ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2007 р.
№ 10/123-2473

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відділу Державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області, м. Тернопіль (далі –Служба охорони)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2007

зі справи № 10/123-2473

за позовом Служби охорони

до товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільхлібпром", м. Тернопіль (далі –ТОВ "Тернопільхлібпром")

про стягнення 8307,70 грн.

Судове засідання проведено за участю представників:

Служби охорони –Гаврилюка С.І., Шевченка В.М.,

ТОВ "Тернопільхлібпром" –Пащенко В.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про стягнення з ТОВ "Тернопільхлібпром" 8307,70 грн. збитків, заподіяних достроковим розірванням відповідачем договору охорони в односторонньому порядку.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 10.10.2006 (суддя Півторак М.Є.) позов задоволено з посиланням на приписи статей 610, 614, 623 та 901 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України). У прийнятті зазначеного рішення господарський суд виходив з факту порушення відповідачем зобов’язання за договором про охорону об’єктів від 01.06.2003 № 969 (далі –Договір), що є підставою для відшкодування позивачеві завданих цим збитків.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2007 (колегія суддів у складі: Кордюк Г.Т. –головуючий, судді Давид Л.Л., Мурська Х.В.) рішення суду першої інстанції скасовано; в задоволенні позову відмовлено. Названу постанову суду апеляційної інстанції мотивовано відсутністю причинно-наслідкового зв’язку між порушенням відповідачем порядку одностороннього розірвання договору та витратами позивача, пов’язаними із скороченням штатної чисельності працівників та виплатою заробітної плати вивільненим охоронцям.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Служба охорони просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову. Скаргу мотивовано тим, що наслідком неповідомлення відповідачем про розірвання договору за два місяці є відшкодування позивачеві пов’язаних з цим витрат, як того вимагає пункт 13 Договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- відповідно до умов Договору позивач надає послуги з охорони об’єктів відповідача, визначені у дислокації-рахунку, а відповідач оплачує такі послуги щомісячно до 20 числа поточного місяця;

- строк дії Договору (з урахуванням його пролонгації) встановлено до 01.06.2005;

- пунктом 13 Договору передбачено, зокрема, можливість розірвання цього Договору за ініціативою ТОВ "Теропільхлібпром" в односторонньому порядку за умови повідомлення про це Служби охорони за два місяці; у випадку невиконання цієї умови відповідач зобов’язаний відшкодувати витрати, понесені позивачем внаслідок порушення вказаного порядку розірвання Договору;

- оскільки 28.07.2004 ТОВ "Тернопільхлібпром" надіслало позивачеві проект угоди про розірвання "договору про забезпечення контролю за здійсненням охорони від 29.12.2004" (тобто іншого правочину), розірванням відповідачем Договору в односторонньому порядку слід вважати направлення листа від 02.08.2004;

- позивач не погодився з припиненням дії Договору та фактично припинив надання охоронних послуг лише з 01.09.2004 за наказом від 31.08.2004 № 1568;

- на виконання наказу МВС України від 25.11.2003 № 1434 позивачем було змінено ліміти штатної чисельності його підрозділів за наказом начальника Служби охорони від 01.09.2004 № 1673;

- звільнення позивачем з посади охоронців Дзвінка С.В., Синюри В.Б., Волоського Б.Б., Варлам О.М. сталося за власним бажанням останніх та не є безпосереднім наслідком одностороннього розірвання Договору відповідачем.

Причиною виникнення спору стало питання про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача спричинених одностороннім розірванням договору збитків у формі скорочення чисельності штатних охоронців та виплат звільненим працівникам.

Згідно з частинами першою, третьою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до статей 610, 611 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З наведених законодавчих положень випливає, що збитки як категорія цивільно-правової відповідальності являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення законних прав та інтересів особи, де збитки є наслідком, а протиправна поведінка заподіювача шкоди –причиною. Таким чином, застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе лише за наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв’язку між протиправною поведінкою та спричиненими збитками, а також вини порушника в їх заподіянні.

В даному випадку, як вірно зазначено апеляційним судом, зміна штатної структури позивача та здійснені виплати вивільненим працівникам не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки причиною їх виникнення є виконання наказу вищестоящої організації (МВС України) та проведення розрахунків з вивільненими працівниками відповідно до вимог законодавства про працю, а не власне неправомірні дії відповідача щодо недотримання терміну повідомлення контрагента про одностороннє розірвання Договору.

Відтак факт наявності та розмір цих витрат не знаходяться у необхідному зв’язку з діями відповідача щодо дострокового розірвання договору, що виключає можливість стягнення з ТОВ "Тернопільхлібпром" компенсації таких витрат.

В даному разі відсутні також підстави й для стягнення з відповідача як збитків вартості послуг з охорони, оскільки дані про їх фактичне надання з 01.08.04 відсутні, а з 01.09.2004 вони не надавалися позивачем відповідно до власного наказу. Адже з огляду на відмову відповідача від цих послуг та відсутність доказів їх прийняття підстави для виникнення обов’язку з оплати таких послуг відповідно до статті 11 ЦК України також відсутні.

З  урахуванням наведеного Вищий господарський суд України погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позов про стягнення з відповідача 8307,70 грн. витрат задоволенню не підлягає, а тому оскаржувану постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2007 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2007 зі справи № 10/123-2473 залишити без змін, а касаційну скаргу відділу Державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області – без задоволення.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов