ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2007 р.
№ 13/199-06-7382

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями державного головного підприємства “Медісан” лікувально-оновлюючої асоціації Державної канцелярії Республіки Молдова “Санаторій “Сенетатя”, смт Сергіївка, м. Білгород-Дністровський Одеської області (далі -  Підприємство)

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.12.2006

зі справи  № 13/199-06-7382

за позовом Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Одеса (далі -  територіальне відділення АМК)

до Підприємства

про стягнення штрафу та пені в сумі 10 000 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Москаленка Т.Г.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення штрафу в сумі 5 000 грн. згідно з рішенням адміністративної колегії територіального відділення АМК від 16.03.2005 № 06-рш зі справи № 23-01/2004 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу (далі -  рішення    № 06-рш) і пені в сумі 5 000 грн., всього 10 000 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.09.2006 (суддя Панченко О.Л.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.12.2006 (колегія суддів у складі: Гладишева Т.Я. –головуючий, судді Савицький Я.Ф. і Лавренюк О.Т.), позовні вимоги задоволено: з Підприємства стягнуто до державного бюджету України           5 000 грн. штрафу і 5 000 грн. пені; на Підприємство віднесено судові витрати зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на статті 52, 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі - Закон) та частину другу статті 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)  виходили з обґрунтованості нарахування стягуваних сум штрафу і пені.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції і прийняти рішення, яким “зменшити розмір штрафу на 50%” та “звільнити” Підприємство “від сплати нарахованої пені”. Скаргу мотивовано тим, що “постанова винесена без урахування усіх обставин справи”.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.  Такий  інший  порядок  передбачено, зокрема,  частиною першою статті 60 Закону,  відповідно  до  припису  якої  заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського  суду.  З огляду  на  зміст  наведених  норм, справи зі спорів про оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України підвідомчі господарським судам і підлягають розглядові за правилами ГПК України. Це стосується й розгляду справ за позовами органів Антимонопольного комітету України про стягнення з суб’єктів господарювання сум штрафів та пені у зв’язку з порушенням конкурентного законодавства, оскільки таке стягнення здійснюється згідно саме з рішеннями відповідних органів, прийнятими на підставі приписів Закону. Водночас і пунктом 3 частини першої статті 12 ГПК України встановлено, що справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції, підвідомчі господарським судам.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- територіальним відділенням АМК за результатами розгляду згаданої справи № 23-01/2004 прийнято рішення № 06-рш, згідно з яким на Підприємство накладено штраф у сумі 5 000 грн.;

- постановою господарського суду Одеської області від 10.10.2005 зі справи № 6/241-05-7539, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 20.12.2005 та постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2006, за позовом Підприємства до Антимонопольного комітету України в особі адміністративної колегії територіального відділення АМК про скасування рішення № 06-рш у задоволенні позову відмовлено;

- згаданою постановою місцевого господарського суду від 10.10.2005 було встановлено правомірність прийняття рішення № 06-рш внаслідок порушення Підприємством пункту 5 частини другої статті 13 Закону, а саме - повної  відмови від реалізації товару за відсутності альтернативних джерел придбання, у зв’язку з чим до Підприємства й застосовано штраф у зазначеній сумі на підставі статті 52 Закону;

- територіальним відділенням АМК Підприємству нараховано пеню в сумі 5 000 грн. за прострочення сплати цього штрафу відповідно до вимог частини п’ятої статті 56 Закону.

Апеляційною інстанцією не взято до уваги доводи Підприємства щодо наявності постанови Одеського апеляційного господарського суду від 13.04.2006 зі справи 25-9/217-03, якою визнано недійсним на майбутнє договір оренди від 04.04.2003 № 5-ОР, укладений Підприємством і ТОВ “Солодка мить”, “з підстав хибності правової позиції скаржника при зазначенні цих обставин як підстав для скасування рішення суду від 07.09.2006р.”

Причиною спору з даної справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з Підприємства штрафу та пені у зв’язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини другої статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У вирішенні господарським судом Одеської області спору між тими ж сторонами зі справи № 6/241-05-7539 встановлено факти, що свідчать про відповідність рішення № 06-рш вимогам закону та компетенції органу, яким його прийнято, в зв’язку з чим у задоволенні позову про визнання цього рішення недійсним було відмовлено; зазначене судове рішення названого господарського суду перевірялося в апеляційному та в касаційному порядку і залишене без змін. Отже, відповідні факти як такі, що мають преюдиціальне значення, не потребували доказування в розгляді даної справи, тобто справи № 13/199-06-7382, в якій брали участь ті самі сторони (абзац перший підпункту 2.3 пункту 2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 “Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України ”).

Згідно з частинами третьою і п’ятою статті 56 Закону:

- особа на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу;

- за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу.

З урахуванням наведеного попередні судові інстанції дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у даній справі.

Доводи касаційної скарги не спростовують згаданого висновку. Ці доводи стосуються встановлення фактичних обставин, які вже було встановлено й оцінено, зокрема, апеляційною інстанцією. Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Стосовно клопотання скаржника з приводу зменшення розміру штрафу на 50% та звільнення Підприємства від сплати нарахованої пені слід зазначити таке.

Згідно з частиною другою статті 6 Конституції України органи, зокрема, судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної (отже й судової) влади зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Законодавство України не відносить до повноважень господарських судів вирішення питань про зменшення розміру штрафу, накладеного органом Антимонопольного комітету України на суб’єкта господарювання за порушення вимог Закону України “Про захист економічної конкуренції”, або про звільнення від сплати пені, передбаченої цим Законом.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.12.2006 зі справи № 13/199-06-7382 залишити без змін, а касаційну скаргу дочірнього підприємства з іноземними інвестиціями державного головного підприємства “Медісан” лікувально-оновлюючої асоціації Державної канцелярії Республіки Молдова “Санаторій “Сенетатя” –без задоволення.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов