкове державне пенсійне страхування, а по - друге не може регулювати відносини, що виникають у сфері загальнообов’язкового державного пенсійного страхування, оскільки є

нормативно –правовим актом, що регулює податкові правовідносини. Отже, не може засто-совуватися при визначенні розміру страхових внесків для страхувальників та не підлягає за-стосуванню до спірних правовідносин.

Стаття 6 Указу Президента “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” встановлює пільги, зокрема, звільнення від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування суб’єкта малого підприємництва тільки в сфе-рі його підприємницької діяльності. Визначення поняття “підприємницька діяльність” даєть-ся у статті 42 Господарського кодексу України. За змістом цієї норми права, підприємницька діяльність –це безпосередня самостійна систематична, на власний ризик, діяльність по ви-робництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку.

Таким чином, спір по даній справі не підпадає під правовідносини, що регулюються Указом Президента “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів ма-лого підприємництва”, а є об’єктом регулювання іншого правового акту –Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування.

Названий же Закон не встановлює такої пільги, як звільнення від сплати збору на обо-в’язкове державне пенсійне страхування для суб’єктів підприємницької діяльності, що пе-рейшли на спрощену систему оподаткування.

Крім того, є юридично неспроможнім ствердження позивача про те, що Указ Прези-дента “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприєм-ництва” має пріоритетне значення стосовно Закону України “Про збір на обов’язкове дер-жавне пенсійне страхування”, оскільки він суперечить конституційному принципу верховен-ства права.

Ствердження позивача, стосовно того, що відповідач всупереч  вимог ст.2 Закону Ук-раїни  від 16.03.06 року N 3583-IV “Про вирішення питання щодо заборгованості суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітнос-ті, у зв’язку з не перерозподілом Державним казначейством України податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року –І кварталу 2005 року” провів донарахування страхових внесків в тому числі за 2004 рік –І квартал 2005 року необ-ґрунтовано з наступного.

Згідно Преамбули та статті 1 вказаного Закону України ним регулюються суперечнос-ті, які виникли при прийнятті ЗУ "Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 груд-ня 2004 року № 2285- ІV та ЗУ «Про внесення змін та доповнень до Закону України" Про державний бюджет України на 2005 рік" від 25 березня  2005 року № 2505 - ІV у суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови господарювання, обліку та звіт-ності щодо сплати внесків до Пенсійного фонду України, які були сплачені ними у складі по-датків згідно з чинним законодавством протягом 2004 року І кварталу 2005 року, але не були зараховані на їх особові рахунки у зв’язку із застосуванням Державним казначейством Украї-ни діючого на той момент ЗУ "Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 грудня 2004 року № 2285- ІV.

Відповідно до статті 2 цього Закону донарахування та фінансові  (штрафні) санкції до суб'єктів господарської  діяльності, які застосовують особливі умови  оподаткування, обліку та звітності щодо сум фактично сплачених внесків у 2004 році -  I  кварталі 2005  року, не за-стосовуються.

Враховуючи зазначене, а також те, що у складі податків згідно чинного законодавства України сплачено та не перераховано до бюджету Пенсійного фонду України страхові внес-ки за грудень 2004 року, частина внесків, яка не була сплачена страхувальниками за вказаний період безпосередньо на рахунки органів Пенсійного фонду та/або не погашена у порядку,

визначеному частиною п’ятою статті 106 Закону № 1058, не вважається заборгованістю та не підлягає стягненню у примусовому порядку.

Фізичними особами –суб'єктами  підприємницької діяльності та юридичними особа-ми, які обрали особливий вид оподаткування сплата внесків на загальнообов’язкове держав-не пенсійне страхування у І кварталі 2005 року здійснювалась у фіксованому розмірі.

Суми сплачених зазначеними особами єдиного податку за цей період відповідно до ст. 45 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 грудня 2004 року № 2285- ІV у повному обсязі належать до доходів загального фонду місцевих бюджетів.

Як вже вищевказане, відповідно до ст. 1 Закону N 3583-IV суми страхових внесків, сплачені суб’єктами підприємницької діяльності в період 2004 року - І кварталі 2005 року у складі єдиного податку, але не зараховані на їх особові рахунки, відкриті в органах Пенсій-ного фонду України, не вважаються простроченою заборгованістю, а на виконання  ст. 2 до суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови господарювання, обліку та звітності, щодо сум фактично сплачених страхових внесків у 2004 році –І кварталі 2005 року донарахування та штрафні санкції, які передбачені п. 2  ч. 9 ст. 106 Закону № 1058 не за-стосовуються. Проте, норми вищезазначеного Закону застосовуються при фактичній сплаті страхових внесків. Приватне підприємство "ЮрСК" у своїх звітах (розрахунках сум страхо-вих внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ) до управління ПФУ в Заводському районі м. Миколаєва не здійснювало нарахування страхових внесків на суми фактичних витрат на оплату праці працівників. Тому зарахування коштів у вигляді частини ставки єдиного податку в рахунок сплати  ПП "ЮрСК" страхових внесків не здійснювалось.

Згідно п.п. 1.3., п.п. 1.4., 2.1., 2.2., 4.5 Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження платежів зі збору на обов’язкове державне пенсійне страхуван-ня та інших платежів, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 19 січня 2002 року № 2-4, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року № 212/6500 облік, контроль і складання звітності щодо платежів проводяться органами Пенсійного фонду України в автоматичному режимі, шляхом занесення інформації про зобо-в’язання платника до бази даних в хронологічному порядку. Зарахування здійснюється на підставі відповідних документів, які одержують від платників за зобов’язаннями, які само-стійно ними визначаються, а саме на підставі розрахунку сум страхових внесків на загально-обов’язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно  до пункту 11.11. Інструкції № 21-1 платники щомісяця складають у двох примірниках розрахунок сум страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, у якому зазначають самостійно обчислені суми страхових внесків за формою, згідно з додатком 23 Інструкції  № 21-1.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 71, 94, 122, 128, 161-163 КАС України, госпо-дарський суд

П О С Т А Н О В И В  :

В позові відмовити.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодек-сом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскаржен-ня, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції на-бирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до ад-міністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскар-жуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її по-дає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення стро-ків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлю-ється ухвала.

Суддя
А.К.Семенов