ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 9/338

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

на  рішення
господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.

у справі
№ 9/338

господарського суду
м. Києва

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

про
стягнення 4529,05 грн.

за участю представників:

позивача
Коваль В.Б., дов. від 14.02.2007р.

відповідача
Стегній Л.М., дов. від 06.10.06р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до  Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 4529,05 грн. основного боргу, переданого йому за розподільчим балансом від 31.07.2003р.

Свої вимоги позивач обгрунтовує пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690, статтею 59 Господарського кодексу України, відповідно до яких до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977. Однак, відповідач, в порушення статей 512, 530 Цивільного кодексу України, частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. та вимоги позивача №987 від 16.06.2006р. про сплату боргу в сумі 4529,05 грн., після підписання розподільчого балансу між ним та відповідачем, та розрахунку ТОВ Агропромислова фірма “Рубіжна” з відповідачем в сумі 4755,50 грн. відповідно до наказу господарського суду Харківської області від 12.12.2002р. №08/314-02, на підставі платіжного доручення № 101 від 09.09.2003р., перерахування вказаної суми не здійснив.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690 передбачалася передача відповідачу всієї заборгованості без виключень. Окрім цього, оскільки передача заборгованості виникла в рамках адміністративних правовідносин, а не в процесі здійснення фінансово-господарської діяльності, то позивач відповідно до статті 519 Цивільного кодексу України отримав всі ризики щодо стягнення та виявлення безнадійної заборгованості.

Також відповідач покликався на те, що вимоги позивача не вмотивовані, оскільки позивачем не надано розрахунку суми боргу та належних доказів того, що ТОВ АПФ “Рубіжне” перерахував кошти на користь ДАК “Хліб України” за поставлені матеріально-технічні ресурси.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.(суддя Шабунін С.В.) в позові відмовлено.

Судове рішення обгрунтоване безпідставністю вимог позивача з огляду на положення статей 4,197,202 Цивільного кодексу  Української РСР, постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, та частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., відповідно до яких у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги. Окрім цього, суд послався на частину 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої доказів перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України”, наявності боргу відповідача перед Агентством, позивачем не надано.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції позивач, Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги обгрунтовані порушенням та неправильним застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме статей 161, 162, Цивільного кодексу України, статей 4, 27, 42,43 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, позивач посилається на хибне твердження суду щодо вимог Агентства про відповідальність первісного кредитора у зобов’язанні та стягнення боргу на підставі передачі недійсної вимоги, оскільки в позовній заяві вимоги обгрунтувані на підставі пункту 2.2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р.Окрім цього, господарським судом не було залучено до участі у справі треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову, але рішення суду впливає на їх права та обов’язки.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав, усно в судовому засіданні відхилив її доводи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” шляхом виділення зі складу підприємства Державної акціонерної компанії “Хліб України” створено позивача, та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання пункту 3 зазначеної постанови між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, що були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”, відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Згідно з пунктом 1.3. Статуту позивача, підприємство є правонаступником майнових прав та обов’язків реорганізованої ДАК “Хліб України” у відповідності з розподільчим актом (балансом).

Відповідно до пункту 3.1. цього Статуту підприємство утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами та отримання прибутку.

Згідно статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Частиною 4 статті 59 Господарського кодексу України встановлено, що у разі виділення одного або кількох нових суб’єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб’єкта.

З викладеного вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Відповідно до частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. відповідач зобов’язався у разі проведення розрахунків дебіторів з компанією після підписання розподільчого балансу, що зменшує суму дебіторської заборгованості позивача, перерахувати протягом 3-х банківських днів грошові кошти на його рахунок у сумі еквівалентній зменшенню дебіторської заборгованості.

З матеріалів справи, зокрема, з витягу з реєстру дебіторської заборгованості права вимоги, за якою передається державному підприємству “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” по розподільчому балансу (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. №977), бухгалтерської довідки позивача за 31.07.2003р.-20.07.2006р. вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до ТОВ Агропромислова фірма “Рубіжна” на суму 4529,05грн.

З позовних вимог вбачається, що відповідно до наказу господарського суду Харківської області від 12.12.2002р. №08/314-02 було стягнуто з ТОВ Агропромислова фірма “Рубіжна” на користь ДАК “Хліб України” 4755,50грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної вимоги №101 від 09.09.2003р.

На підставі зазначеного 16.06.2006р.р. позивач надіслав відповідачу вимогу №987/11 про сплату боргу, яку відповідач отримав 19.06.2006р.,однак розрахунків проведено не було.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України зумовлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України суд повинен у рішенні навести доводи, з яких він відхиляє докази сторін.

Відмовляючи у задоволенні  вимог позивача в частині стягнення 4529,05 грн. основного боргу, переданого йому за розподільчим балансом від 31.07.2003р. суд виходив з того, що позивачем не доведено факту перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України” та наявності боргу відповідача перед Агентством, окрім цього у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги.

При цьому суд вийшов за межі позовних вимог, та не розглянув вимоги, заявлені в позовній заяві. Водночас, суд не вказав мотивів, з яких він не прийняв до уваги та не оцінив взагалі, докази надані позивачем, зокрема, копію платіжної вимоги №101 від 09.09.2003р. про розрахунок ТОВ Агропромислова фірма “Рубіжна” з відповідачем в сумі 4755,50 грн., витяг з реєстру дебіторської заборгованості права вимоги, за якою передається державному підприємству “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” по розподільчому балансу (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. №977), бухгалтерську довідку позивача за 31.07.2003р.- 20.07.2006р.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних  правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно  відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Наведене свідчить про те, що поза увагою суду залишилося питання, з якими пов’язане законне вирішення спору по суті. Таким чином, господарський суд дійшов передчасного висновку про безпідставність заявлених вимог про стягнення боргу, а тому ухвалений ним судовий акт не можна вважати законним та обґрунтованим.

Оскільки передбачені  процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи для нового  розгляду до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду  м.Києва необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  та  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  права,  що  підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” задовольнити.

Рішення господарського суду м. Києва від 15.11.2006р. у справі №9/338 господарського суду м. Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач