ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

09 липня 2007 р.                                                             Справа  № 11/82

За позовом   Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,  м. Ужгород

До відповідача     Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеральні води Свалявщини", м.Свалява

про  стягнення   6506  грн. штрафних санкцій.

Суддя Л.М.Якимчук

ЗА УЧАСТЮ ПРЕДСТАВНИКІВ СТОРІН:

Від позивача: - Шибаєв А.М.    –представник,  довіреність  від  10.01.2007.

Від відповідача:  -    не з"явився.

СУТЬ СПОРУ:  Позивачем заявлено позов до відповідача про стягнення         6506грн. адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів,  передбаченого статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон).  Зокрема, відповідно до вимог вказаної статті відповідач повинен  був працевлаштувати 1 інваліда, однак,  не працевлаштував. (форма 10 ПІ річна  „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів” за 2006 рік).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі,  просить задоволити позовні вимоги повністю.

Відповідач у письмовому поясненні повідомив, що протягом 2006 року  створив два робочі місця для працевлаштування інвалідів та направив відповідний лист 10.01.2006  у Свалявський районний центр зайнятості та до місцевих сільських рад. Однак, інваліди для працевлаштування йому не направлялись.

У судовому засіданні 25.06.2007 оголошувалась перерва до 12.00год. 09.07.2006.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін,

СУД ВСТАНОВИВ:

Частиною першою ст.19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 –ХІІ  від 21.03.1991, з подальшими змінами та доповненнями (далі Закон), для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць  для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Пунктом 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету  Міністрів України від  03.05.1995 № 314 „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі Положення) встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 01 лютого року, що настає за звітним, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середню облікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів;  інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Згідно з п.3 Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інваліда відповідної нозоології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. А пунктом  2 Положення передбачено, що робочим місцем інваліда може бути звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування.

Відповідно до  ч.1 ст. 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Отже, на підприємство  не покладається обов’язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов’язок створювати робочі місця для працевлаштування  інвалідів та інформувати про кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Відповідач подав суду  копію листа від 10.01.2006 №3,   яким  повідомляв   Свалявський   районний  центр  зайнятості про наявність двох вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів та  просив  направити їх  йому для працевлаштування; а також копії звітів про наявність  вільних  робочих місць (вакантних посад) та потребу  в працівниках (форма № 3-ПН) станом 01.01.2006; 01.02.2006; 01.03.2006; 01.04.2006; 01.05.2006; 01.06.2006;  01.07.2006; 01.08.2006; 01.09.2006; 01.10.2006; 01.11.2006; 01.12.2006, у яких також вказував про створення двох робочих місць для працевлашутвання інвалідів.   Свалявський центр зайнятості у свою чергу  повідомив, що  ТОВ "Мінеральні води Свалявщини" протягом 2006 року щомісячно  подавало звіти форми 3-ПН про  навність  вільних робочих місць та вакантних посад, у яких вказувало потребу у 2-х вантажниках  (вакансій для інвалідів), однак, ніхто з інвалідів, бажаючих працювати на цій посаді, для працевлаштування не звертався,  а тому,  інваліди відповідачу для працевлаштування   не направлялись.

Крім того, відповідач подав суду копію наказу №2  від 03.01.2006 про   створення  робочих  місць для працевлаштування  інвалідів, а також  виписку зі штатного розпису  ТОВ "Мінеральні води Свалявщини" на 3 січня 2006 року, в якому також зазначено про дві вакансії для працевлаштування інвалідів.   Отже,   відповідач виконав передбачений  Законом обов"язок   щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та повідомив органи працевлаштування інвалідів  про їх наявність.   Разом з тим, позивач не подав докази про те, що у 2006 році на підприємство направлялись для працевлаштування інваліди, або ж вони самі звертались до відповідача, а той відмовив  у їх  працевлаштуванні.

З огляду на викладені обставини, суд не вбачає вини відповідача у тому, що на його підприємстві не працевлаштовано передбачену  Законом  кількість інвалідів.

Відповідно до статті 71 Кодексу  адміністративного судочинства кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Всебічно дослідивши всі обставини справи суд  прийшов до висновку, що  відповідач поданими доказами спростував  твердження позивача про те, що він у 2006 році не створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, відповідно до встановленого  Законом нормативу, а позивач  не довів, що інваліди направлялись  для працевлаштування на підприємство відповідача і не працевлаштовані останнім.

Оскільки судом встановлено відсутність у діях відповідача складу господарського  правопорушення, то  безпідставним є нарахування позивачем, відповідно до статті 20 Закону, пені  за порушення  термінів сплати  адміністративно-господарських санкцій.

Керуючись ст.ст. 17, 18,  21, 69, 71, 86, 94, 98, 158, 162, 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні позову вімовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                 Якимчук Л.М.