ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2007 р.
15:40
Справа №  11/466/07

м. Миколаїв

За адміністративним позовом ДПІ у Центральному р-ні м.Миколаєва

(54030, м.Миколаїв, вул.Потьомкінська, 24)

до 1 відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю “Укртрейдагро”

(54001, м.Миколаїв, вул.Потьомкінська, 131/В)

до 2 відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю “Раут-С”

(04071, м.Київ, вул.Верхній Вал, 2-А)

Суддя Василяка К.Л.

при секретарі судового засідання Заболотній І.В.

від позивача: Плахотна О.М. –дов. №15148/9/10-011 від 24.04.2007р.

від  1 відповідача:

від  2 відповідача:

СУТЬ СПОРУ: застосування наслідків недійсності правочинів

Відповідачі відзив на позов не надали, представники у судове засідання не з’явились, незважаючи на те, що були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд –

в с т  а н о в и в:

19.12.2006р. ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва було складено акт про результати виїзної планової перевірки ТОВ “Укртрейдагро”, в якому встановлено, що 06.12.2004р. між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу, на виконання якого ТОВ “Раут-С” поставило ТОВ “Укртрейдагро” товар на загальну суму 237997,7 грн. ТОВ “Укртрейдагро” за отриманий товар розрахувалось частково, у сумі 252497,7 грн.

Позивач зазначає, що надати первинні бухгалтерські документи, які свідчать про укладання та виконання вказаного правочину він надати не може, оскільки в ході перевірки ТОВ “Укртрейдагро” відмовилось від надання їх копії.

Позивач вважає укладений між відповідачами договір від 06.12.2004р. нікчемними та просить застосувати наслідки їх недійсності згідно ч.1 ст.208 ГК України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступне.

Рішенням Подольского районного суду м.Києва від 02.06.2005р. по справі №2-2281 було визнано недійсними статут  ТОВ “Раут-С” з моменту складання –10.03.2004р. та визнано недійсним свідоцтво платника ПДВ з моменту внесення до реєстру –29.03.2004р.

В постанові суду зазначено, що підприємство відсутнє за місцем реєстрації,  установчі документи зареєстровані на підставну особу, що підтверджується поясненнями  громадянина Череватова С.М., який згідно установчих документів є засновником та директором ТОВ “Раут-С”.

На підставі рішення суду, ДПІ Подольскому р-ні м.Києва було анульовано свідоцтво платника ПДВ ТОВ “Раут-С” актом №905  від 30.01.2006р. з 29.03.2004р.

Вказані обставини,  на думку позивача, вказують на те, що створення ТОВ “Раут-С” на підставі неправдивих даних свідчить про наявність наміру приховування прибутків від оподаткування, тобто  про діяльність, що суперечить інтересам держави.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тому позивач звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Стаття 215 ЦК України розрізняє нікчемні та оспорювані правочини. Так, нікчемним визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Оскільки недійсність  таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладання, незалежно від пред’явлення позову та рішення суду. Тобто в цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Іншим видом недійсних правочинів є оспорювані правочини. Їх відмінність від нікчемних полягає в тому, що оспорювані правочини припускаються дійсними, проте їх дійсність  може бути оспорена стороною правочину або іншою зацікавленою особою.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що укладена між відповідачами угода, вчинена з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, тобто підпадає під дію ч.1 ст.207 ГК України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Вказана норма закону не тільки не містить прямої вказівки на нікчемність правочину укладеного з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а навпаки, вказує на його оспорюваність.

За таких обстави, суд вважає безпідставними твердження позивача про нікчемність угод укладених між відповідачами.

Що стосується наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст.208 ГК України, то їх застосування  передбачено у разі визнання  господарського зобов’язання недійсним.

Оскільки такі вимоги позивачем у позові не ставились, доказів визнання у судовому порядку недійсними, укладених між відповідачами угод, позивачем не надано, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 98, 118, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова у відповідності зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
К.Л.Василяка