ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

05.06.2007
Справа №2-5/6651-2007

За позовом – Відкритого акціонерного товариства «Шкірвзуття», м. Сімферополь.

До відповідача –  Товариства з обмеженою відповідальністю  «Стара фортеця», м. Сімферополь.

Треті особи – 1) Фонд державного майна АР Крим, м. Сімферополь; 2) Рада Міністрів АР Крим, м. Сімферополь.

Про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Суддя  М.П.Гаврилюк

представники:

Від позивача – Барабін Д.В., представник, дов. від 26.04.2007р.

Від відповідачів – Поповіч І.Я., представник за довіреністю, Аверьянов Є.В., паспорт.

Від третіх осіб – 1)Аметов С.Д.. головний фіхівець, дов. від 25.12.2006р.; 2) не з'явився.

Сутність спору:

Позивач -  ВАТ «Шкірвзуття»  звернувся  до Господарського суду АР Крим з позовом  до відповідача –  ТОВ «Стара фортеця»  та просить  суд визнати  недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна – будівлі цеха-модуля - літер «Б1», приміщення № 1,2,3,4,5, площею 428,2 кв.м.,  та будинку виробничого корпусу – літер «Ж», приміщення в цокольному поверху, загальною площею 5001,3 кв.м., розташованих за адресою: вул. Об’їзна, 10 у м. Сімферополі, укладеного 01.09.2003р. між ВАТ «Шкірвзуття»   та ТОВ «Стара фортеця», зобов’язавши  ТОВ «Стара фортеця» повернути ВАТ «Шкірвзуття»  вказане   нерухоме майно, а ВАТ «Шкірвзуття»  повернути ТОВ «Стара фортеця» грошові кошті  у розмірі 339240,00грн., у тому числі 56540,00 – ПДВ.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вказаний договір  був укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме: укладений без узгодження  на відчуження нерухомого майна  з Радою Міністрів АР Крим та не відповідає  вимогам п. 140 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки , затвердженої Законом  України «Про Державну програму приватизації» від 18.05.2000р. № 1723.  Також позивач посилається на те, що   при проведенні  процедурі відчуження, була порушена конкурсна процедура.

Відповідач  позов не визнав, за мотивами, що викладені у відзиві на позов.

Третя особа – Фонд державного майна письмових пояснень щодо сутності спору не представила.

Третя особа – Рада Міністрів АР Крим у судове засідання не з'явилася, про причині відсутності суд не повідомила, про день слухання спору була сповіщена належним чином: рекомендованою поштою.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені  докази, заслухавши  представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказу Фонду майна АР Крим від 12.03.1996р № 5, в результаті  перетворення орендного підприємства «Шкірвзуття» було створено Відкрите акціонерне товариство «Шкірвзуття», засновником якого виступив Фонд майна АР Крим шляхом передачі у власність товариства відповідного рухомого і нерухомого майна на загальну суму 4824750грн в обмін на акції товариства, які на момент створення товариства були розподілені наступним чином: доля держави – 75%, доля членів орендного колективу ОП «Шкірвзуття» – 25%.

Рішенням загальних зборів ВАТ «Шкірвзуття» від 18 квітня 2002 року (п.6 порядку денного) було дозволено правлінню ВАТ «Шкірвзуття» проводити відчуження об’єктів нерухомого майна товариства, вартість якого  не перевищує 10% підсумку балансу ВАТ «Шкірвзуття».

11 травня 2003 року  загальними  зборами  ВАТ «Шкірвзуття» було прийняте рішення про відчуження, за умови погодження Наглядовою радою, цілого ряду належних товариству об’єктів нерухомості, що не використовуються у виробництві, до складу яких входили, зокрема, цех-модуль літ «Б1» та виробничий корпус літ «Ж».

На виконання вказаних рішень загальних зборів правлінням ВАТ «Шкірвзуття» 18 травня 2003 року (протокол №1) було прийнято рішення: клопотати перед Наглядовою радою про надання згоди щодо  відчуження об’єктів нерухомості, що не використовуються у виробництві, до складу яких входили, зокрема, цех-модуль літ «Б» та виробничий корпус літ «Ж».

Постановою від 10 квітня 2003 року (протокол № 2) Наглядовою радою ВАТ «Шкірвзуття» було дано дозвіл правлінню товариства на відчуження об’єктів нерухомості, що не використовуються у виробництві, до складу яких входили, зокрема, цех-модуль літ «Б1» та виробничий корпус літ «Ж».

Відповідно до висновків технічного висновку  ДГТНДіПІ «КРИМДНІПРОЕКТ» про стан конструкцій будівель виробничого корпусу   літер «Ж» шкірсировинної бази   ВАТ «Шкірвзуття»    станом   на червень 2003 року, складеного на замовлення ВАТ «Шкірвзуття»,  було встановлено, що архітектурно-планувальні рішення, наявність дефектів, їх характер та якісні характеристики відносять будівлю літ «Ж» до III категорії – тобто, до будівель, непридатних до експлуатації, в зв’язку з чим, необхідне проведення комплексу робіт з  відновлення та посилення несучих конструкції на підставі відповідного проекту.

Листом Фонду майна АР Крим від 21.04.2003р (вих № 08-10/2388) позивачу також було дано згоду та ніяк не заперечувалась можливість відчуження об’єктів нерухомості, запропонованих товариством до продажу з метою поповнення оборотних активів товариства.

Крім того, загальними зборами ВАТ «Шкірвзуття» від 11 травня 2003 року  було затверджено нову редакцію статуту товариства, яка була зареєстрована у виконкомі Симферопольської міськради 26.03.2003р  №805.

За змістом п. 6.1.1. нової редакції Статуту учасниками товариства були визначені наступні акціонери: ЗІТ «Перший Український фонд приватизації» – 0,02264% статутного капіталу; Фонд майна АР Крим – 39,99767%; ВАТ «Міжрегіональний фондовий союз» – 0,03301%; фізичні особи – 59,94668%.

На підставі вищезазначених  рішень загальних зборів та правління ВАТ «Шкірвзуття», а також дозволу Наглядової ради, 01 вересня 2003 року між ВАТ «Шкірвзуття» та ТОВ «Стара фортеця» був укладений договір №1 купівлі-продажу нерухомого майна, за змістом п.1.1. якого Продавець (позивач) продав, а Покупець (відповідач) купив будівлю цеха-модуля літ «Б1», загальною площею 428,2м2 та будівлю виробничого корпусу літ «Ж», загальною площею 4573,1м2, розташованих за адресою: м. Сімферополь, вул. Об’їзна, 10, балансова вартість яких на момент укладення договору була визначена в сумі 205371,38грн.

Відповідно до п. 1.3. Договору від 01.09.2003р продаж було здійснено за ціною 339240грн, яка була визначена з врахуванням експертних висновків  Кримського регіонального  центру обліку нерухомого майна про ринкову вартість об’єктів на замовлення ВАТ «Шкірвзуття».

Платіжними дорученнями №1 від 01.09.2003р на суму 79680грн, №3 від 03.10.2003р на суму 104400грн та  № 10 від 14.10.2003р на суму 155160грн - Покупець (ТОВ «Стара фортеця») сплатив повну вартість об’єкту купівлі-продажу.

Після  здійснення розрахунків на виконання п.2.4. Договору між сторонами 16 жовтня 2003 року  було складено акт прийому-передачі нерухомого майна і проведено державну реєстрацію права власності ТОВ «Стара фортеця», що підтверджується витягом Симферопольського МБРТІ від 24.12.2003р.

Дослідивши  матеріали справи та надані сторонами докази, вислухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, суд вважає, що позовні вимоги ВАТ «Шкірвзуття»  не засновані на законі та не підлягають  задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статутних документів і організаційно-правової форми,  ВАТ «Шкірвзуття», згідно зі ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» та  ст. 113 ЦК України є  господарським товариством  – тобто юридичною особою, як суб'єктом цивільних правовідносин у розумінні ст. 80 ЦК України.

На підставі ст. 20 Закону України «Про власність», ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» і статутних документів (п. 3.5. Статуту в редакції від 26.03.03р),   ВАТ «Шкірвзуття» є суб'єктом права   власності і його майно належить йому, як юридичній особі,  на праві  приватної (колективної) власності.

При цьому, до такого майна, відповідно до приписів  цих Законів, безумовно належав  і набутий  в результаті приватизації державного майна комплекс об'єктів нерухомості, розташований за  адресою: м. Сімферополь, вул. Об’їзна, 10, в тому числі, літ. «Б1», «Ж», які з'явилися  предметом договору купівлі-продажу  від 01.09.2003р.  № 1, що підтверджується наявними  в матеріалах справи документами та не заперечується позивачем.

Під правом власності на підставі ст. 2 Закону України «Про власність», ст. 86 Цивільного кодексу  УРСР 1963р, що діяв на час укладення угоди, а також, ст. 317 чинного Цивільного кодексу  України,  розуміються врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

На підставі ст. 4 Закону України «Про власність» і ст. 319 ЦК України власник  на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним  йому майном.

Також, відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963р, що діяв на час укладення угоди, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Таким чином, суд доходить  висновку про те, що укладення  і виконання спірного договору купівлі-продажу  від 01.09.2003р  № 1 є слідством реалізації ВАТ «Шкірвзуття» своїх повноважень власника щодо належного йому на праві власності майна шляхом його відчуження, що не заборонено законом.

При цьому, на підставі ст. 56 Закону України «Про власність» жодний державний орган не має права втручатись у здійснення власником, а також особами, переліченими у пункті 5 статті 48 цього Закону, їх правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження своїм майном або встановлювати не передбачені законодавчими актами України додаткові обов'язки чи обмеження.

До того ж, аналогічні приписи містяться також і в ст. 319 ЦК України, за змістом якої передбачено, що держава не втручається у здійснення власником права власності, а діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Більш того, на підставі ст. 92 Конституції України, норми якої мають пряму дію, виключно законами України визначається правовий режим власності.

Жодним законом, що діяли на час укладення спірної угоди, не були передбачені додаткові обов'язки чи обмеження, які б передбачали обов’язок господарського товариства, у статутному капіталі якого доля АР Крим перевищує 25%, погоджувати питання відчуження належного товариству нерухомого майна з Радою Міністрів АР Крим, а також, які б встановлювали для таких товариств конкурсний порядок відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, Закону України "Про господарські суди", цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Також, згідно з ч.2 п.10 роз’яснень ВАСУ від 12.03.99р. № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК господарський суд повинен відмовити у визнанні угоди недійсною, коли ці вимоги ґрунтуються на акті державного чи іншого органу, що не відповідає законодавству.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для застосування при розгляді спору відповідних положень  постанови Верховної  Ради Автономної Республіки Крим від 21.04.1999р № 459-2/99, а саме,  п.22.2 та 22.3.  «Положення про порядок управління майном, що належить Автономній Республіці Крим або передане в її управління».

Отже, посилання позивача про порушення сторонами під час укладення спірного договору купівлі-продажу  від 01.09.2003р  № 1 відповідних приписів постанови Верховної  Ради Автономної Республіки Крим від 21.04.1999р № 459-2/99 в частині відсутності згоди на відчуження нерухомого майна ВАТ «Шкірвзуття» з боку Ради Міністрів АР Крим та щодо недодержання конкурсної процедури відчуження, не приймаються судом до уваги та є хибними.

До того ж, суд зазначає, що продаж майна було погоджено Фондом майна АР Крим як учасником  загальних зборів товариства, членом Наглядової ради та не заперечувався взагалі, що випливає з листа від 21.04.2003р, а між тим, на підставі Тимчасового положення про Фонд майна АР Крим, затвердженого Постановою  Уряду АР Крим від 02.11.1995р №325, до повноважень зазначеного органу відносяться делеговані Верховною Радою від 21.04.2003р  АР Крим повноваження, в тому числі, щодо управління майном та корпоративними правами, що знаходяться в управлінні АР Крим, а тому, додаткове погодження  Радою Міністрів АР Крим питань відчуження майна ВАТ «Шкірвзуття», в якому АР Крим належать лише корпоративні права відповідно до кількості акцій у статутному капіталі, взагалі не потрібне, тим більш, що це є виключною компетенцією саме Фонду майна АР Крим.

Доводи позивача, як на підставу недійсності правочину, про  невідповідність спірного договору купівлі-продажу  від 01.09.2003р  № 1 вимогам п.140 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої Законом України «Про Державну програму приватизації» від 18 травня 2000 р. N 1723-III, суд вважає також помилковими та необґрунтованими, з огляду на таке.

Дійсно, відповідно до п.140 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється, зокрема: відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ.

Проте, наслідки порушення, вказаними ВАТ, зазначених обмежень, не полягають у визнанні недійсними правочинів, що суперечать вимогам п.140 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, як стверджує позивач, а передбачені п. 144 цієї Програми і є відмінними від наслідків порушення законодавства при укладенні правочину.

Так, згідно з п. 144 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, відкрите акціонерне товариство, створене у процесі приватизації та корпоратизації, зобов'язане здійснити оцінку активів товариства виходячи з балансової вартості та викуп акцій акціонерів, які вимагають цього, в разі, якщо ці акціонери голосували проти прийняття загальними зборами рішень про укладення угод або кількох взаємопов'язаних угод щодо відчуження майна (необоротних активів) підприємства та здійснення операцій з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на момент укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ, у порядку, встановленому Фондом.

Тобто, вказаною нормою Закону фактично прямо встановлено право та можливість ВАТ здійснювати обмежені п. 140 Програми правочини та операції, а наслідками цих дій є не недійсність укладених угод та здійснених правочинів, а обов’язок ВАТ викупити  акцій акціонерів, які вимагають цього, в разі, якщо ці акціонери голосували проти прийняття загальними зборами відповідних рішень.

В даному випадку, суд зазначає, що  передбачені п.140 Програми обмеження а також положення п.144 цієї Програми, повністю кореспондуються зі змістом розділу XIV. Програми – «ПІСЛЯПРИВАТИЗАЦІЙНА ПОЛІТИКА ДЕРЖАВИ», як розділу, що визначає питання захисту прав акціонерів у процесі приватизації та у післяприватизаційний період, оскільки  визначає у відповідний спосіб питання відновлення порушених прав акціонерів, якими, в свою чергу,  не встановлено наслідків, на яких наполягає в обґрунтування свого позову ВАТ «Шкірвзуття».

Крім того, п.140 Програми визначене обмежене коло суб’єктів – тобто, ВАТ, на які розповсюджуються передбачені Програмою обмеження, а саме:  «до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ».

Відповідно до ст. 45 ГПК України сторони і інші особи, які беруть участь в справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, а згідно зі ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини на які вона посилається в обґрунтовування  своїх доводів та заперечень.

Проте, на порушення вимог ст. 33 ГПК України, позивачем не надано жодних доказів (план приватизації, факт нерозміщення акцій і т.і.), які б відносили ВАТ «Шкірвзуття» до числа ВАТ, які визначені п. 140 Програми та щодо саме яких встановлені відповідні обмеження, а тому у суду, з огляду на недоведеність позивачем відповідних обставин, взагалі відсутні підстави для висновку про порушення сторонами під час укладення спірного договору обмежень, зазначених у п. 140 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки.

До того ж, у відповідності до ст.2 Закону України «Про судоустрій»  завданням суду є захист гарантованих Конституцією України і законами прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

На підставі   ст. 1 ГПК України суб'єкти господарського процесу мають право звертатися до господарського суду згідно  з встановленою підвідомчістю  господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і інтересів, що охороняються, законом, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, направлених на запобігання правопорушенням.

Вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу  від 01.09.2003р  № 1, фактично полягають перш за все у застосуванні судом наслідків недійсності спірного договору - у відновленні становища, яке існувало до порушення прав, що в свою чергу, являє собою один зі способів захисту порушених цивільних прав та інтересів судом, визначених ст. 16 ЦК України.

Але, єдиним доводом порушення своїх прав ВАТ «Шкірвзуття»  зазначає можливість отримання у разі здійснення повторного продажу з дотриманням конкурентної  процедури торгів  більшого прибутку від продажу майна, яке було предметом купівлі продажу за спірним договором.

Однак, з таким доводом позивача суд не може погодитись та критично ставиться  до такого обґрунтування  позову та факту порушення прав, які на думку позивача підлягають відновленню.

Так, як вбачається судом з матеріалів справи, під час укладення спірного договору, представник ВАТ «Шкірвзуття» (голова правління) діяв цілком в межах,  передбачених діючою  на той час редакцією Статуту  товариства – без доручення здійснював юридичні дії від імені товариства, в тому числі, щодо укладення будь-яких правочинів, при тому, що продаж майна було погоджено в порядку п. 9.3.4. Статуту з Наглядовою радою та вчинено на виконання рішення Правління і загальних  зборів  ВАТ «Шкірвзуття».

Відповідно до ст. ст. 153, 224, 228 ЦК УРСР 1963р, що діяв на час укладення спірного договору, ціна є суттєвою умовою договору купівлі-продажу,  що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Як вже було встановлено судом, продаж нерухомого майна було здійснено за ціною, що не тільки визначена за домовленістю сторін, але й за умови проведення експертної оцінки шляхом визначення ринкової вартості об’єктів.

Крім того, заперечення позивача щодо ціни за спірним договором  купівлі-продажу є взагалі нікчемними, оскільки юридичною особою, від імені якої діяв її представник в особі голови правління, було прийнято від відповідача оплату ціни проданого майна та здійснено передачу майна покупцю, що свідчить про повне схвалення умов договору, в тому числі, щодо ціни.

Всі інші наведені позивачем підстави позову свідчать лише тільки про припущення  стосовно порушення спірною угодою прав акціонерів або прав держави в особі її суб’єкта – Автономної Республіки  Крим, але питання судового захисту прав і інтересів зазначених  осіб є їх виключним правом, яке не може в даному випадку бути представлено в суді позивачем.

Таким чином, зважаючи на вимоги  ст. 63 ЦК УРСР, ст. ст. 92, 241 ЦК України щодо повноважень представника юридичної особи та з аналізу вищенаведених норм цивільного законодавства, суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог ВАТ „Шкірвзуття”, оскільки відсутня головна підстава для здійснення судового захисту, а отже, можливості задоволення позову – відсутнє порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача по справі.

Більш того, з огляду на обставини справи, суд вбачає, що претензії ВАТ «Шкірвзуття»  щодо дійсності договору купівлі-продажу  представляють собою не що інше як заперечування і  невизнання набутого за цим договором права власності ТОВ «Стара фортеця» на Об'єкт, оскільки повернення сторін договору в первинний майновий стан безумовно припиняє  право власності відповідача – тобто є за своєю  суттю способом  недобросовісного витребування майна з володіння ТОВ «Стара фортеця».

Проте, через ст. 330 ЦК України  якщо майно відчужене  особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач  набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване  в нього.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним  договором набуте у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувальника лише у випадку, якщо майно: було загублено   власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника  або особи, якій він передав майно у володіння;  вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі або іншим шляхом.

Зважаючи на те, що спірний договір купівлі-продажу  на підставі ст. 224 ЦК УРСР та ст. 655 ЦК України є відплатним договором, за яким покупець набуває право власності тільки в разі оплати предмета купівлі-продажу, що і мало місце в даному випадку, а також те, що ТОВ «Стара фортеця» в будь-якому випадку є добросовісним набувачем об'єкта з тієї причини, що не знало, не могло і не повинно знати про наявність обмежень  (якщо припустити  наявність таких обмежень) права на відчуження майна, суд доходить до  висновку,  що не має місця жодна  з наведених в ст. 388 ЦК України підстав для витребування відповідачем Об'єктів купівлі-продажу за спірним договором від ТОВ «Стара фортеця», який є законним набувачем цього майна.

Аналогічні приписи щодо  виникнення права власності у добросовісного набувача, були передбачені ст. ст. 145, 225 ЦК УРСР 1963р, чинного  на час укладення договору.

При цьому, суд виходить з того, що навіть за умови припущення про наявність у позивача на момент укладення спірної угоди деяких обмежень, що в свою чергу повністю спростовується матеріалами справи, відповідач у будь-якому разі не міг знати про такі обмеження, оскільки це не могло вбачатись зі статутних документів позивача і не зазначалось самим позивачем, який до того ж, відповідно до п. 3.1. спірного договору був зобов’язаний отримати всі необхідні дозволи на продаж майна.

Між тим, як за змістом ст. 48 ЦК УРСР, так і за змістом ст. 216 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати при розгляді справи на підставі п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, головною умовою і правовим наслідком недійсності правочину є обов’язок кожної  із сторін  повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, в даному випадку, встановлена  законом заборона на витребування майна у добросовісного набувача, а отже, і відсутність головної умови недійсності правочину щодо можливості і обов’язку  застосування правових наслідків такого правочину  – є  самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог позивача.

До того ж, суд зазначає, що позивачем взагалі зроблено хибне посилання в обґрунтуванні  позову про недійсність правочину на ст. 48 ЦК УРСР, оскільки це суперечить положенням вищезазначеного п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та змісту ст. 5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства у часі.

Крім того, не зважаючи на неправильну вказівку позивачем норми матеріального права, ще однією підставою для висновку про необґрунтованість позивних вимог, суд визначає неможливість повернення сторін спірного договору у первісний майновий стан з огляду на суттєві зміни, що сталися з об’єктами купівлі-продажу від часу укладення договору до розгляду справи.

Так, з висновків наданого відповідачем звіту про оцінку майна, проведеного Підприємством «Крим-Експерт», судом вбачається, що внаслідок здійснених  ТОВ «Стара фортеця» будівельних та інших робіт докорінно змінились не тільки вартісні показники (ринкова вартість на час продажу - 339240грн, а станом на 22.05.2007р – 9865000грн), але й технічні характеристики об’єктів нерухомості, а саме, з непридатних до нормальної експлуатації будівель ці об’єкти набули статусу сучасних капітальних споруд, що випливає як з описової частини, так і з  простого візуального порівняння фотографічних  досліджень експертів  в звітах від 2003 року та від 2007 року.

Тобто, вимоги  позову не відповідають  обставинам справи в частині можливості застосування жаданих позивачем наслідків недійсності правочину, оскільки  правовідносини сторін підлягають врегулюванню у будь-якому разі іншою нормою матеріального права, ніж зазначеною позивачем.

За таких обставин, судом встановлено наявність сукупності цілого ряду обставин та правових підстав, кожна з яких самостійно зумовлює відмову в позові, оскільки позивачем не обґрунтовані і не доведені заявлені вимоги, в зв’язку з чим, позов задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частині рішення. Рішення оформлено у відповідності зі ст. 84 Господарського-процесуального кодексу України та підписано 12 червня 2007 року.

З огляду  на викладене, керуючись  ст. ст. 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гаврилюк М.П.