Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "20" червня 2007 р.
Справа № 3/981

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Машевської О.П.

судді

за участю представників сторін

від позивача Большаков Є.А., дов. від 02.01.07р.

від відповідача Лозицька Л.В., голова правління

Розглянув справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювента", м. Житомир

до Сільського споживчого товариства "Раставицьке" (смт. Ружин)

про стягнення 5004,66 грн.

У судовому засіданні 10.04.2007 розгляд справи було відкладено до26.04.2007 року на підставі п.п. 1, 2 ч.1 статті 77 ГПК України, у зв’язку з неявкою у судове засідання представника відповідача, неподанням сторонами витребуваних судом доказів.

У судовому засіданні 26.04.2007 року розгляд справи було відкладено до 10.05.2007 року на підставі п.п 2,3 ч.1 ст.77 ГПК України, у зв’язку з необхідністю витребування нових доказів та неподанням відповідачем витребуваних документів.

У судовому засіданні 10.05.2007 року оголошувалась перерва до 15.05.2007 року для подання позивачем обґрунтованого розміру збитків. У судовому засіданні 15.05.2007 року розгляд справи було відкладено до 30.05.2007 року, у зв’язку з тимчасовою непрацездатністю відповідача та неподанням витребуваного судом документу.

Ухвалою господарського суду від 25.05.2007 року розгляд справи призначено на 13.06.2007 року,  у зв’язку з відрядженням головуючого судді.

У судовому засіданні 13.06.2007 року сторонами заявлено клопотання в порядку частини 3 ст.69 ГПК України про вирішення спору у більш тривалий строк; розгляд справи відкладено до 20.06.2007 року для подання відповідачем відзиву на заяву позивача про збільшення позовних вимог.

У судовому засіданні 20.06.2007 року за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ТОВ „Ювента” звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом до відповідача – Сільського споживчого товариства „Раставицьке” про стягнення 5004, 66 грн., з яких 900,00 грн. –сума основного боргу, 2632,68 грн. –сума пені, 108,19 грн – сума 3% річних, 971,88грн. – сума збитків. В обґрунтування позову посилається на Договір поставки товарів № 4354 від 28.04.2004 року, за яким було продано відповідачу товари побутової хімії на загальну суму 1748,33 грн., з якої на день звернення з позовом  залишилась несплаченою сума у розмірі 900 грн. У зв’язку з простроченням платежу до відповідача застосовано відповідальність у вигляді стягнення пені,  3% річних , інфляційних. Заявлену до стягнення суму збитків обґрунтовано позивачем  посиланням на укладенні з банком договори овердрафту.  Як правову підставу позову зазначено ст.ст. 526 та 625 ЦК України.

В процесі розгляду справи, позивач листом № 45 від 10.04.07р. (а.с.37) відмовився від основного боргу в сумі 900 грн., у зв’язку з його погашенням відповідачем станом на 15.03.2007 року. 10.05.2007 року зменшив суму позову в частині збитків з 771,88 грн. до 767, 84 коп. , у зв’язку з виявленою помилкою при їх розрахунку (а.с. 71). У листі № 46 від 29.05.2007 року позивач просить додатково стягнути  з відповідача  313, 70 грн.  відсотків за користування чужими коштами (а.с.79). Як правову підставу зазначено ст. 536, ч.5 ст. 694, ст. 1057 ЦК України, ч.6 ст. 231, ч.4 ст.232 ГК України.

Відповідач у відзиві на позов ( вих. № 18 від 08.05.07р.) заперечує позовні вимоги в частині стягнення пені з посиланням на ч. 6 ст. 232 ГК України стосовно обмеження строку її нарахування шести місяцями; в частині суми збитків, як непов’язаної з обставинами продажу товару відповідачу, у зв’язку з чим просить відмовити позивачу в частині стягнення суми основного боргу, пені та збитків (а.с.70). У відзиві на заяву позивача щодо стягнення 313, 70 грн. відсотків за користування чужими коштами заперечує їх правомірність з посиланням на ст.ст. 536, 1054, 1055 та 1057 ЦК України (а.с.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2004 року між позивачем ТОВ „Ювента” та відповідачем ССТ „Раставицьке” укладено договір поставки № 4354 певних договірних товарів певними договірними партіями у певні договірні строки, що не збігаються з моментом укладення Договору (а.с. 11).

У п.1.2. Договору зазначено, що  асортимент, кількість, ціни та строки погоджуються  сторонами в рахунках, накладних та інших розрахункових документах, які є невід’ємною частиною Договору.

У п.3.1 Договору  зазначено, що строк оплати товарів становить 14 календарних днів з дня поставки (прийому-передачі) товарів.

У п.4.1 Договору зазначено, що за несвоєчасну оплату поставлених товарів покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2 % за кожний день прострочення платежу. Згідно пункту 4.3 Договору за невиконання або несвоєчасне виконання грошових зобов’язань боржник зобов’язаний відшкодувати кредитору завдані збитки.

На виконання п.1.2 Договору позивач за видатковою накладною           № Ющ00010596 від 29.04.2004 року передав  відповідачу у власність товари побутової хімії на загальну суму 1748,33 грн. з кінцевим строком оплати до 13.05.2004 року (а.с.12).

Оплату за отриманий товар відповідачем здійснено було   частково: 548,13 грн. згідно платіжного доручення № 449 від 01.10.2004 року (а.с. 51) та 300 грн. згідно платіжного доручення № 213 від 12.03.2007 року (а.с. 41).

Остаточний розрахунок за отриманий у власність товар на суму 900 грн. відповідач здійснив  15.03.2007 року згідно платіжного доручення № 215 від 15.03.2007 року (а.с.42), а саме  у день звернення позивача з позовом, однак до порушення провадження у справі.

У зв’язку із здійсненою відповідачем оплатою суми основного боргу, позивачем подано заяву про відмову від основного боргу на суму 900 грн. (а.с.37).

Розглянувши подану заяву, господарський суд, керуючись  ч.6 ст.22, ч.1 ст.78 ГПК, перевіривши обставини здійсненої оплати ( платіжне доручення № 215 від 15.03.2007 року (а.с. 42),   приймає часткову відмову позивача від позову щодо суми основного боргу, як таку, що не суперечить чинному законодавству та не порушує інтереси інших осіб, у зв’язку з чим вважає за необхідне припинити провадження у цій частині за п.4 статті 80 ГПК України.

У судовому засіданні 10.05.2007 року позивачем подано клопотання про зменшення суми завданих збитків, яка, відповідно до здійсненого розрахунку  складає 767,84 грн.(а.с.71)

У судовому засіданні 13.06.2007 року позивачем було подано клопотання № 46 від 29.05.2007 року про додаткове стягнення з відповідача 313,70 грн. відсотків за користування чужими коштами у період з 13.05.2004 року по 12.03.2007 року, тобто  після отримання товару за Договором поставки № 4354 від 28.04.2004 року.

Здійснивши правову оцінку заявлених клопотань, господарський суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити позовні вимоги, відмовитись від позову.

Як свідчить зміст позовної заяви у предметі  позову сукупно заявлено наступні матеріально-правові вимоги до відповідача: про стягнення основного  боргу на суму 900 грн., про стягнення пені на суму 2632,68 грн., про стягнення  3% річних на суму 108,19 грн., про стягнення інфляційних на суму 391,91 грн., про стягнення збитків на суму 971,88 грн. Всі ці вимоги випливають з однієї підстави – Договору поставки № 4354 від 28.04.2007 року.

В частині судового захисту матеріально-правової вимоги про стягнення основного боргу у сумі 900 грн. господарським судом прийнято відмову позивача від позову.

Матеріально-правова вимога про стягнення збитків заявлена у сумі 971,88 грн., яка складається з 771,88 грн. (відсотки, сплачені позивачем  за користування кредитом згідно договорів овердрафту) та 200 грн. – сума оплати за довідку № 773/108 від 13.-3.2007 року (а.с.4).   Клопотання про зменшення  розміру збитків торкається виключно суми   771,88 грн., яка, після здійсненого позивачем перерахунку складає 767,84 грн. Таким чином, загальна сума збитків, визначена позивачем,  складає -  967,84 грн.

Заявлена позивачем у клопотанні матеріально-правова вимога про стягнення відсотків за користування чужими коштами на суму 313,70 грн. розцінюється  судом як зміна предмету позову та  як така, що випливає із однієї підстави – Договору поставки № 4354 від 28.04.2007 року.

У ч.4 ст. 22 ГПК України встановлено, що  право позивача змінити предмет позову та зменшити позовні вимоги  реалізується до прийняття рішення.

Враховуючи наведене, господарський суд при вирішенні спору  виходить із зміненого предмету позову  в частині введення до його складу матеріально-правової вимоги про стягнення відсотків за користування чужими коштами та зменшеного розміру матеріально - правової вимоги про стягнення збитків.

Зокрема, вирішення спору по суті здійснюється щодо  стягнення пені на суму 2632,68 грн., стягнення  3% річних на суму 108,19 грн., стягнення інфляційних на суму 391,91 грн., стягнення збитків на суму 967,84 грн., стягнення відсотків за користування чужими коштами на суму 313,70 грн.

Заслухавши представників сторін, оцінивши наявні в матеріалах та досліджені у судовому засіданні докази, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.193 Господарського суду України суб’єкти господарювання, в даному випадку, сторони у справі, повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до Закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних  для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони.

З приписами статті 193 ГК України кореспондуються положення статей  526 та 527 Цивільного кодексу України щодо належного виконання сторонами зобов’язання.

Порушення зобов’язань є підставою для застосування  господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами , зокрема, Цивільним кодексом Ураїни або договором.

Так, позивачем заявлено до стягнення 2632,68 грн. пені за період з 13.05.2004 року по 12.03.2007 року, виходячи з встановленого у п. 4.2 Договору розміру 0,2 % та з врахуванням зменшення суми заборгованості (розрахунок у тексті позовної заяви).

Господарським судом встановлено, що дійсно мало місце прострочення платежу, починаючи з 14.05.2004 року.

Разом з тим, вважає, що  заявлений до стягнення розмір пені є лише частково обґрунтованим, з огляду на приписи норм Господарського та Цивільного кодексу України, а також Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” від 22.11.1996  № 543/96ВР, і зокрема.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання. У ч.2 статті 551 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Водночас, в абзаці другому цієї частини передбачено можливість збільшення у договорі розміру неустойки, встановленого законом.

У статті 230 Господарського кодексу України, пеня визнається штрафною санкцією, яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі невиконання чи неналежного виконання господарського зобов’язання. У ч.1 статті 321 ГК України зазначено, що законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У частині ч. 4 цієї статті зазначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. У частині 6 цієї статті зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України.

Таким чином, обидва кодифіковані акти визначають можливість нарахування пені виключно у відсотках та  право сторін  визначати  її розмір у договорах, виходячи з загальних засад  цивільного законодавства про свободу договору.

Разом з тим, обидва кодифіковані акти передбачають наявність закону, яким може бути визначений розмір пені за порушення окремих видів зобов’язань. Зокрема, законом, яким визначено розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у розмірі подвійної  облікової  ставки   Національного   банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня є Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” від 22.11.1996  № 543/96ВР.

Положення вищезазначеного Закону не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені в договорі, але передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню у судовому порядку.

З огляду на викладене, нарахована позивачем пеня в розмірі 0,2% в обґрунтованій частині підлягатиме  стягненню з врахуванням обмежень її розміру, що встановлений ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” від 22.11.1996  № 543/96ВР.

Окрім наведеного, слід зазначити, що ч. 6 ст.232 ГК України нарахування пені, як штрафної санкції, обмежує шести місяцями від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Господарським судом встановлено, що сторони у Договорі не обумовили можливість нарахування пені у більший термін, аніж це передбачено ч.6 ст.232 ГК України, у зв’язку з чим, до стягнення у судовому порядку підлягає пеня, нарахована у період з 14.05.2004 року по  12.11.2004 року  включно.

При цьому господарським судом не враховуються положення ч. 2 статті 258 Цивільного кодексу України щодо річної  позовної давності до вимог про стягнення пені, виходячи з імперативних приписів ч.3 статті 267 Цивільного кодексу України про її застосування виключно за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Заява такого змісту у матеріалах справи відсутня. Заперечення відповідача стосувалися виключно періоду нарахування пені з посиланням на ч.6 ст.232 ГК України.

Таким чином, з врахуванням приписів вищезазначених норм щодо обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою та періодом її нарахування не більше шести місяців, згідно здійсненого господарським судом розрахунку, обґрунтованою до стягнення буде пеня у розмірі 126,98 коп., і зокрема:

- за 26 днів прострочення ( з 14.05.04р. по 08.06.04р.) при обліковій ставці НБУ 7% пеня із суми 1748,13 грн. складає 17,43грн.;

- за 114 днів прострочення  (з 09.06.04р. по 30.09.04р.) при обліковій ставці НБУ 7,5% пеня із суми 1748,13 грн. складає 81,89грн.;

- за 6 днів прострочення (з  01.10.04р. по 06.10.04р.) при обліковій ставці НБУ 7,5% пеня із суми 1200 грн. складає 2,95 грн.;

- за 33 дні прострочення ( з 07.10.04р. по 08.11.04р.) при обліковій ставці НБУ 8% пеня із суми 1200 грн. складає 17,35 грн.,

- за 4 дні прострочення (з 09.11.04р. по 12.11.04р.) при дії облікової ставки НБУ 9% пеня складає 2,36 грн.

Окрім пені, позивачем заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення збитків, завданих відповідачем у зв’язку з неналежним виконанням обв’язку оплатити товар у встановлені строки. Можливість стягнення збитків  сторонами  обумовлено  у п.4.3 Договору поставки № 4354 від 28.04.2004 року. В даному спорів позивач під збитками розуміє сплачені банку відсотки за користування кредитом за Договорами овердрафту №№ 015/06-2/96 від 05.02.2004 року, 015/06-2/108 від 07.02.2005 року, 015/52-1/36 від 08.02.2006року, 015/108/369 від 10.08.2006 року та за оплачену банку довідку № 773/108 від 13.03.2007 року, у якій здійснено помісячну розшифровку розміру  відсотків, сплачених позивачем банку за період з лютого 2004 року по лютий 2007 року включно.

Здійснивши правову оцінку підстави  заявлених збитків, господарський суд вважає, що позивачем не доведено факту  їх заподіяння відповідачем, що є підставою для відмови у їх стягненні у повному обсязі, зокрема, з  огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1ст.623 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 224 ГК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням та знаходяться  з ним у безпосередньому причинному зв’язку.

Відповідно до ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема  включаються додаткові витрати ( штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам ), понесені другою стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором.

Так, позивачем не доведено, до перший Договір овердрафту від 05.02.2004 року ним було укладено саме з метою поповнення обігових коштів для закупівлі товару, проданого відповідачу, і що саме за несплату останнім боргу за отриманий товар, позивач поніс додаткові витрати у вигляді сплати штрафних санкцій банку за прострочення  сплати відсотків чи погашення  основного боргу. Сплата позивачем банку відсотків – це умова оплатності   Договору овердрафту як різновиду договору  позики, а відтак, виконання взятих на себе зобов’язань. Згідно п.9.1 Договору овердрафту штрафною санкцією є пеня, що стягується саме за порушення строків повернення кредиту та відсотків за користування кредитором. Згідно п.9.2 Договору овердрафту штрафною санкцією є також штраф. Позивачем не     доведено, що за Договором овердрафту  від 05.02.2004 року , так само як за наступними такими договорами він сплатив банку штрафні санкції у зв’язку з правопорушенням відповідача. При цьому слід зазначити, що позивач як суб’єкт підприємницької діяльності здійснює свою діяльність на власний ризик (ст.42 ГК України), в тому числі. шляхом укладення незаборонених чинним законодавством договорів, наприклад овердрафту. І як встановлено у судовому засіданні, укладення такого роду договорів з банком – це загальноприйнята умова здійснення позивачем підприємницької діяльності на оптовому ринку торгівлі. До наведеного необхідно також додати, що  встановлений господарським судом факт відпуску позивачем саме тих товарів, які були придбані у юридичних осіб –виробників за кошти, одержані за Договором овердрафту № 015/6-2/96 від 05.02.2004 року  не доводить факт понесення позивачем збитків у вигляді сплати банку відсотків за користування коштами.

Однак вимоги позивача щодо стягнення інфляційних, 3% річних та відсотків за користування чужими коштами підлягають  судовому захисту, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст.229 ГК України та ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник , на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено господарським судом, прострочення  боржника тривало з 14.05.2004 року по 30.09.2004 року з суми 1748,13 грн.; з 01.10.2004 по 12.03.2007 року – з суми 1200 грн. Здійснений позивачем розрахунок інфляційних на суму 391,91 грн. перевірено господарським судом, у зв’язку  з чим визнано обґрунтованою до стягнення суму – 385,35 грн. Здійснений позивачем розрахунок 3% річних на суму 108,19 грн. перевірено господарським судом, у зв’язку з чим  підлягає стягненню у заявленій сумі.

Визнаючи  обгрунтованість заявленої позивачем матеріально-правової вимоги про стягнення суми 313, 70 грн. як відсотків за користування чужими грошовими коштами з посиланням на ст.ст. 536, 694, 1057 ЦК України та ст.ст. 231 та 232 ГК України, господарський суд виходить з наступного.

У статті 1057 ЦК України визначено юридичну природу комерційного кредитування, яке є відмінним від надання позики або банківського кредиту, і не оформляється як самостійна договірна конструкція, а здійснюється в межах відповідного зобов’язання з реалізації товарів, зокрема, коли  продавець передає у власність другій стороні речі, визначені родовими ознаками на умовах відстрочення  оплати товарів.

Правовий аналіз змісту  п.п 2,3 Договору поставки  № 4354 від 28.04.2004 року, за яким у сторін виникли зобов’язальні відносини та  статті 712 Цивільного кодексу України щодо визначення понятття договору поставки, дає підстави господарському суду дійти висновку, що між сторонами виникли відносини комерційного кредитування.  Оскільки у ч.2 ст.712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, тому застосуванню підлягають також положення статті 694 ЦК України про продаж товару в кредит. Зокрема, у частині 5 статті 694 ЦК УКраїни зазначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу, від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Стаття 536 Цивільного кодексу України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Отже, за загальним правилом лише фізичні особи можуть виключити проценти за користування грошовими коштами, а для суб'єктів господарювання сплата процентів (відстотків)є обов'язковою.

Включення процентів , які передбачено ст.536 ЦК України до глави 48 "Виконання зобов'язання" свідчить про те, що вони не належать ні до пені (ст.549 ЦКУ), ні до процентів як виду цивільно-правової відповідальності (ст.625 ЦКУ), однак підлягають стягненню в обов'язковому порядку, відповідно до ст.ст. 693 та 694 ЦК України.

Положення ч.3 ст.198 ГК ГК УКраїни також мають відсильний характер до положень ст. 536 ЦК  і передбачають, що відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах і в порядку, визначених законом або договором.

Поняття користування чужими грошовими коштами у розумінні статті 694 ЦК України розглядається як  грошовий борг покупця перед продавцем за отримані товари без фактичної передачі коштів у користування. Таким чином, в борг включаються і власні грошові суми боржника, що належать до сплати.

Суб'єкти господарювання можуть визначати розмір і порядок сплати відстотків за користування грішми, якщо іншими актами законодавства не будуть встановлені вимоги щодо розміру і порядку сплати відстотків.

Оскільки сторони у Договорі поставки № 4354 від 28.04.2004 року не визначили  розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами, то застосуванню підлягатимуть норми закону, зокрема статті 1048 ЦК УКраїни про те, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, проценти, передбачені ст.536 ЦК України, з одного боку, та ч.2 ст.625 ЦК України - з іншого, є різними правовими явищами. Тому кожний із названих  видів процентів застосовується за наявності відповідних підстав, які є різними. Відповідно, проценти, передбачені ч.5 ст.694 ЦК України як правове явище, також не є тотожними процентам, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, тому їх одночасне застосування є можливим. Правові підстави для застосування процентів, передбачених ч.5 ст.694 ЦК України господарським судом встановлені вище.  Відповідної правової позиції дотримється Вищий господарський суд України (постанова від 18.05.2006 року у справі № 14/639 господарського суду м.Києва; постанова від 19.01.2006 року у справі               № 21/186-05.) Все вище викладене спростовує заперечення відповідача щодо обгрунтованості пред'явлення позивачем до стягнення суми 313,70 грн. відсотків  за користування чужими коштами.

Відповідно до ч.5 ст.49 ГПК України, при частковому задоволенні позову суми державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 цієї статті Кодексу, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Як свідчать матеріали справи позивачем сплачено державне мито у розмірі 102 грн 12.03.2007 року та 14.03.2007 року, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу  у розмірі 118 грн. - 12.03.2007 року (а.с. 8-10). Позивачем сплачено основний  борг  у сумі 900 грн.  -15.03.2007 року (а.с.42), тобто у день звернення  позивача з позовом, про що останній не міг знати в силу об'єктивних причин. Враховуючи, що передумовою звернення позивача  до суду за захистом  порушеного права стали  неправомірні дії відповідача, що  встановлено у судовому порядку, а  відмова позивача  від позову в частині стягнення основного боргу  в сумі 900 грн. зумовлена саме його погашенням відповідачем 15.03.3007 року, господарський суд вважає за необхідне включити  у розрахунок розміру  державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що підлягають стягненню з відповідача   суму 900 грн. основного  боргу.

На підставі ст.ст. 536, 625, 694, 1057 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, ч.3 ст. 198, ч.1 ст.199, ст.ст. 224, 225, 230, ч.6 231, 232 Господарського кодексу України,  керуючись ст.49, п.4 ст.80, ст.82, ст.85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Сільського споживчого товариства "Раставицьке" (юрид.адреса: 13600, Житомирська область, смт. Ружин, вул. Бурди, буд.53, ідентифікаційний код 32265036) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювента" (юрид. адреса: 10019, м.Житомир, вул. Комерційна,4, ідентифікаційний код 22049538) - 126,98 грн. пені; 385, 35 грн. інфляційних; 108, 19 грн. - 3% річних; 313,70 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами; 37,38 грн. витрат по оплаті державного мита; 43,24 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

2. Відмовити у стягненні - 2505,70 грн. пені, 967,84 грн. збитків.

3. Припинити провадження в частині стягнення 900 грн. суми основного боргу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення  десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя
Машевська О.П.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 -3 сторонам