ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 9/333

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької, Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

на  рішення
господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.

у справі
№ 9/333  господарського суду м. Києва

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

про
стягнення 28 600,00 грн.

за участю представників:

позивача
Коваль В.Б., дов. від 14.02.2007р.

відповідача
Стегній Л.М., дов. від 06.10.06р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до господарського суду з позовом до  Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 28600,00 грн. основного боргу, переданого позивачу за розподільчим балансом від 31.07.2003р.

Свої вимоги позивач обгрунтовує пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690, статтею 59 Господарського кодексу України, відповідно до яких до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.Позивач вважає, що ДАК “Хліб України” несе відповідальність згідно статті 519 Цивільного кодексу України, оскільки останній передав йому недійсну вимогу. Окрім цього, позивачем на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України було подано клопотання про залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог –СПК “Зірка” для надання суду оригіналів платіжних доручень, що підтверджують проведення розрахунку з відповідачем.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що передача заборгованості здійснювалася в силу адміністративного акту, а не фінансово-господарських взаємовідносин сторін, отже до даних правовідносин не можуть застосовуватись приписи статті 519 Цивільного кодексу України. Окрім цього відповідач зазначив про безпідставність вимог, оскільки розрахунок по оспорюваній сумі був проведений до підписання розподільчого балансу від 31.07.2003р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.08.2006р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутні докази, на підставі яких належить залучити або допустити до участі у справі третю особу.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.(суддя Шабунін С.В.) в позові відмовлено.

Судове рішення обгрунтоване безпідставністю вимог позивача з огляду на положення статей 4,197,202 Цивільного кодексу  Української РСР, постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, та частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., відповідно до яких у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги. Окрім цього, суд послався на частину 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої доказів перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України”, наявності боргу відповідача перед Агентством, позивачем не надано.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції позивач, Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги касаційної скарги обгрунтовані порушенням та неправильним застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права. А саме, позивач покликається на те, що зобов’язання повинні виконуватись відповідно до статей 161, 162 Цивільного кодексу України, пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. Окрім цього, позивач вважає, що господарським судом неправомірно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України щодо до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, оскільки рішення суду впливає на її права та обов’язки.

Відповідач надіслав заперечення на касаційну скаргу, усно в судовому засіданні відхилив її доводи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” шляхом виділення зі складу підприємства Державної акціонерної компанії “Хліб України” створено позивача, та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання пункту 3 зазначеної постанови між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, що були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”, відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Згідно з пунктом 1.3. Статуту позивача, підприємство є правонаступником майнових прав та обов’язків реорганізованої ДАК “Хліб України” у відповідності з розподільчим актом (балансом).

Відповідно до пункту 3.1. цього Статуту підприємство утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами та отримання прибутку.

Згідно статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Частиною 4 статті 59 Господарського кодексу України встановлено, що у разі виділення одного або кількох нових суб’єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб’єкта.

З викладеного вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Позивачем зазначено, СПК “Зірка” розрахувалась в сумі 28600 грн. за мінеральні добрива, шляхом поставки продукції повіреному відповідача за договором доручення –ЗОДП ДАК “України” відповідно накладної та довіреності від 08.08.2001р.

Отже, з матеріалів справи вбачається та підтверджується позивачем, що станом на 31.07.2003р. (дату підписання розподільчого балансу) СПК “Зірка” будь-якої заборгованості  відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. №977 перед відповідачем не мав.

Вказані обставини стали підставою для звернення ДП “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” з позовом у даній справі, оскільки, на його думку, відповідачем передано йому недійсну вимогу на суму 28600,00 грн. грн. і останній повинен нести відповідальність на підставі статті 512, 519, 530 Цивільного кодексу України та статті 27 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. відповідач зобов’язався у разі проведення розрахунків дебіторів з компанією після підписання розподільчого балансу, що зменшує суму дебіторської заборгованості позивача, перерахувати протягом 3-х банківських днів грошові кошти на його рахунок у сумі еквівалентній зменшенню дебіторської заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що проведення розрахунків відбулося в 2001 році, до підписання розподільчого балансу від 31.07.2003р.

Статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що  Цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Першою інстанцією досліджено, що оскільки між позивачем та відповідачем зобов’язання виникли на підставі адміністративного акту внаслідок реструктуризації, а не на підставі договору, внаслідок волевиявлення сторін, ці зобов’язання щодо передачі та прийомі права вимоги до третьої особи, виконані сторонами належним чином.

Таким чином, господарський суд прийшов до правомірного висновку що вимоги позивача про стягнення з відповідача 28600 грн. необгрунтовані,  оскільки ДАК “Хліб України” зобов’язання, які виникли у нього внаслідок підписання акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. на дату підписання балансу виконав.

Передача відповідачем позивачу функцій стягувача за заборгованістю, яка вже погашена боржником не спричиняє будь-яких негативних наслідків, оскільки фактично кошти надійшли за призначенням і не може бути підставою для застосування статті 519 Цивільного кодексу України.

Відтак, колегія суддів погоджується з ухвалою суду першої інстанції від 14.08.2003р. щодо відсутності доказів, на підставі яких належить залучити або допустити до участі у справі третю особу.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарський суд в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізував зобов’язальні правовідносини, що виникли та існували між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та з урахуванням статті 33 Господарського процесуального кодексу України дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як наслідок, прийняте судом рішення відповідає вимогам статті 84 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника стосуються оцінки обставин справи судом першої інстанції та  не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи, з огляду на що підстав для скасування зазначеного рішення колегія  суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” залишити без задоволення.

Рішення господарського суду м. Києва від 15.11.2006р. у справі №9/333 господарського суду м. Києва без змін.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач