ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

"18" травня 2007 р.                         м. Київ                        Справа № А3/217-07

12 год. 29 хв.

за позовом    Ірпінського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України,

м. Ірпінь

до                   Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені

про                 визнання нечинними рішень

Головуючий суддя  Коротун О.М.

секретар судового засідання  Малій Л.В.

Представники:

позивача          Медведєва Л.С. –представник за дорученням № 51 від 14.05.2007р.;

відповідача     Фефілатьєва Ю.М. –представник за довіреністю № 2430/06 від 05.04.2007р.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 18.05.2007 о 12 год. 29 хв. проголошено вступну та резолютивна частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладалося на 18.05.2007 на 16 год. 42 хв., про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні 18.05.2007р. з урахуванням вимог ч. 4 ст.  167 КАС України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В господарський суд Київської області звернувся Ірпінський спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України (далі –Позивач) до Управління пенсійного фонду України у м. Ірпені (далі –відповідач) про визнання нечинними рішень.

Позивач просить визнати нечинним акт № 91 від 21.11.2006р., рішення № 1118 від 04.12.2006 року про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків та визнати нечинною вимогу про сплату боргу № Ю-327 від 04.12.2006 року, оскільки відповідно до п. 6 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва”, позивач як суб’єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, відповідно до статті 11 Закону України „Про державну підтримку малого підприємництва” спрощена система оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності передбачає заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обов’язкових платежів) сплатою єдиного податку. Таким чином, на думку позивача, відповідач не правомірно нараховував суми страхових внесків з витрат на оплату праці в період з травня 2004 року по грудень 2004 року; з квітня 2005 року по грудень 2005 року; з січня 2006 року по жовтень 2006 року.

Відповідач надав відзив на адміністративний позов за № 3329/06 від 18.05.2007р., в якому проти позову заперечив. В обґрунтуванні у відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що позивач в розумінні норми п. 1 ст. 14 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” є страхувальником, тому повинен нараховувати і сплачувати страхові внески з витрат на оплату праці у визначеному цим Законом розмірі і порядку, при цьому страхові внески не включаються до складу податків і на них не розповсюджується податкове законодавство. Також, відповідач зазначає, що статтею 4 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” в редакції, яка була чинною у 2004 році, передбачала, що для платників збору, визначених п. 1 ст. 1 цього Закону встановлюються ставка збору в розмірі 32 % від об’єкта оподаткування. Відповідач вважає, що посилання позивача на Указ Президента України від 03.07.1998 року „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” в редакції Указу Президента України від 28.06.1999 № 746/99 є безпідставними, оскільки даними нормативно-правовими актами регулюються відносини щодо сплати податків, зокрема передбачено заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів сплатою єдиного податку. Але, на думку відповідача, страхові внески не відносяться до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування. Відповідач також зазначає, що при перевірці своєчасності, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування відповідачем було з’ясовано, що у 2004 –2006 роках позивач в розрахунках не зазначав суми фактичних витрат на оплату праці працівників та не нараховував страхові внески за ставкою 32 %. Тому, відповідно до п. 4 ч. 9 ст. 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” відповідачем було обраховано розмір штрафу за донарахування сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків.

Відповідач посилається на п. 13 ст. 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” про нарахування пені та накладення штрафів посадові особи виконавчих органів Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, виносять рішення, які протягом трьох робочих днів із дня їх винесення надсилаються страхувальнику. Згідно п. з ст. 106 вище зазначеного Закону органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов’язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій. Відповідач зазначає, що на підставі вищевикладеного вважає, що акт № 91 від 24.11.2006р., рішення № 1118 від 04.12.2006 року та вимога № Ю-327 від 04.12.2006 року винесенні з дотриманням законодавства та підлягають сплаті та просить позивачу в задоволені позову відмовити.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.05.2007 року було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 18.05.2007р.

В судовому засіданні 03.05.2007р. представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених в позовній заяві, а відповідач позов заперечив.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, та заслухавши пояснення представників сторін, суд –

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 статті 64 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право не частіше одного разу на календарний рік проводити планові, а також у випадках, передбачених законодавством, - позапланові перевірки на будь-яких підприємствах, в установах і організаціях та у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (у тому числі письмові) з питань, що виникають під час таких перевірок; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядку їх використання.

Відповідачем з 21.11.2006р. по 24.11.2006р. проведена позапланова перевірка правильності обчислення, повноти нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування за період з 01.10.2002 року по 24.11.2006 року позивача, про що було складено акт перевірки за № 91 від 24.11.2006 року.

Як вбачається з акту № 91 від 24.11.2006р. перевіркою встановлено: 1. заниження нарахованих внесків за ставкою 32 %, 32,3%, 31,8%, 4% за 2004-2006р. на загальну суму 93 360,97 грн. у т.ч. за травень –грудень 2004р. на суму 21 199,09 грн., за квітень – грудень 2005р. –29 843,61 грн., за січень –жовтень 2006р. –42 318,27 грн.

Зазначено, що відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України № 58-р від 10.03.2005р. тимчасово припинено стягнення заборгованості до платників спрощеної системи оподаткування за період з 01.01.2004р. по 31.12.2004р.; 2. Відхилень по утриманню страхових внесків по тарифу 1-2% до пенсійного фонду України, та порушень щодо сплати авансових платежів згідно п. 5.1., 5.1.6. Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до пенсійного фонду України від 19.12.2006р. № 21-1 не виявлено.

Позивач акт не підписав (відповідно до акту № 1 від 04.12.2006р.).

Судом відзначається, що в силу ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України до компетенції адміністративних судів, зокрема, віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

В силу ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб’єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

На підставі ч. 3 цієї ж статті суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” також вказано, що Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Це зобов’язує суди при розгляді конкретних справ керуватися насамперед нормами Конституції України.

За таких обставин судом досліджуються та розглядаються позовні вимоги позивача в частині скасування спірного акту, як і в частині спірного рішення та вимоги.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 64 Закону України  № 1058-IV управління має право стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків. Стаття 106 визначає порядок стягнення недоїмки. Згідно з ч. 3. ст. 106 Закону України № 1058-IV орган Пенсійний фонду також має право звернутися до господарського суду з позовом про стягнення недоїмки.

Суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі –недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Рішенням № 1118 від 04.12.2006р. „Про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків” відповідач донарахував 93 360,97 грн. та на підставі п. 4 ч. 9 ст. 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (далі –Закон України № 1058-IV) застосував до позивача фінансові санкції у розмірі 60 621,05 грн.

Відповідачем була виставлена та надіслана позивачу вимога № Ю-327 від 04.12.2006р. про сплату боргу відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-VI.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” (далі –Закон України № 1058-ІV) страхові внески є цільовим загальнообов’язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом.

Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство. Страхові  внески  не можуть зараховуватися до Державного бюджету України, бюджетів інших рівнів, не підлягають вилученню з Пенсійного фонду або з Накопичувального фонду і не можуть використовуватися на цілі, не передбачені Законом № 1058-ІV.

Чинним законодавством України не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Закону № 1058-IV територіальні органи Пенсійного фонду за формою та в строки, визначені Правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, яка є виконавчим документом.

Спір виник з причин того, що позивач вважає спірний акт, рішення та вимогу незаконними та заперечує факт виникнення правопорушення, а відповідач проти цього заперечує.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному дослідженні в судовому засіданні з врахування всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв’язок, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Позивач є юридичною особою, його включено до Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України (копія свідоцтва серії А00 № 489246 від 14.03.1995 року залучена до матеріалів справи).

В матеріалах справи наявне свідоцтво № 106 від 19.12.2005 року про право сплати єдиного податку суб’єктом малого підприємництва-юридичною особою за ставкою єдиного податку 10 % та застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності у 2006 році.

Також, в матеріалах справи наявне свідоцтво № 217 від 22.12.2006 року про право сплати єдиного податку суб’єктом малого підприємництва-юридичною особою за ставкою єдиного податку 10 % та застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності у 2007 році.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, позивач використовує найману працю та сплачує робітникам заробітну плату, тому в розумінні п. 1 ст. 14 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” є страхувальником, і повинен нараховувати і сплачувати страхові внески у визначеному цим Законом розмірі і порядку.

Згідно п. 1 ст. 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14  зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 14 Закону України „Про загальнообов’язкове пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003 року (набув законної сили з 1 січня 2004 року) позивач є платником страхових внесків до Пенсійного фонду України, оскільки відповідно до вимог вказаного закону страхувальниками є –роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, об’єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об’єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи – суб’єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб –суб’єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, –для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 зазначеного Закону.

Згідно з п. 1 ст. 14 Закону № 1058-IV страхувальниками цих осіб є їхні роботодавці, які відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Закону є платниками страхових внесків та зобов’язані на підставі п. 6 ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом № 400/97-ВР, яким разом із Законом № 1058-IV не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування для суб’єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

В статті 15 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що платниками внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, зокрема роботодавці, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок).

Отже, позивач відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону № 1058-IV має подавати звітність, а також нараховувати, обчислювати і сплачувати страхові внески до Пенсійного фонду України.

Частиною 4 ст. 45 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” встановлено, що до набрання чинності законом про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності платники єдиного податку сплачують страхові внески на загальнообов’язкове державне соціальне та пенсійне страхування у порядку та на умовах, визначених спеціальним законодавством з питань справляння таких внесків.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 Закону та п. 2 Інструкції № 21-1 „Про порядок обчислення і сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” кожен суб’єкт господарювання повинен своєчасно та в повному обсязі нараховувати та сплачувати страхові внески, ставки страхових внесків визначені р. ХV п. 8 Прикінцевих положень Закону 1058-ІV та відповідно до ст.ст. 1, 3, 4 Закону України № 400-97 від 26.06.1997 року.

Позивач не здійснював нарахування, обчислення та сплату в установлені строки і обсязі страхові внески до Пенсійного фонду України зі збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, в результаті чого за ним утворилась заборгованість за вказаний період та до нього правомірно застосовані санкції. Заборгованість відповідача підтверджується актом перевірки, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування № 91.

Судом перевірено розрахунок сум донарахування за спірний період, який відповідає матеріалам справи та є обґрунтованим.

Статтею 6 Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” від 03.07.1998 року № 727/98 встановлено пільги, зокрема, звільнення від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з ч. 2 п. 4 Перехідних положень Конституції України, Укази Президента, видані відповідно до ч. 1 п. 4 Перехідних положень Конституції України діють лише до набрання чинності спеціальним законом.

Згідно ст. 1, 14, 19 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, ст. 4 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” від 26 червня 1997 року, Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України, роботодавці (в тому числі і ті, що перебувають на спрощеній системі оподаткування), зобов’язані сплачувати внески у розмірі 32 % від їх фонду оплати праці.

Оскільки, Указ Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” від 3 липня 1998 року не має пріоритету перед Законом України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, то повинен застосовуватись лише в частині, що не суперечить цьому закону (аналогічна позиція міститься в Постанові Вищого адміністративного суду України від 19.07.2006р. по справі за позовом Білоцерківського технічного коледжу Товариства сприяння обороні України до Управління пенсійного фонду України в м. Біла Церква Київської області про визнання недійсним рішення).

Статтею 5 Закону України № 1058-IV регулюються відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками.

Пунктом 1 ст. 11 Закону № 1058-IV установлено, що загальнообов’язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб’єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством.

Аналізуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть установлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, обов’язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності.

Указ Президента № 727/98 регулює питання оподаткування суб’єктів малого підприємництва. Згідно з вимогами ст. 15 „Прикінцевих положень” Закону № 1058-IV до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення ст. 6 зазначеного Указу про звільнення суб’єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, закону суперечать і застосуванню не підлягають.

Статтею 19 Закону № 1058-IV установлено, що страхові внески до солідарної системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування нараховуються роботодавцем на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат (аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду України від 21.11.2006р. по справі за позовом Дочірнього підприємства „Б.” Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю „К.” до Управління Пенсійного фонду України в м. Авдіївці про визнання недійсними рішень).

Отже, коло платників збору, ставки і порядок справляння збору на обов’язкове державне пенсійне страхування врегульовані Законом України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” позивач є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірне рішення та вимогу ухвалено у відповідності з пунктами 4, 7 ч. 9 ст. 106 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” та п. 9.3.4 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до ПФУ № 21-1 від 19.12.2003р. на підставі наданих Законом України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 8 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” до набрання чинності законом про спрямування частини страхових внесків до Накопичувального фонду страхові внески, що перераховуються до солідарної системи, сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і в порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених Законом України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” для відповідних платників збору.

Таким чином, позивач, будучи платником страхових внесків згідно п. 1 ст. 14 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, зобов’язаний сплачувати їх в розмірах, визначених п. 1 ст. 4 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”, який складає 32,3 % від об’єкта оподаткування, тобто фактичних витрат на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України „Про  оплату праці”.

Викладене спростовує юридично неспроможні доводи позивача про те, що статус платника єдиного податку звільняє його від сплати страхових внесків, встановлених Законом України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”.

Законом України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” передбачений обов’язок саме страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески; (п. 2 ч. 2 ст. 17 згаданого Закону України), а вимогами ч. 2 ст. 20 цього Закону визначено, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 –7, 9, 10, 12 і 15 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Приписами ч. 1 та 2 статті 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених ч. 3 ст. 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 106 „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф залежно від строку затримки платежу в розмірі: 10 відсотків своєчасно не сплачених зазначених сум - у разі затримки їх сплати у строк до 30 календарних днів включно; 20 відсотків зазначених сум - у разі затримки їх сплати у строк до 90 календарних днів включно; 50 відсотків зазначених сум - у разі затримки їх сплати понад 90 календарних днів. Одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу; за приховування (заниження) страхувальником суми заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, накладається штраф у розмірі всієї суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу), а в разі повторного протягом року такого порушення - штраф у триразовому розмірі суми прихованої (заниженої) заробітної плати (виплат, доходу); за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми; за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за неведення в установленому порядку обліку сум заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески, відсутність первинних документів про обчислення та сплату страхових внесків накладається штраф у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за несплату, неповну або несвоєчасну сплату авансових платежів із страхових внесків, передбачених цим Законом, - штраф у розмірі 50 відсотків сум несплачених або своєчасно не сплачених авансових платежів.

Зважаючи на те, що Управлінням Пенсійного фонду України у м. Ірпені позивачеві не обчислені та несплачені страхові внески за період з 2004 –2006 роки на загальну суму 93 360,97 грн., господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість нарахування позивачеві відповідачем фінансових санкцій на підставі п. 4 ч. 9 ст. 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”.

За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення відповідачем прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням інтересів держави і не тягне за собою порушення прав позивача чи загрозу таких інтересів.

Також, суд дійшов висновку, що вимога № Ю-327 від 04.12.2006р. про сплату боргу виставлена та прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням інтересів держави, суспільства та громадян України.

Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України органи держаної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За результатом розгляду справи судом перевірено та встановлено, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Позивачем сплачено більшу суму, ніж це передбачено п. 2 ч. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, але відповідного клопотання позивача про повернення надлишково сплаченого судового збору на час розгляду справи не надходило. Лише в разі звернення позивача з клопотанням про повернення надлишково сплаченого судового збору, суд на підставі Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” видає таку довідку.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 72, 98, 158, 161, 162, 163 та п. 2, 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд Київської області, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

18.05.2007р.

Суддя