КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2007                                                                                           № 45/506

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Шевчишина О.С., представник за довіреністю №НЮ-1028 від 22.09.2006

від відповідача : Рахильчук О.В.,  представник за довіреністю №2/6659 від 05.12.2006

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державний комітет України з державного матеріального резерву

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.03.2007

у справі № 45/506

за позовом                               Державне територіально-галузеве об"єднання "Львівська залізниця"

до                                                   Державний комітет України з державного матеріального резерву

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 111360,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2007 у справі №45/506 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Державного комітету України з державного  матеріального резерву  (далі-відповідач) на користь Державного  територіально-галузевого об’єднання  „Львівська залізниця”  (далі-позивач) 111360,00грн. витрат, понесених на утримання  та зберігання  матеріальних цінностей мобілізаційного  резерву; 3528,00грн.  витрат на оплату  проведення судової експертизи; 1113,60грн. витрат по оплаті державного мита  та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового  процесу.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідач не виконав своїх договірних зобов’язань та не відшкодував  позивачеві  понесені ним витрати  пов’язані з відповідальним зберіганням  матеріальних цінностей  мобілізаційного резерву.

Посилаючись на те, що рішення  суду прийняте з порушенням норм матеріального  та процесуального права,  з неповним дослідженням  обставин справи, відповідач   звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення  та прийняти нове рішення, яким у задоволенні  позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач   посилається на  те, що  при  прийнятті рішення, судом не встановлено  взаємозв’язку між  первинними документами наданими позивачем на підтвердження своїх вимог  та   витратами, що  підлягають  відшкодуванню  по відповідальному зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, та порушено  приписи статті 526 Цивільного кодексу  України (далі-ЦК України)  та  норми пунктів 3,6  Порядку  відшкодування  витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють  відповідальне зберігання матеріальних цінностей  державного резерву, затвердженого постановою Кабінету  Міністрів України від 12.04.2002 №532 (далі-Порядок)  та здійснено розрахунок  вартості зберігання без урахування  вищезазначених норм.

Ухвалою  Київського апеляційного господарського суду від  24.05.2007 апеляційну скаргу було прийнято до розгляду, розгляд скарги призначено на 04.06.2007.

Представники сторін в судове засідання 04.07.2007 з’явилися. Відповідач підтримав доводи, які були викладені в апеляційній скарзі. Позивач проти доводів, які викладені в  апеляційній скарзі заперечив,  посилаючись на  те, що  рішенням суду встановлено  факт невиконання  відповідачем  зобов’язань  щодо відшкодування витрат  на зберігання  матеріальних цінностей,  розмір яких було підтверджено первинними документами та висновком  експертизи,  яку  було  проведено з урахуванням   положень  зазначених  у пунктах 3 та 6 Порядку.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

Відповідно до пункту 3 статті 11 Закону України „Про державний матеріальний резерв" (далі-Закон) позивач є відповідальним зберігачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відшкодування витрат  з державного бюджету підприємствам, що здійснюють зберігання цінностей державного матеріального резерву,   передбачено пунктом 5  статті 11 Закону. При цьому, законодавством передбачено відшкодування тільки витрат, а не оплата послуг зі зберігання, тобто договір зберігання в даному випадку є безоплатним.

Обов'язок поклажодавця (відповідача) відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі при безоплатному зберіганні передбачений статтею 947  ЦК України.

На зберіганні у позивача  знаходяться матеріальні цінності мобілізаційного резерву. Цей факт підтверджується актом перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобрезерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні.

Між сторонами укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 11.06.2003 №Л/НР-0315з/НЮ (далі-договір).

Відповідно до умов зазначеного  договору позивач здійснює відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та зобов'язаний щорічно подавати відповідачеві зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей (підпункт 2.8 пункту 2 договору) та щоквартально, до 15 числа місяця, наступного за звітним надавати звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей та акти звірки взаєморозрахунків (підпункт 4.3 пункту 4 договору).

Підпунктом 3.1 пункту 3 договору передбачено обов’язок відповідача  відшкодовувати позивачеві  витрати на зберігання цінностей згідно  з погодженим сторонами  зведеним  кошторисом витрат, який відповідач повинен повернути позивачеві погоджений, або з зауваженнями протягом 30 днів з моменту його отримання. Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат, відповідач зобов’язувався  здійснити  не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом (підпункт 4.4. пункту 4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач своєчасно надіслав відповідачеві кошториси витрат на утримання мобілізаційного резерву відповідно до умов договору та порядку відшкодування залізницям України витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, затвердженого Першим заступником генерального директора Укрзалізниці та Першим заступником Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву та розробленого згідно Порядку відшкодування підприємствам, установам та організація витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 №532.

Також позивач надіслав відповідачеві звіти про видатки на утримання мобілізаційного резерву та акти звірки взаєморозрахунків  резерву за Ш-й та ІV-й квартали 2005 року та І-й квартал 2006 року.

Вищезазначені факти підтверджуються наданими суду згаданими звітами та реєстрами поштової кореспонденції фельд'єгерського зв'язку від 19.01.2005 №3, від 16.01.2006 №9,  від І4.04.2006 та повідомленням про вручення поштового відправлення від 11.10.2005.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  належного виконання позивачем своїх зобов’язань за договором та  обов’язку  відповідача   відшкодувати позивачеві понесені останнім фактичні витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву протягом  Ш-го та IV-го кварталів 2005 року та 1-го кварталу 2006 року, до 30 жовтня 2005 року, до 30 січня 2006 року, 30 квітня 2006 року відповідно.

Обов’язок  доказування, відповідно до приписів статті 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто  посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується і відповідача, який повинен був спростувати обставини, викладені позивачем, та надати суду докази належного виконання своїх зобов’язань щодо  відшкодування   позивачеві витрат, пов’язаних зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного  резерву, у розмірі 111360,00грн.

Фактичні витрати  позивача  підтверджуються копіями первинних документів (рахунками на оплату електроенергії, опалення, водопостачання, витягами із штатного розкладу, довідками про виплачену заробітну плату, накладними-вимогами на відпуск матеріалів, актами приймання виконаних робіт та іншими) та висновком експертизи №3868 від 15.02.2007,  відповідно до якого документально підтверджуються витрати позивача на зберігання цінностей мобілізаційного резерву за спірний період в сумі 111376,88грн., тобто в сумі більшій ніж ціна позову позивача.

Таким чином, заявлені до стягнення витрати позивача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за Ш-й та IV-й квартали 2005 року та 1-й квартал 2006 року в сумі 111360,00грн. підтверджуються матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Відповідач не повернув позивачеві погоджені або з зауваженнями зведені кошториси витрат, не підписав акти взаєморозрахунків фактичних витрат та не відшкодував позивачеві витрати на зберігання, чим порушив  умови підпункту 3.4 пункту 3 та підпункту 4.4. пункту 4 договору.

Відповідно до статей 4, 151 Цивільного кодексу Української РСР договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (статті 14, 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Факт непідписання та непогодження відповідача з сумами понесених позивачем витрат не звільняє його від зобов’язання їх відшкодувати згідно вимог законодавства, оскільки  докази на понесення витрат досліджені судом та приймаються в якості належних доказів по справі. Таким чином,   судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції,  що позовні вимоги  обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин, судова колегія   дійшла висновку, що  апеляційна скарга   Державного комітету  України з державного  матеріального  резерву  задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення, а рішення Господарського  суду міста Києва від 14.03.2007 залишити без змін.

2. Матеріали справи №45/506 повернути до Господарського суду  міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

04.06.07 (відправлено)