ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.05.07 р.                                                                               Справа № 20/39

Суддя господарського суду Донецької області Донець О.Є.

розглянуву відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Закритого акціонерного товариства „Донецьксталь” –металургійний завод”, м.Донецьк

до відповідача: Міністерства енергетики та електрифікації України, структурна одиниця Міронівська ТЕС, Відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго”, м.Горлівка

про  стягнення 36380,66 грн.

За участю представників:

від позивача: Гусаченко І.А. –дов.

від відповідача: Антохов Є.Ю. - дов.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Донецької області звернулось Закрите акціонерне товариство „Донецьксталь” – металургійний завод”, м.Донецьк, із позовом до Міністерства енергетики та електрифікації України, структурна одиниця Міронівська ТЕС, Відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго”, м.Горлівка, про зобов”язання відповідача сплатити 36380,66 грн. – вартість поставленої вугільної продукції та залізничного тарифу.

У доповненні до позовної заяви позивач уточнив, що повним найменуванням належного відповідача по справі є Відкрите акціонерне товариство “Донецькобленерго”.

У заяві про уточнення позовних вимог позивач зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 17380,66 грн. – вартість поставленої вугільної продукції та залізничного тарифу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що в порушення умов договору № 10839 дс від 19.05.06 р. про поставку вугільної продукції (далі-Договір) відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі сплатив поставлену йому позивачем вугільну продукцію, на надані суду копії Договору із специфікацією, залізничних накладних, актів про приймання вугілля за кількістю, рахунку-фактури, претензії на адресу відповідача та його відповіді, платіжних доручень, а також на приписи Цивільного кодексу України, Статуту залізниць України, Інструкції № П-6, інструктивних вказівок Держарбітражу СРСР.

У відзиві від 22.02.07 р. № 01-юр-40/306 на позов відповідач просив суд припинити провадження у справі, оскільки позивач звернувся до суду із позовом до ліквідованого міністерства та структурної одиниці, яка не є юридичною особою.

У відзиві від 02.04.07 р. № 01-юр-40/529 на позовну заяву відповідач просив суд припинити провадження по справі, посилаючись на те, що акт приймання-передачі вугільної продукції сторонами не підписано, отже у відповідача не виникло обов’язку зі сплати продукції. Таким чином, вважає відповідач, відсутній предмет спору.

У Поясненнях від 18.05.07 р. № 01-юр-40/805 відповідач зазначив, що в період з січня по квітень 2007 р. позивачеві були помилково перераховані грошові кошти в сумі 19000,00 грн., що після підписання акту приймання-передачі продукції борг відповідача на користь позивача складатиме 16609,82 грн.

Свої заперечення проти позову відповідач обґрунтовує посиланням  на приписи Договору, Господарського та Цивільного кодексів України, а також наданими суду копіями актів, претензій, відповідей на них, листів, довіреності.

Судом задоволено клопотання сторін про продовження строку розгляду справи.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 15.05.07 р. до 21.05.07 р.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

19 травня 2006 р. позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) укладено Договір, відповідно до умов якого позивач постачає відповідачеві вугільну продукцію (далі-Промпродукт) відповідно до Специфікації, а відповідач – приймає та сплачує продукцію (п.п.1.1, 1.2 Договору).

Пунктом 2.3, 2.4 Договору передбачено, що разом із партією продукції Постачальник передає Покупцеві посвідчення якості Промпродукту (не пізніше 24 годин з моменту його надходження) та рахунок-фактуру, податкову накладну, оригінал посвідчення якості (подекадно).

Відповідно до п.2.7 Договору, Промпродукт вважається поставленим Постачальником та прийнятим Покупцем тільки після надання Постачальником зазначених у п.п.2.3, 2.4 Договору документів та оформлення сторонами за кожну декаду місяця акту приймання-передачі Промпродукту.

Згідно із п.п.4.3, 4.4 Договору, приймання Промпродукту здійснюється Покупцем на підставі залізничних накладних, посвідчення якості та даних зважування Промпродукту та його хімічного аналізу, відповідно до Інструкцій П-6 та П-7. За кількістю Промпродукт приймається відповідно до ваги, визначеної за показниками тензометричних ваг Покупця.

Пунктом 4.6 Договору встановлено, що у випадку, якщо дані про якість та кількість Промпродукту, встановлені Покупцем за результатами зважування Промпродукту та аналізу проб, не співпадають з даними товаросупроводжувальних документів, приймання Промпродукту здійснюється за даними, встановленими Покупцем.

Згідно із п.5.2 Договору, підставою для сплати поставленого Промпродукту є надані Постачальником документи, що зазначені в п.п.2.3, 2.4 Договору, та акт приймання-передачі Промпродукту.

Відповідно до п.5.3 Договору, розрахунок за поставлений Промпродукт здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів Постачальнику протягом 30-ти календарних днів з моменту підписання обома сторонами акту приймання-передачі Промпродукту, якщо інше не обумовлено в специфікації.

Згідно із п.5.4 Договору, оплата вартості залізничного тарифу здійснюється за рахунок Покупця, якщо інше не обумовлено у відповідних Специфікаціях.

Наявна в матеріалах справи копія Специфікації не містить інших умов стосовно підстав та порядку сплати поставленого Промпродукту та залізничного тарифу.

Таким чином, у Договорі сторони визначили, зокрема, спеціальний порядок приймання Промпродукту Покупцем (р.4 Договору) та підстави й порядок сплати Покупцем Промпродукту, поставленого Постачальником (р.5 Договору).

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем свого обов’язку зі сплати поставленої за Договором продукції, позивач просить суд (з урахуванням Заяви про уточнення позовних вимог) стягнути з відповідача 17380,66 грн. – вартості поставленої вугільної продукції та залізничного тарифу.

Відповідач позову не визнав, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Згідно із ст.4-2) Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.4-3) зазначеного кодексу, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею ст.33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно із ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про неможливість задоволення зменшених позовних вимог, виходячи з наступного.

Факт постачання відповідачеві Промпродукту підтверджено наявними в матеріалах справи копіями залізничних накладних.

Відповідач проти даного факту не заперечує.

Укладеним сторонами Договором передбачено, зокрема, що сторони подекадно оформляють акти приймання-передачі Промпродукту. Лише за умови оформлення таких актів та надання Постачальником рахунків-фактур, податкових накладних, посвідчення якості Промпродукту він вважається поставленим Покупцеві (п.2.7 Договору).

За змістом Договору, підставою для перерахування Покупцем грошових коштів за Промпродукт є складений сторонами акт приймання-передачі (п.5.2 Договору).

В силу приписів п.5.3 Договору, лише після підписання зазначеного акту у Покупця виникає обов’язок зі сплати поставленого Промпродукту, який він має виконати протягом 30 днів.

У позовній заяві позивач та у судових засіданнях представники сторін зазначили, що акт приймання-передачі Промпродукту сторонами не укладався у зв’язку із недосягненням згоди стосовно кількості поставленого Промпродукту.

Предметом даного спору є вимоги про стягнення грошових коштів за певну кількість поставленої продукції.

Згідно із умовами Договору, дана кількість має бути підтверджена актами приймання-передачі Промпродукту, які до тогож є підставою для перерахування Покупцем плати за продукцію.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Суду не надано актів приймання-передачі Промпродукту, оформлених згідно із умовами Договору.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факту поставки відповідачеві саме 687,9 т Промпродукту, як зазначено у позові. При цьому, позивач також не пояснив та не обґрунтував будь-яким чином способу та порядку визначення розміру залізничного тарифу – 8834,40 грн., зазначеного у позовній заяві.

За відсутності актів приймання-передачі Промпродукту, враховуючи вимоги п.п.5.2, 5.3 Договору, суд дійшов висновку про те, що підстави для сплати відповідачем поставленого Промпродукту відсутні, обов’язок сплатити позивачеві вартість Промпродукту у відповідача формально не настав. Отже, у позивача відсутнє право вимагати такої плати, у зв’язку з чим у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати – покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України, ст.ст.193 Господарського кодексу України, ст.530 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову – відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошена 21.05.07 р.

Повний текст рішення підписано 29.05.07 р.

Суддя

Надруковано 3 примірники: 1- позивачеві; 1 – відповідачу; 1 – у справу