ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
Справа  № 5/3277-19/422А
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

Головуючого
судді
Юрченка Я.О.

суддів
Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у Мостиському районі Львівської області,
м.Мостиська

на постанову
Господарського суду Львівської області від 14.02.2007р.

у справі №
5/3277-19/422А

за позовом
Державної податкової інспекції у Мостиському районі Львівської області,
м.Мостиська

до Товариства з
обмеженою відповідальністю „Галичина”, м.Мостиська

до Приватного
підприємства „ІНФОРМАЦІЯ_1”, м.Луганськ

про визнання недійсним
господарського зобов”язання, яке виникло на підставі договору від 01.04.2004р.
№ 01-04/04, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТзОВ „Галичина”

За участю представників сторін:

від позивача: Андрейко
О.О. -головний державний податковий інспектор.

від відповідача 1: Павлишин
М.М. -представник.

від відповідача 2: не
з”явився.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду
Львівської області від 14.02.2007р. у справі № 5/3277-19/422А відмовлено в
позові Державної податкової інспекції у Мостиському районі Львівської області,
м.Мостиська до Товариства з обмеженою відповідальністю „Галичина”, м.Мостиська
та Приватного підприємства „ІНФОРМАЦІЯ_1”, м.Луганськ про визнання недійсним
господарського зобов”язання, яке виникло на підставі договору від 01.04.2004р.
№ 01-04/04, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_1 та ТзОВ „Галичина”.

При прийнятті постанови місцевий
господарський суд виходив з того, що органом державної податкової служби не
доведено обставин невідповідності оспореного зобов'язання закону.

Скаржник, позивач у справі, з
постановою місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну
скаргу, просить постанову суду скасувати, позов задоволити, з підстав
неправильного застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного
судового рішення норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача у судовому
засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач 1 в запереченні на
апеляційну скаргу та представник відповідача 1 в судовому засіданні проти вимог
та доводів апеляційної скарги заперечив, просив постанову місцевого
господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Відповідач 2 явки представника не
забезпечив, пояснень по суті спору не надав.

Виходячи з приписів ч.4 ст.196 КАС
України, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за
відсутності представника відповідача 2.

В процесі розгляду справи апеляційним
господарським судом встановлено наступне.

ДПІ у Мостиському районі Львівської
області було проведено планову виїзну перевірку ТзОВ „Галичина” з питань
дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з
01.04.2004р. по 31.12.2005р., за наслідками якої складено акт НОМЕР_4 та встановлено,
що між ІНФОРМАЦІЯ_1 (виконавець, відповідач 2) та ТзОВ „Галичина” (замовник,
відповідач 1) укладено договір НОМЕР_3, згідно з яким замовник замовляє, а
виконавець приймає на себе встановлення віконно-дверних конструкцій на об'єкт
замовника. На підтвердження виконання договору відповідачами складений акт
виконаних робіт НОМЕР_5 та ІНФОРМАЦІЯ_1 виписано податкову накладну НОМЕР_6.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ст.174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину, тобто правочин вважається правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203
цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює
загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:
1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2.Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3.Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам
та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.208 ЦК України
правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 207 ЦК України встановлено
вимоги щодо письмової форми правочину. Зокрема названою статтею передбачено, що
правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом
або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.(ч.2).

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст.207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Із змісту частини 2 ст.208 ГК України
випливає, що у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав, ніж
вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
тобто з підстави невідповідності вимогам закону тощо кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за
неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима,
якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Позивач просить визнати недійсним
господарське зобов”зання за договором НОМЕР_3 між ТзОВ „Галичина” та
ІНФОРМАЦІЯ_1” на підставі ч.1 ст.207 ГК України, як таке, що не відповідає
вимогам закону, оскільки договір підписаний від імені ІНФОРМАЦІЯ_1
неуповноваженою особою, що, на думку позивача, є порушенням ст.ст.92, 237 ЦК
України, та не застосовувати наслідків недійсності господарського зобов”язання,
передбачених ч.1 ст.208 ГК України.

При цьому, в підтвердження обставин
невідповідності господарського зобов”язання закону позивач покликається на
пояснення від 28.01.2004р. та протоколи допиту свідка від 11.02.2004р., від
12.02.2004р., від 13.02.2004р. в кримінальній справі № 18-00175 ОСОБА_1, який є
засновником та керівником ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується Статутом ІНФОРМАЦІЯ_1,
реєстраційною карткою, Довідкою Луганського обласного управління статистики
НОМЕР_1 з ЄДРПОУ та Довідкою Головного управління статистики у Луганській
області НОМЕР_2, в яких ОСОБА_1 стверджує, що ніяких договорів від імені
ІНФОРМАЦІЯ_1 він не укладав.

Як випливає із змісту ст.ст.203, 207 ЦК
України, підписання договору іншою особою, ніж уповноважена на це установчими
документами (не уповноваженою особою), є недоліком письмової форми вчинення
правочину, а не його змісту. Зміст оспорюваного правочину щодо виконання робіт
по встановленню віконно-дверних конструкцій відповідає нормам Цивільного
кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам
суспільства.

Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України
недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не
має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих
його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ч.2 цієї ж статті якщо правочин, для якого законом встановлена
його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений
усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення,
зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Щодо оспорюваного правочину -договору
на встановлення віконно-дверних конструкцій, то законодавством не встановлено
його недійсності у разі недодержання вимоги щодо письмової форми. Єдиним
негативним наслідком, що випливає із порушення сторонами простої письмової
форми правочину, є те, що у разі заперечення одним із його учасників вчинення
правочину або оспорювання окремих його частин, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків, а визнання існування правочину,
встановлення його змісту може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами. При цьому слід врахувати, що позивач не був
учасником спірного правочину, а відповідачі в ході розгляду даної судової
справи не заперечили щодо фактів вчинення та виконання договору НОМЕР_3 Більше
того, в акті перевірки позивачем зафіксовано факти вчинення та виконання
оспорюваного правочину, що стверджується представленими до перевірки первинними
документами, а саме актом виконаних робіт, податковою накладною, а також
відображенням відповідної господарської операції у бухгалтерському та
податковому обліку відповідача 1. Про вчинення та виконання оспорюваного
правочину стверджує також і відповідач 1.

У відповідності до вимог ч.4 ст.70 КАС
України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування,
крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, пояснення свідка в
кримінальній справі, зафіксовані в протоколі допиту, не можуть бути тими
засобами доказування, які підтверджують факт підписання згаданого договору
іншою особою, а, отже і факт недотримання письмової форми вчинення правочину,
та відповідно бути підставою визнання недійсним господарського зобов”язання,
яке виникло на підставі оспорюваного правочину.

Окрім того, у відповідності до вимог
ч.2 ст.241 ЦК України, наступне схвалення правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього
правочину.

Таким чином, враховуючи те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 не зверталося до ТзОВ „Галичина” з жодними претензіями щодо даного
договору і договірні зобов”язання виконані сторонами договору повністю,
апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції
про те, що така поведінка приватного підприємства „Домініка” є схваленням
такого правочину.

В силу необґрунтованості належними та
допустимими доказами у суду також відсутні підстави стверджувати про те, що
волевиявлення уповноваженої особи однієї із сторін договірних відносин, а саме
- керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, відповідача 2 у справі, при укладенні
договору не відповідало його внутрішній волі, та спростовувати таким чином
дійсність останнього.

Таким чином, скаржником відповідно до
ст.ст.70,71 КАС України належних та допустимих доказів, які б підтверджували
протиправні дії з боку відповідачів суду не представлено, обставин, з якими
закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання певних юридичних
наслідків для сторін, у встановленому законом порядку не доведено, а тому судом
першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову. Постанова
місцевого господарського суду по суті спору прийнята у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами
справи.

Стосовно доводів скаржника, наведених
на спростування висновку суду першої інстанції про те, що суб'єкт владних
повноважень -орган державної податкової служби, не наділений такими функціями,
як звернення до суду з позовом про визнання недійсними господарських
зобов'язань у зв'язку з невідповідністю їх вимогам закону, то апеляційний
господарський суд не вбачає за доцільне спростовувати чи підтверджувати
правомірність такого висновку суду першої інстанції, оскільки у даному випадку
позов органу державної податкової служби був прийнятий до розгляду і спір
вирішений судом першої інстанції по суті з інших підстав.

Відтак, з огляду на викладене в
сукупності, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування
постанови місцевого господарського суду відсутні

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200,
205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський
апеляційний господарський суд УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду
Львівської області від 14.02.2007р. у справі № 5/3277-19/422А залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку, згідно із ст.212 КАС
України.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий суддя
Юрченко Я.О.

Суддя
Процик
Т.С.

Суддя
Галушко Н.А.