Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2007 р.                                                           Справа № 47/06-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача –не з’явився

відповідача –Лютої В.А. –дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства «Завод ім. Малишева»(вхідний № 1018Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 07 лютого 2007 року по справі № 47/06-06

за позовом Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», м. Київ

до  Державного підприємства «Завод ім. Малишева», м. Харків

про стягнення 889300 грн.

та за зустрічним позовом Державного підприємства «Завод ім. Малишева», м. Харків

до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», м. Київ

про визнання недійсним договору поставки

встановила:

Позивач, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача, Державного підприємства «Завод ім. Малишева», на свою користь 889300 грн. штрафних санкцій за прострочення поставки продукції, а також віднести на відповідача судові витрати.

Відповідач, Державне підприємство «Завод ім. Малишева», проти заявленого позову заперечував, звернувся до господарського суду Харківської області з зустрічною позовною заявою, в якій (після уточнення позовних вимог) просить визнати недійсним договір поставки № 50/22Д-2005 від 27.07.2005 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07 лютого 2007 року по справі № 47/06-06  (колегія суддів у складі: головуючого судді Светлічного Ю.В., судді Пелипенко Н.М., судді Шведа Е.Ю.) первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» на користь Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту   «Укрзалізничпостач» штрафу у розмірі 889300 грн., держмита у розмірі 8893 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн. В задоволенні зустрічної позовної заяви Державного підприємства «Завод ім.В.О. Малишева» про визнання недійсним договору поставки №50/22Д-2005 від 27.07.2005р. відмовлено. Скасовані заходи щодо забезпечення позову, які були вжиті ухвалою господарського суду Харківської області від 12.07.2006 року, а саме: заборону Державному підприємству матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» відчужувати майно, отримане від Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» в межах спірного договору поставки № 50/22Д-2005-974дп.

Відповідач за первісним позовом, Державне підприємство «Завод ім. Малишева», з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 07 лютого 2007 по справі № 47/06-06 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог та задовольнити зустрічну позовну заяву відповідача, визнавши недійсним договір поставки № 50/22Д-2005-974 дп від 27.07.2005 року. В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з’ясуванні обставин справи, та не відповідає фактичним обставинам. Свої вимоги відповідач обгрунтовує тим, що він не мав можливості приймати участь у судовому засіданні та надати до суду необхідні докази для спростування вимог позивача, у зв‘язку з важким фінансовим становищем на підприємстві та відсутністю на  той час належних представників. Відповідач вважає, що місцевим господарським судом безпідставно не було відкладено розгляд справи, оскільки в судове засідання 07.02.2007 року не з‘явилися представники обох сторін. Відповідач вказує, що судом не було враховано тих обставин, що строки поставки сторонами неодноразово змінювалися, а тому договір може вважатися укладеним лише після підписання всіх додаткових угод до нього. Як зазначає відповідач у апеляційній скарзі, протягом грудня 2005 р. – травня 2006 р. ним на адресу позивача поставлено продукції на загальну суму 1516901,07 грн., однак, позивач, в порушення умов договору не виконав прийняті на себе зобов’язанні, допустив просрочку оплати передбачених умовами договору 20% вартості цієї продукції, у зв‘язку з чим відповідачем і були порушені строки поставки. У зв‘язку з вищезазначеним, як вважає відповідач, до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, оскільки прострочка сталася з вини позивача. Також, як вважає відповідач, судом безпідставно не були задоволені вимоги його зустрічного позову, оскільки спірним договором сторонами встановлений розмір штрафу більший, ніж передбачено нормами чинного законодавства. У спірному договорі, на думку відповідача, не визначений предмет договору, що свідчить про недійсність такого договору.

Позивач за первісним позовом, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», заперечує проти апеляційної скарги відповідача, вважає рішення господарського суду Харківської області по даній справі законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Позивач вважає, що судом повно та всебічно досліджені всі обставини справи, та всі необхідні докази. У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом зазначає, що відповідно до умов укладеного договору позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача авансові платежі, а відповідач, в свою чергу, умови договору не виконав та не відвантажив продукцію, в зв’язку з чим підприємство було позбавлено можливості тривалий термін розпоряджатися власними коштами. На думку позивача за первісним позовом, невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. Позивач зазначає, що при укладенні спірного договору сторонами були узгоджені усі його суттєві умови, такий договір підписаний обома сторонами без заперечень та його умови не суперечать нормам чинного законодавства. Як зазначає позивач, справа за його позовом розглядалася місцевим господарським судом більше року, а тому сторони могли за цей період надати всі необхідні докази. Позивачем заявлено клопотання апеляційну скаргу відповідача розглянути за наявними у справі матеріалами, без участі представника позивача.

04.04.2007 року відповідачем на адресу апеляційного господарського суду подано клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів: додаткових угод до договору, специфікацій, що були надані разом з апеляційною скаргою, а також залізничних квитанцій, товарно-транспортних накладних, що подані разом з клопотанням. Мотивуючи заявлене клопотання відповідач посилається на те, що дані документи не були надані до суду першої інстанції з тих підстав, що на підприємстві відповідача склалося важке фінансове становище, були розірвані трудові відносини з заступником начальника юридичного відділу - начальником претензійно-позовного бюро та трьома ведучими юрисконсультами з претензійно-позовної роботи (в тому числі Мерзлікіною В.О., що представляла інтереси у суді першої інстанції). На дату судового засідання та винесення оскаржуваного рішення у складі юридичного відділу підприємства залишився лише один ведущий юрисконсульт з претензійно-позовної роботи, якому були передані всі претензійно-позовні матеріали по підприємству. Також, як зазначає відповідач, 01.02.2007 року було розірвано трудовий договір з заступником генерального директора з правових питань – начальником юридичного відділу Куделко І.М., який також був представником по даній справі. Вказані звільнення призвели до того, що підприємство не змогло забезпечити присутність представника та надання доказів у судове засідання 07.02.2007 року.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів вважає його таким, що не підлягаає задоволенню, оскільки:

У відповідності зі ст. 101 ч. 1 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Матеріали справи свідчать, що позовна заява позивача була прийнята до розгляду судом першої інстанції 12 січня 2006 року та її розгляд призначений на 15 лютого 2006 року. До прийняття рішення по справі місцевим господарським судом проведено десять судових засідань: 15 лютого 2006 року, 27 лютого 2006 року, 10 березня 2006 року, 20 березня 2006 року, 10 квітня 2006 року, 11 квітня 2006 року, 22 травня 2006 року, 03 липня 2006 року, 12 липня 2006 року, 07 серпня 2007 року. При цьому, у судових засіданнях були присутні представники відповідача, які постійно заявляли клопотання про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів. Відповідні клопотання задовольнялися судом першої інстанції, розгляд справи відкладався та у відповідача неодноразово витребувалися докази на підтвердження своїх заперечень. За цей період відповідачем до суду першої інстанції була подана зустрічна позовна заява та уточнення і зміни до неї, подавалися заперечення на позовну заяву позивача, але жодного разу не були подані документи, додані до апеляційної скарги та до клопотання про залучення до справи додаткових доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом у відповідності зі ст. 4-3 ГПК України були створені сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, однак, відповідач такими умовами не скористався.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, починаючи з серпня 2006 року відповідач зловживає наданими йому правами та оскаржує ухвалу місцевого господарського суду, яка не підлягає оскарженню до Вищого господарського суду України та Верховного суду України, затягуючи при цьому розгляд справи ще на п‘ять місяців.

Колегія суддів зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції здійснювали як представники самого відповідача Мерзлікіна В.О. та Куделко І.М.,  так і представники ЮФ ЗАТ «Інюрполюс», що діяли за довіреністю відповідача: Харитонов О.В. та Чабановська О.В. Строк дії довіреностей на відповідних осіб не був закінчений станом на дату прийняття оскаржуваного рішення, доказів відкликання відповідних довіреностей чи їх скасування відповідачем до матеріалів справи не надано. Крім того, відповідач мав можливість та зобов‘язаний був направити для участі у судовому засіданні інших представників, які працювали на підприємстві станом на 07.02.2007 року. При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач не заперечує проти того, що про час та місце засідання суду 07.02.2007 року йому було відомо, а лише посилається на те, що він не мав змоги у дане судове засідання направити свого повноважного представника.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач мав достатній обсяг повноважень, досить часу та достатню кількість представників, які могли та зобов‘язані були до прийняття рішення по справі надати суду першої інстанції всі необхідні докази для спростування доводів позивача та на обгрунтування своїх доводів по зустрічній позовній заяві.

Однак, відповідні дії відповідачем не були зроблені без наявності на те поважних причин, у зв‘язку з чим колегія суддів вважає неможливим прийняти у відповідача додаткові докази на підтвердження своїх доводів та вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу відповідача по матеріалам, що були надані до суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим до суду першої інстанції доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне:

між позивачем та відповідачем по справі було укладено договір поставки № 50/22Д-2005 від 27.07.2005р. строком дії до 31.12.2005 р. Відповідно до умов даного договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність замовника продукцію, а замовник прийняти та оплатити продукцію в асортименті та кількості відповідно до специфікації, яка є невід’ємною частиною даного договору.

Відповідач на виконання умов вищезазначеного договору зобов'язаний був поставити позивачу продукцію, передбачену специфікацією №1 до цього договору.

Відповідно до п. 5.1. п.5 укладеного між сторонами договору, постачальник здійснює поставку продукції залізничним транспортом загального користування на умовах СРТ - станція отримання згідно письмової рознарядки замовника, («Інкотермс-2000») з подальшим прямуванням продукції на адресу кінцевого Вантажоодержувача, який зазначений в письмовій рознарядці замовника.

Пунктом 5.2 п.5 договору передбачено, що відвантаження продукції проводиться на протязі 45-ти календарних днів від дати зарахування авансового платежу замовника, що надійшов згідно умов п. 6.1.1 даного договору, на розрахунковий рахунок постачальника, відповідно до графіку відвантаження, зазначеному у п. 5.3. Даним графіком передбачено постачання по 2 дизелі щомісячно, з вересня по грудень 2005 року.

Дотримуючись умов договору  позивач здійснив авансові платежі на загальну суму 15306000 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи платіжними дорученнями від 28.07.2005 року № 9067, № 9068 та від 15.08.2005 року № 9876, № 9877, однак, як вірно встановлено місцевим господарським судом, станом на дату прийняття рішення по справі відповідач так і не здійснив відвантаження дизелів 1Д80Б та 10Д100М1Б, а саме за Договором згідно графіку не було поставлено чотири дизелі 1Д80Б (2 дизелі-вересень, 2 дизелі-жовтень) та три дизелі 10Д100М1Б, отже умови Договору відповідачем були порушені.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач в порядку досудового врегулювання спору направив на адресу відповідача 25.10.2005 року вимогу № ЦХП-3072 з проханням сплатити суму штрафу за прострочення поставки продукції у розмірі 889300 грн. та перерахувати зазначену суму на розрахунковий рахунок позивача. Така вимога відповідачем залишилась без відповіді та без розгляду.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Пунктом 9.1 договору поставки № 50/22Д-2005 від 27.07.2005р. передбачено, що за прострочення поставки продукції, постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20% від вартості непоставленої продукції.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач не виконав прийнятий на себе обов'язок по поставці продукції в термін, встановлений договором позовні вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 889300 грн. (20% від вартості непоставлених дизелів у розмірі 4446500 грн.) відповідають вимогам договору та діючому законодавству України та обгрунтовано задоволені місцевим господарським судом.

Заперечуючи проти позовних вимог у суді першої інстанції відповідач фактично не заперечував порушення ним строків поставки та посилався лише на те, що ним не могли бути виконані передбачені договором строки поставки з незалежних він нього причин (на час укладення договору відповідач не знав про те, що у нього виникнуть складності по відновленню зупиненого виробництва дизелів, закупівлі комплектуючих матеріалів, необхідної сировини та здійсненні передплати постачальникам), однак, належних доказів на підтвердження такого не надав. Також, до суду першої інстанції відповідачем не було надано жодних доказів того, що вказані ним причини не були йому відомі станом на дату укладання договору з позивачем та що ним здійснювались які-небудь заходи щодо зміни передбачених договором строків поставки із зазначених обставин.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач жодного разу не посилався на зміну графіку поставки та на те, що ним умови договору по поставці не були виконані своєчасно через прострочку позивача (колегія суддів зазначає, що належних доказів такої прострочки відповідачем також надано не було).

Заперечуючи у суді першої інстанції проти розміру штрафних санкцій відповідач посилався на те, що розмір штрафних санкцій, встановлений договором, суперечить нормам чинного законодавства. Відповідні підстави також були зазначені і у зустрічному позові про визнання недійсним укладеного між сторонами договору.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, загальною підставою визнання правочину (договору) недійсним є, згідно з ст. 215 ЦК України, недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1);

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2);

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній силі (ч.3);

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Аналіз положень укладеного між сторонами договору поставки свідчить про те, що його зміст не суперечить нормам чинного законодавства, сторонами передбачені усі необхідні умови, передбачені для такого виду договорів. Відповідачем не доведено, що будь-яка із сторін чи осіб, що підписували договір не мала належного обсягу повноважень, що волевиявлення учасників правочину не було вільним та що такий правочин не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 231 ч. 2 ГК України, на яку посилається відповідач, передбачено, що встановлений цією статтею розмір штрафних санкцій (0,1%) застосовується, якщо інше не передбачено законом чи договором. Укладаючи спірний договір сторони передбачили інший розмір штрафних санкцій, а саме: 20% від вартості непоставленої продукції, який і був обгрунтовано стягнутий оскаржуваним рішенням.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача у зв’язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю і відсутністю фактів, які б підтверджували наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення. Твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, зроблені при довільному трактуванні норм діючого законодавства і дійсних обставин справи,  на їх підтвердження не надано відповідно до ст. 33, 36 ГПК України  доказів з посиланням на конкретні норми матеріального та процесуального права які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

На цій підставі колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської  області  від  07 лютого 2007 року по справі № 47/06-06 прийнято без порушень норм матеріального  та процесуального права, які б могли бути підставами для його скасування, воно обґрунтоване, прийняте при всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, яким суд надав відповідну правову оцінку.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст.  99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

постановила:

У задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом(позивача за зустрічним) про залучення до матеріалів справи додаткових доказів відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 07 лютого 2007 року по справі № 47/06-06 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) залишити без задоволення.

Головуючий суддя

Судді