ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

13.06.07                                                                                           Справа  № 2/1753-22/392А

Львівський апеляційний господарський суд  у складі колегії:

Головуючого-судді                                  Мурської Х.В.

суддів                                                         Давид Л.Л.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання           Куцик-Трускавецькій О.Б.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Склодар», м. Львів

на постанову Господарського суду Львівської області від 23.01.2007 року

у справі № 2/1753-22/392А, суддя Желік М.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Склодар», м. Львів

до відповідача Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова

про    скасування рішення,

за участю представників:

від Позивача –Грісс Ю.А. - директор;

від Відповідача –Боднар Т.М. –зав. юридичним сектором.

Постановою Господарського суду Львівської області від 23.01.2007 року у справі № 2/1753-22/392А у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Склодар»про скасування рішення, сформованого Управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова про застосування фінансових санкцій –відмовлено.

Постанова суду місцевого господарського суду мотивована безпідставністю вимог Позивача, їх невідповідністю вимогам чинного законодавства, зокрема, нормам Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування». Так, відповідно до вимог ст.ст. 14, 15 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року, платниками страхових внесків до Пенсійного фонду України є  юридичні та фізичні особи –суб’єкти підприємницької діяльності, що обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент). Таким чином, Позивач, як юридична особа, що обрала особливий спосіб оподаткування, є платником страхових внесків до Пенсійного фонду України. Згідно положень п.4 ст. 18 зазначеного Закону, страхові внески не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування. Безпідставними є твердження Позивача про те, що Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва»від 03.07.1998 року №727/98 має перевагу над Законом України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», оскільки виключно цим законом визначаються принципи та структура системи загальнообов’язкового пенсійного страхування, коло осіб, які підлягають зазначеному страхуванню, платники страхових внесків, їх права та обов’язки, порядок нарахування, обчислення та сплати внесків, стягнення заборгованості за цими внесками. Саме цей закон є спеціальним і має вищу юридичну силу, аніж згадуваний Указ. Обов’язок страхувальника нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески визначені п.6 ч.2 ст.17 Закону. Будь-яких виключень щодо нарахування, обчислення та сплати в установлені строки страхових внесків суб’єктами підприємницької діяльності, які обрали спрощену систему оподаткування, Законом не надано.

Скаржник, Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Склодар»не погоджуючись з даною постановою, звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою , в якій просить скасувати постанову місцевого господарського суду як таку, що винесена з порушенням норм матеріального права та з неповним з’ясуванням фактичних обставин справи та закрити провадження у справі, покликаючись, зокрема, на те, що Указом Президента   України від 03.07.1998 року №727/98  «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва»встановлено види податків і зборів, відносно яких суб’єкт малого підприємництва, що сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, а тому застосування до Позивача фінансових санкцій є безпідставним.

Відповідач у запереченні на апеляційну скаргу, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, постанову місцевого господарського суду –залишити без змін з підстав, викладених у ньому.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення, викладені, відповідно, в апеляційній скарзі та у запереченні на неї.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, постанову Господарського суду Львівської області у даній справі –залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом, Управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова проведено перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ТОВ ВКФ «Склодар», на підставі якої складено Акт  за № 62 від 19.07.2006 року.

В Акті перевірки зазначено, що за період з 01.04.2004 року по 19.07.2006 року ТОВ ВКФ «Склодар»донараховано страхових внесків на суму 45 586 грн. 84 коп., однак з врахуванням сплати платником єдиного податку за даний період в розмірі 18 780 грн. 61 коп., прострочена заборгованість, що підлягає сплаті станом на 19.07.2006 року складає 28 830 грн. 19 коп.

За результатами даної перевірки виконуючим обов’язки начальника Управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львова прийнято Рішення про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків, яким на підставі п. 4 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування»до ТОВ ВКФ «Склодар»застосовано фінансові санкції в розмір 11 976 грн. 44 коп.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку (а.с.50) дані фінансові санкції застосовані до Позивача за період з квітня 2005 року по травень 2006 року з врахуванням сплати платником за даний період суми єдиного податку, що не суперечить вимогам Закону України «Про вирішення питання щодо заборгованості суб’єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв’язку з не перерозподілом Державним казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року-І кварталу 2005 року»від 16.03.2006 року № 3583-ІУ.

Відповідач у запереченні на апеляційну скаргу зазначає, що з метою уникнення подвійної сплати страхових внесків за найманих працівників платниками єдиного податку, сума коштів що спрямовується до ПФ України у вигляді частини ставки єдиного податку, зараховується в рахунок сплати страхових внесків. А Позивач, в свою чергу посилається на те, що у 2004-2006 роках він був платником єдиного податку за ставкою 10 % згідно Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування обліку звітності суб’єктів малого підприємництва»від 03.07.1998 року за № 727 (надалі Указ Президента № 727) і не є платником внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваної постанови дійшов правомірного висновку про те, що Позивач зобов’язаний нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески визначені п.6 ч.2 ст.17 Закону. Будь-яких виключень щодо нарахування, обчислення та сплати в установлені строки страхових внесків суб’єктами підприємницької діяльності, які обрали спрощену систему оподаткування, Законом не надано.

Так, згідно вимог ст. 15 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058), платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14 цього Закону; страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 18 цього ж Закону, страхові внески є цільовим загальнообов’язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом; законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Статтею 17 Закону № 1058 передбачено, що страхувальники зобов’язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Указ № 727 являє собою нормативний акт, який поширює свою дію на податкові правовідносини.

Отже, Закон України № 1058 є спеціальним Законом з регулювання відносин в системі загальнообов’язкового державного пенсійного страхування і має вищу юридичну силу порівняно з Указом № 727, який є нормативним актом в системі податкових правовідносин.

Враховуючи вищенаведені норми Закону №1058, суд вважає помилковими доводи Позивача щодо незастосування до платника єдиного податку норм цього Закону.

Судова колегія вважає, що обов’язковість сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не пов’язується із статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності, а спір по даній справі не поширюється на правовідносини, що регулюються Указом Президента   України від 03.07.1998 року №727/98  «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва».

Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування, на ці внески не поширюється податкове законодавство (п.4 ст.18 Закону №1058). Згідно п.6 згаданого Закону законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків, або звільнення від їх сплати.

Згідно пункту 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (КАСУ), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач в обґрунтування своїх доводів подав суду належні докази, які з достовірністю підтверджують правомірність прийнятого Рішення.

У відповідності до вимог Закону України «Про систему оподаткування», акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, офіційний документ, який породжує певні правові наслідки спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Таким чином, твердження Позивача про те, що місцевим господарським судом неправомірно відмовлено у задоволенні його позовних вимог є безпідставними та такими, що суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, Відповідачем (скаржником) не було надано доказів зменшення або погашення заборгованості.

Враховуючи наведене, а також положення чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що постанова місцевого господарського суду прийнята з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм законодавства України, а тому не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать про те, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209 КАС України, -

Львівський апеляційний господарський суд У Х В А Л И В :

1.          Постанову Господарського суду Львівської області від 23.01.2007 року у справі № 2/1753-22/392А залишити без змін,  апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в                                         касаційному порядку.

3.          Матеріали справи повернути місцевому господарському суду.

Головуючий суддя                                                                                      Мурська Х.В.

Суддя                                                                                                             Давид Л.Л.

Суддя                                                                                                             Кордюк Г.Т.