СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Луцьк, пр. Волі, 54 а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"12" квітня 2007 р.

Справа № 2/30-92А.

за
позовом Державної податкової адміністрації у Волинській області, м. Луцьк

до
відповідачів: Приватного підприємства “Луцькпідшипниксервіс”, м. Луцьк

Підприємця
ОСОБА_1, м. Луцьк

про  визнання недійсними угод та застосування
наслідків, передбачених ст. 208 Господарського кодексу України

Суддя          Л. О. Черняк

При
секретарі Андрусенко О. О.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від
позивача: Мельничук М. В. - податковий інспектор (дов. у справі), Кондратюк М.
П. - податковий інспектор (дов. у справі), Петухов М. В. - начальник управління
(дов. у справі)

від
відповідача 1: Іванчук І. П. - довіреність у справі

від
відповідача 2:ОСОБА_1 - підприємець

В засіданні суду 27.03.07 було
оголошено перерву до 12.04.07 для подачі нових доказів по справі.

Відповідно
до ст.160 КАС України в засіданні суду 12.04.2007 р. було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Представникам
сторін у судовому засіданні роз'яснені права та обов'язки, передбачені ст.ст.
49, 51 КАС України.

Клопотання
про здійснення технічної фіксації судового процесу від представників сторін не
надходило.

Суть спору : позивач - Державна
податкова адміністрація у Волинській області (надалі ДПА, адміністрація)
просить суд визнати недійсними усних угод купівлі - продажу між приватним
підприємством ”Луцькпідшипниксервіс” та підприємцем  ОСОБА_1 на суму 81155,35 грн.

Позовні вимоги ДПА в позовній заяві
та в доповненні до позовної заяви (від 11.04.07 № 5422/10-201) обгрунтовує
таким.

Працівниками
ДПА у Волинській області було проведено виїзну планову документальну перевірку
фінансово-господарської діяльності з питань дотримання приватним підприємством
"Луцькпідшипниксервіс" вимог податкового та іншого законодавства за
період з 01.01.2004 року по 31.03.2006 року. За результатами зазначеної
перевірки складено Акт№  НОМЕР_1.

В
ході перевірки було виявлено, що ПП "Луцькпідшипниксервіс" з лютого
по вересень 2005 року здійснило
придбання  товарів:   підшипників,   полотна нетканого,   паперу
парафінованого у приватного підприємця ОСОБА_1 на суму 81 155,35 грн. (в
тому числі ПДВ -13 525,89 грн.). При здійсненні перевірки договори на здійснення
фінансово-господарської діяльності з Відповідачем-2 перевіряючим не були
надані. ПП "Луцькпідшипниксервіс" за одержаний товар здійснювало
оплату з розрахункового рахунку на рахунок Відповідача 2. Приватний підприємець
ОСОБА_1 зареєструвався на прохання ОСОБА_2 , та наміру займатись
підприємницької діяльністю не мав. Постановою Господарського суду Волинської
області від 26.09.2006 року по справі № 6/82-11 за позовом підприємця
ОСОБА_1  до Луцької міської ради та
третьої особи - Луцької ОДПІ про визнання недійсним установчих документів позов
приватного підприємця було задоволено та визнано недійсними свідоцтво про
державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серії НОМЕР_2 року та свідоцтво
платника податку на додану вартість № НОМЕР_3 з моменту їх реєстрації.

В
мотивувальній частині зазначеної постанови суд зазначає, що невстановлені особи
від імені підприємця ОСОБА_1 здійснювали фінансово-господарську діяльність з
різними суб'єктами господарювання, яким надавали підроблені податкові накладні,
а до Луцької ОДПІ подавали підроблені податкові декларації з нульовим
значенням. Маючи завірену нотаріусом довіреність на право розпорядження
коштами, які надходили на розрахунковий рахунок підприємця в АППБ
"Аваль", знімали їх готівкою і при цьому ніяких податків не
сплачували. Таким чином, невстановлені особи, які діють від імені підприємця
ОСОБА_1, з доводів останнього, не уповноважені здійснювати будь-яку
фінансово-господарську діяльність, оскільки не наділені правами та обов'язками
щодо діяльності підприємця ОСОБА_1.

Відповідно
до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З
наведеного вбачається, що особи які діяли від імені приватного підприємця
ОСОБА_1 при продажу товарно-матеріальних цінностей приватному підприємству
"Луцькпідшипниксервіс" переслідували мету ухилитись від оподаткування
сум отриманих, за оплату ТМЦ, тобто діяли всупереч інтересам держави і
суспільства.

Законом
України "Про систему оподаткування" від 25.06.1991 року № 1251-ХП
передбачений обов'язок платників податків, яким зокрема і є суб'єкт підприємницької
діяльності, сплачувати податки і збори до бюджетів та до державних цільових
фондів у порядку та на умовах, що визначаються Законами України про
оподаткування.

Таким
чином, реєстрація приватним підприємцем громадянина ОСОБА_1 та створення відповідних
умов, які давали б можливість уникати від оподаткування невстановленими
особами, а також набрання законної сили Постановою Господарського суду
Волинської області від 26.09.2006р. по справі № 6/82-11, якою визнано
недійсними свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серії
НОМЕР_2 року та свідоцтво платника податку на додану вартість № НОМЕР_3 з
моменту їх реєстрації свідчить про намір приховування отриманих грошових коштів
від оподаткування, а оскільки така мета суперечить одному із основних принципів
існуючого суспільного ладу, вона не відповідає інтересам держави і суспільства.

Це
ж підтверджується і Постановою про порушення кримінальної справи та прийняття
її до свого провадження від 29.05.2006 року, винесеною начальником відділення
РКС СВ ПМ ДПА у Волинській області Стасюком В.Я.

Згідно,
п.п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану
вартість" право на нарахування податку та складання податкових накладних
надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку,
передбаченому статтею 9 цього Закону, на підставі вище наведеного дане
товариство не мало права на складання податкових накладних, оскільки сам
підприємець ОСОБА_1 не здійснював підприємницьку діяльність та не видавав
податкові накладні, а від його імені це здійснювалось невстановленими особами,
відповідно відносити до податкового кредиту підроблені податкові накладні ПП
"Луцькпідшипниксервіс" також не права мало.

Пунктом
7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори
укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною
1 ст. 207 Господарського кодексу України визначається, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Ст.208
ГК України передбачає, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як
таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все
одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною
з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все
належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності
наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій
стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного
стягується за рішенням суду в доход держави.

З
другого боку ПП "Луцькпідшипниксервіс" за даними угодами також
переслідувало мету завідомо суперечну інтересам держави та суспільства, що
проявилось у включені до податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану
вартість з придбаних товарно-матеріальних цінностей від невстановлених осіб,
які діяли від імені приватного підприємця ОСОБА_1, однак при цьому не були
уповноважені останнім, та, подальшому декларуванні у податкових деклараціях з
ПДВ. Таким чином, ПП "Луцькпідшипниксервіс", порушило Закон України
"Про податок на додану вартість", оскільки норма п.п.7.4.1., п.7.4.
ст..7 Закону визначає, що виникнення у платника податку права на податковий кредит
з ПДВ, передбачає обов'язкову сплату платником у звітному періоді відповідних
сум. Однак, підприємець ОСОБА_1 декларації подавав з прочерками, та відповідно,
сум податкових зобов'язань по наведених операціях не декларував та не
сплачував.

Таким
чином, все вищенаведене свідчить про наявність у обох сторін наміру щодо
укладення зазначених усних угод з метою уникнення від оподаткування.

Перевіркою
встановлено, що ПП "Луцькпідшипниксервіс" включено до податкового
кредиту суми ПДВ згідно отриманих податкових накладних від ОСОБА_1, а саме:

-          податкова накладна №НОМЕР_4 на
загальну суму 12 880,37грн., крім того ПДВ -2146,73 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_5 на
загальну суму 1 815,84 грн., крім того ПДВ - 302,64 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_6 на
загальну суму 5 691,36 грн., крім того ПДВ - 948,56 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_7  фільтр на загальну суму 12 804,00 грн., крім
того ПДВ -2131,00 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_8  на загальну суму 3287,23 грн., крім того ПДВ
- 547,87 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_9 на
загальну суму 11378,95 грн., крім того ПДВ - 1896,49 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_10. на
загальну суму 1 508,94 грн., крім того ПДВ - 251,49 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_11 на
загальну суму 2353,68 грн., крім того ПДВ - 392,28 грн.

-          податкова накладна №НОМЕР_12 на
загальну суму 3 528 грн., крім того ПДВ - 588,00 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_13 папір на
загальну суму 435 грн., крім того ПДВ - 72,50 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_14 на
загальну суму 3 157,50 грн., крім того ПДВ - 526,25 грн.;

-          податкова накладна №НОМЕР_15 на
загальну суму 15 763,20 грн., крім того ПДВ - 2627,00 грн.;

-          податкова накладна № НОМЕР_16 на
загальну суму 6551,28 грн., крім того ПДВ - 1091,88 грн.

Факт
отримання товарів (на загальну суму 81
155,35 грн.) підтверджується відповідно наступними видатковими
накладними :

-          №НОМЕР_4,  №НОМЕР_5,
№НОМЕР_6,  №НОМЕР_7,  №НОМЕР_8,  № НОМЕР_9, № НОМЕР_10,  № НОМЕР_11,
№ НОМЕР_12,   № НОМЕР_13,  № НОМЕР_14,
№НОМЕР_15, № НОМЕР_16

Уточнюючи
позовні вимоги (лист від 13.03.07 № НОМЕР_17) ДПА просить суд визнати
недійсними угоди, купівлі-продажу, укладені в усній формі шляхом підписання
податкових накладних, між приватним підприємством „Луцькпідшипниксервіс” та
підприємцем ОСОБА_1 на суму 81155,35 грн.; просить застосувати наслідки
визнання господарського зобов'язання недійсним передбаченого ст. 208
Господарського кодексу України та стягнути в доход держави з ПП
„Луцькпідшипниксервіс” 81155,35 грн. - вартості отриманих ПМУ, стягнути з
підприємця ОСОБА_1  в доход держави
81155,35 грн., отриманих від приватного підприємства.

Відповідач проти позову заперечив
посилаючись на таке.

Між
Відповідачем 1 - ПП "Луцькпідшипниксервіс" та Відповідачем 2 -
приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено усні угоди купівлі-продажу товарів,
зокрема: підшипників, полотен нетканих, коліс, паперу парафінованого, манометру
та фільтру. При цьому, перед укладенням угод купівлі-продажу Відповідачем 2
було пред'явлено Відповідачу 1 свідоцтво про державну реєстрацію підприємця та
свідоцтво платника податку на додану вартість.

Так,
за період лютий - вересень 2005 року на підставі податкових накладних (долучені
Позивачем до позовної заяви) Відповідачем 1 було придбано вищезазначені товари
на загальну суму 81 155,35 грн. (в т.ч. ПДВ - 13 525,89 грн.).

Факт
отримання товарів (на загальну суму 81 155,35 грн.) підтверджується відповідно
наступними видатковими накладними, які додані до позовної заяви Позивачем:

№НОМЕР_4,

№НОМЕР_5,

№НОМЕР_6,

№НОМЕР_7,

№НОМЕР_8,

№НОМЕР_9,

№НОМЕР_10.,

№НОМЕР_11,

№НОМЕР_12,

№НОМЕР_13,

№НОМЕР_14,

№
НОМЕР_15,

№НОМЕР_16

Дані
товари були оплачені повністю (на загальну суму 81155,35 грн.) шляхом
перерахування коштів на розрахунковий рахунок Відповідача2, що підтверджується
платіжними дорученнями, долученими Позивачем:

-          №НОМЕР_18  на суму 12880,37;

-          №НОМЕР_19  на суму 12 804,00 грн.;

-          №НОМЕР_20 на суму 5 691,36 грн.;

-          №НОМЕР_21 на суму 1815,84 грн.;

-          №НОМЕР_22  на суму 2 952,00 грн.;

-          №НОМЕР_23 на суму 335,23 грн.;

-          №НОМЕР_23  на суму 11 378,95 грн.;

-          №НОМЕР_24  на суму 1508,94 грн.;

-          №НОМЕР_25  на суму 2353,68 грн.;ї

-          №НОМЕР_26  на суму 3528,00 грн.;

-          №НОМЕР_27 на суму 435,00 грн.;

-          №НОМЕР_28 на суму 18920,70 грн.;

-          №НОМЕР_29 на суму 6551,28 грн.

Вищезазначені
товари, придбані згідно зазначених документів, на сьогоднішній день реалізовані
нашим контрагентам.

Вищезазначені
дані підтверджуються також у Акті від
НОМЕР_30 "Про результати виїзної планової перевірки приватного
підприємства "Луцькпідшипниксервіс" () дотримання
вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.04р. по
31.03.06р.", долученого Позивачем до позовної заяви.

Таким
чином, на сьогоднішній день фактичне виконання угоди підтверджується наступним:
зі сторони Відповідача 2 факт продажу та відпущення товарів підтверджується
належним чином оформленими та виписаними податковими накладними та видатковими
накладними, а зі сторони Відповідача 1 факт отримання та оплати товарів
підтверджується видатковими накладними, довіреностями та платіжними
дорученнями.

Податковий
кредит звітного періоду для Відповідача 1 повинен був складатися із сум
податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням товарів з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Таким
чином, враховуючи вищезазначене, для Відповідача 1, який виступає Покупцем
згідно угод, виникнення права на податковий кредит жодним чином не залежить від
подання Продавцем, тобто Відповідачем 2, декларації та сплати сум податкових
зобов'язань, як це зазначає Позивач.

Відповідно
до п.п.7.2.6. Закону про ПДВ підставою для нарахування податкового кредиту є
податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари
(послуги). Не підлягають ж включенню до складу податкового кредиту згідно п.п.
7.4.5 Закону про ПДВ суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними
деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього
пункту).

Як
уже зазначалось вище, податкові накладні, виписані Відповідачем 2, були
належним чином оформлені та відповідали вимогам п. 7.2. Закону про ПДВ. І тому
у Відповідача 1 були усі підстави для нарахування податкового кредиту.

Говорити
про переслідування зі сторони Відповідача 1 мети, яка завідомо суперечить
інтересам держави та суспільства, в зв'язку з включенням до податкового кредиту
витрат по сплаті податку на додану вартість з придбаних товарів не має підстав,
так як Відповідач вчиняв дії лише у відповідності до вимог чинного
законодавства, і, зокрема, вимог Закону про ПДВ.

До
того ж, обов'язковою умовою визнання угоди недійсною згідно ст.ст. 207, 208 ГК
України є наявність наміру у сторін на укладення угоди, яка завідомо суперечить
інтересам держави та суспільства. Проте, Позивачем не наведено фактів, які б
підтверджували наявність такого наміру у Відповідача 1. Крім того, намір на
укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, у
Відповідача 1 був також відсутній, так як він належно виконав усі зобов'язання
по угоді, а законодавчими актами не передбачено обов'язок підприємства стежити
за виконанням податкового законодавства контрагента, та у разі його порушення
останнім, нести за нього відповідальність.

Згідно
з ч. 1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б
одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в частині.

В
той же час, як зазначено в постанові Верховного суду України від 26.09.06р., положення
статей 207 та 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин
який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства,
водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.І ст.203,
ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемними, і визнання такого правочину недійсним судом
не вимагається.

Під
час укладання та виконання оспорюваної угоди між Відповідачем 1 та Відповідачем
2 останній був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі, мав свідоцтво про
державну реєстрацію, свідоцтво платника податку на додану вартість. А визнання
у судовому порядку недійсними з моменту реєстрації установчих документів
підприємця, його свідоцтва платника податку на додану вартість не є підставою
для визнання вчинених ним з іншими суб'єктами господарювання юридично значимих
дій недійсними, оскільки його контрагент може нести відповідальність лише за
наявності вини.

Як
зазначається в Постанові ВС України від 26.09.06р., саме по собі визнання у
судовому порядку недійсними установчих документів Відповідача 2, його свідоцтва
платника податку на додану вартість не є підставою для визнання спірного
договору таким, що укладений з метою суперечною інтересам держави та
суспільства. Відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то
такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

На
момент ж укладення спірного договору приватний підприємець ОСОБА_1 перебував в
Єдиному державному реєстрі, мав свідоцтво платника податку на додану вартість.
Сам ОСОБА_1 , як вбачається з його письмових пояснень, не заперечує факту реєстрації
підприємця на своє ім'я, і також те, що ним була видана довіреність, яка була
посвідчена у нотаріуса, на здійснення фінансово-господарської діяльності від
його імені уповноваженими особами, в яких були також і оригінал свідоцтва про
державну реєстрацію, оригінал свідоцтва платника податку на додану вартість та
печатка підприємця ОСОБА_1.

Відповідно
до п. 1.1. оглядового листа Вищого арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними" №01-8/481
від 20.04.2001 р. невиконання стороною угоди обов'язків щодо подання звітності
і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

До
того ж, слід врахувати і позицію Верховного суду України, викладену в Постанові
від 14.02.06р. №21-321 во05, в якій, зокрема, зазначається:

-          наявність умислу не може бути
підтверджено тільки рішенням суду про визнання установчих документів сторони
договору недійсними та скасування державної реєстрації, оскільки предметом
дослідження у цій справі, є, зокрема, відповідність установчих документів
вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при
укладенні угоди;

-          юридичним наслідком скасування
державної реєстрації підприємства на підставі визнання його установчих
документів недійсними має бути ліквідаційна процедура; а сам факт скасування
державної реєстрації не тягне за собою недійсність усіх угод, укладених з
моменту держреєстрації і до моменту виключення з державного реєстру;

-          згідно з ч.2 ст. 18 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців",
якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру,
недостовірні і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, крім випадку, коди третя особа знала чи могла знати про
те, що такі відомості є недостовірними. Проте, в даному випадку, нашому
підприємству не було відомо про недостовірність таких відомостей про
Відповідача 2, так як останнім було представлені всі належні документи,
необхідні для оформлення угод.

Із досліджених матеріалів справи,
пояснень представників сторін суд приходить до висновку про безпідставність
позовних вимог з наступних підстав.

Згідно акту перевірки Луцької ОДПІ
від 16.08.2006р. „Про результати виїздної планової перевірки підприємства
„Луцькпідшипниксервіс” дотримання вимог валютного, податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2004р. по 31.03.06р.” підприємство у період, що
підлягає перевірці придбало підшипники, полотно неткане, папір нарафінований у
суб'єкти підприємницької діяльності ОСОБА_1 (ін. под. номер НОМЕР_31, свідоцтво
про державну реєстрацію № НОМЕР_32
згідно податкових накладних. Одержаний товар оприбуткований бухгалтером
підприємства згідно накладних та податкових накладних про що свідчать
бухгалтерські записи. Підприємство за одержаний товар здійснював оплату з
розрахункового рахунку на рахунки СПД. Одержаний товар підприємство реалізувало
на ВАТ „ЛПЗ”, ТзОВ „Компанія” „Агро-Союз”. Вартість відпущеного товару
підприємством було включено в книгу продажу товарів, робіт, послуг та
відображено в декларації про прибуток підприємства та ПДВ за відповідні звітні
періоди (а. с. 40).

З пояснень представників сторін, акту
перевірки вбачається, що підприємство включило до податкового кредиту суми ПДВ
згідно отриманих податкових накладних від ОСОБА_1 в період з 25.02.05р. по
05.09.05 року (а. с. 39).

Ксерекопії платіжних доручень,
підприємства які мають в матеріалах справи, свідчать про перерахування коштів в
т. ч. і ПДВ підприємцю ОСОБА_1 (а. с. 62-68).

Згідно довідки Луцької ОДПІ ОСОБА_1
був взятий на облік платником податків 02.02.2005р. (а. с. 61).

Свідоцтво № НОМЕР_33 про реєстрацію
платника податку на додану вартість ОСОБА_1 було видано 07.02.05р. (а. с. 8).
Як фізична особа - підприємець був зареєстрований НОМЕР_32 (а. с. 7).

Постановою господарського суду
Волинської області від 26.09.06 року у справі № 6/82-11 визнано недійсними:
свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, свідоцтво
платника податку на додану вартість з моменту їх державної реєстрації (а. с.
10,11).

Таким чином, на момент здійснення
фінансово-господарської діяльності між підприємством та підприємцем ОСОБА_1 ,
останній був зареєстрований в установленому законодавством порядку, мав
свідоцтво платника податку на додану вартість і не заперечував в судовому
засіданні факту заснування підприємства на своє ім'я.

У відповідності до вимог ст. 49
Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01.01.2004 року, якщо угода
укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, то вона є
недійсною. При наявності умислу на укладання такої угоди у обох сторін - в разі
виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними
за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується
в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все
одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход
держави.

Цивільний кодекс України, який набрав
чинності 01.01.04 року серед правових наслідків вчинення правочину, який
порушує публічний порядок, не встановлює санкцій аналогічних тим, які були
встановлені ст. 49 ЦК УРСР.

Санкція за укладання угоди (вчинення
господарського зобов'язання) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, встановлені Господарським кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України, який набрав чинності з 01.01.04р., господарське зобов'язання,
що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства або укладено учасниками господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом недійсним повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК України
якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру
в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави
за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі
виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе
одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход
держави.

Положення статей 207 та 208 ГК України
слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою
завідомо суперечною інтересам держави і суспільства водночас суперечить
моральним засадам суспільства, тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК
України є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Органи державної податкової служби,
можуть на підставі п. 11 цієї статті звернутися до судів з позовами про
стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність.

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 208 ГК України застосування цих санкцій
можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208
цього кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів,
інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору.  За таких обставин правопорушенням є несплата
податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1
ст. 208 Кодексу необхідним є наявність умислу на укладання угоди з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Такої позиції дотримується
Верховний суд України.

В обгрунтування позову податковою
інспекцією зроблено посилання на протиправність умислу ПП
„Луцькпідшипниксервіс” та осіб які діяли від імені приватного підприємця
ОСОБА_1, посилаючись на постанову господарського суду Волинської області  від 26.09.2006р., яким визнано недійсними
установчі документи за позовом підприємця ОСОБА_1 Однак наявність умислу не
може бути підтверджена лише даним рішенням суду, оскільки предметом дослідження
у такій справі є, зокрема відповідність установчих документів вимогам чинного
законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладені угоди, що мала
місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Крім того юридичним наслідком
припинення підприємницької діяльності приватного підприємця з підстав, визнання
його установчих документів недійсними мало бути здійснення ліквідаційної
процедури. Сам факт припинення підприємницької діяльності не тягне за собою
недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до
моменту виключення з державного реєстру.

У відповідності з ч. 2 ст. 18 Закону
України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”
від 15.05.03р. № 755-ІV, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися
на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі
відомості є недостовірними.

В матеріалах справи відсутні докази
про те, що укладаючи угоди шляхом оформлення податкових накладних, сторони
діяли з метою яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Навпаки, встановлені судом факти
свідчать про те, що підприємство сплатило продавцю в ціні товару податок на
додану вартість.

Сама по собі зазначена угода про
продаж товару, вказаного  в податкових
накладних, не є такою що суперечить інтересам держави та суспільства. Такий
товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалася
ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі -
продажу.

Під час розгляду справи позивач подав
суду як доказ постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 про
ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах та підроблення
документів за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212 та ч. 2 ст. 358 КК
України.

Відповідно до п. 4 ст. 72 КАС України
вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для
адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в
питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Отже, постанова слідчого про
порушення кримінальної справи не є обов'язковою в даній адміністративній
справі.

Таким чином суд не вбачає правових
підстав по даній справі для визнання усної угоди між ПП „Луцькпідшипниксервіс”
та підприємцем ОСОБА_1  - недійсною із
застосуванням наслідків.

Керуючись
ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, ГК України,
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В
позові про визнання недійсними угод купівлі - продажу,  укладених в усній формі, шляхом підписання
податкових накладних між ПП ”Луцькпідшипниксервіс” та підприємцем ОСОБА_1  на суму 81155,35 грн. із застосуванням
наслідків, передбачених ст. 208 Господарського кодексу України, - відмовити.

Заява
про апеляційне оскарження постанови може бути подана протягом 10 днів з дня
складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову може бути
подана протягом 20 днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                       Л. О. Черняк

Дата
виготовлення повного тексту постанови 16.04.2007 р.

Суддя
Черняк Л.О.