ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 серпня 2007 р.

№ 12/10пн

Колегія  суддів
Вищого господарського суду України
у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка
М.В.,

суддів
Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши
касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності

ОСОБА_1 на постанову Донецького
апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. та рішення господарського
суду Донецької області від 04.04.2007р.

у  справі                    №12/10пн господарського
суду Донецької області

за позовом                 Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Протон"

до відповідача
суб'єкта підприємницької
діяльності

ОСОБА_1

третя особа
Комунальне підприємство "Житловик-2"

про                                    визнання
договору оренди припиненим та зобов'язання
звільнити приміщення

за участю
представників:

ОСББ "Протон" -  не з'явилися;

СПД ОСОБА_1 - не з'явилися;

КП "Житловик-2" -  не з'явилися

в с т а н о в
и л а :

Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Протон" звернулося до господарського суду
Донецької області з позовом та просило суд:

-          встановити, що договір оренди від
01.12.2004р., укладений між ним та
відповідачем -суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1, є припиненим
з 02.12.2005р.;

-          зобов'язати відповідача звільнити
приміщення, розташоване у під'їзді №1 жилого будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог,
позивач посилається на те, що строк дії договору оренди закінчився
01.12.2005р., у зв'язку з чим відповідач повинен звільнити орендовані
приміщення (а.с.7-8).

Відповідач у справі - суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє,
посилаючись на:

- не доведення позивачем факту повідомлення
його про відсутність наміру продовжувати орендні відносини протягом одного
місяця після закінчення строку дії договору, у зв'язку з чим договір оренди є
продовженим на новий строк;

- рішення, прийняті на загальних
зборах ОСББ "Протон", що відбулись 16.10.2005р. та 03.12.2005р., є
недійсними, оскільки: відсутні дані щодо участі на зборах 50% його членів та
повідомлення їх належним чином про проведення зборів; у засіданнях приймали
участь особи, які не можуть бути членами об'єднання, оскільки не є власниками
квартир; прийняті неправомочним складом.

Крім того, у відзиві на позов,
відповідач вказує на те, що: неодноразово звертався до позивача з пропозицією
обладнати кімнату для побутових потреб мешканців будинку; своєчасно та у
повному обсязі виконує свої обов'язки за договором оренди; бере участь у
ремонті ліфта; надає фінансову допомогу; здійснює побутове обслуговування
мешканців будинку; балансоутримувач не заперечує проти продовження договору
оренди (а.с.69-75).

Рішенням господарського суду Донецької
області від 04.04.2007р. позов задоволено в частині зобов'язання СПД ОСОБА_1
звільнити приміщення, площею 9.9м2, розташоване у під'їзді
№1житлового будинку АДРЕСА_1; в іншій частині позову відмовлено (а.с.78-79).

Задовольняючи заявлені позовні
вимоги в частині зобов'язання відповідача звільнити приміщення, суд першої
інстанції виходив з того, що договір оренди від 01.12.2004р., укладений між
позивачем та відповідачем строком на один рік, нотаріально не посвідчений і є
недійсним в силу ст.215 ЦК України, у зв'язку з чим у сторін в силу факту його
укладення не виникли права та обов'язки, визначені ним. Таким  чином, на думку суду першої інстанції,
відповідач займає спірне приміщення безпідставно.

У позові в частині визнання
вищевказаного договору оренди припиненим відмовлено, з огляду на те, що
встановлення певного факту не є способом захисту права.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 29.05.2007р. рішення господарського суду Донецької
області від 04.04.2007р. залишено без змін (а.с.180-182).

Не погоджуючись з прийнятими у
справі судовими актами, СПД ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а позов залишити без
розгляду.

У поданій касаційній скарзі,
скаржник посилається на порушення норм матеріального та процесуального права
судами обох інстанцій.

Колегія суддів, приймаючи до уваги
межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального
права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить касаційну скаргу
такою, що підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанції встановлено, що між сторонами у справі -Об'єднанням співвласників
багатоквартирного будинку "Протон" та суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 01.12.2004р. підписано договір, предметом якого є передача в
строкове платне користування нежилого приміщення в у під'їзді №1 будинку
АДРЕСА_1.

Об'єкт оренди переданий відповідачу
згідно акта прийому-передачі від 01.12.2004р.

Строк дії даного договору
визначений п.9.1 договору з 01.12.2004р. по 01.12.2005р. і становить один рік.

Оцінюючи даний договір, суди дійшли
правильного висновку, що він не є підставою для виникнення у його сторін прав
та обов'язків, визначених ним.

Так, відповідно до п.7 ст.179 ГК
України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими
Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

При цьому, згідно п.2 ст.180 ГК
України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов -визнаних такими за законом чи необхідних для договорів даного
виду, а також умов, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута
згода.

В силу ст.203 ЦК України, правочин,
яким за змістом ч.2 ст.202 ЦК України є також двосторонній договір, має
вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом  п.2 ч.1 ст.208 ЦК України, правочин між
фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України,
правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Судами правильно визначено, що
підписаний між сторонами договір  за
своєю правовою природою є договором найму (оренди), виходячи з наступного.

Відповідно до ст.283 ГК України, за
договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення
господарської діяльності. При цьому ч.6 зазначеної норми визначено, що до
відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України
з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.  Зокрема, ст.759 ЦК України визначає зміст
зобов'язань з оренди. Згідно вказаної норми, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування
за плату на певний строк.

В силу ч.2 ст.793 ЦК України (в
редакції, чинній на момент підписання сторонами договору), договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік
і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, суди дійшли правильного
висновку, що законом встановлене обов'язкове нотаріальне посвідчення договору
оренди, який укладається на один рік і більше.

Правові наслідки недодержання
вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені ст.220 ЦК України.
Так, відповідно до ч.1 вказаної норми, у разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому, судами не встановлено,
що будь-яка з сторін договору зверталась з вимогою щодо визнання такого
договору дійсним, у т.ч. до закінчення строку оренди, визначеного ним.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України,
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з
його недійсністю.

За таких обставин, суди,
встановивши, що договір оренди від 01.12.2004р., підписаний сторонами, є
нікчемним, дійшли правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог в
частині зобов'язання відповідача звільнити нежиле приміщення площею 9,9м2,
розташоване у під'їзді №1 будинку АДРЕСА_1, враховуючи, що відповідач не набув
права користуватися ним.

Таким чином, постанова Донецького
апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. в частині залишення без змін
рішення господарського суду Донецької області від 04.04.2007р. щодо задоволення
позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Поряд з цим, касаційна інстанція не
погоджується з висновком суду першої інстанції, який підтриманий апеляційною
інстанцією, в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання вищевказаного
договору припиненим.

Так, рішення щодо відмови або
задоволення вимог приймається судом у разі розгляду таких вимог по суті. Однак,
відмовляючи у задоволенні заявлених вимог в частині визнання договору
припиненим, суд першої інстанції виходив виключно з того, що позивачем невірно
обрано спосіб захисту свого права і не розглядав заявлені у цій частині вимоги
по суті.

Провадження у справі в частині
таких вимог підлягало припиненню на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України,
враховуючи наступне.

В силу ст.124 Конституції України,
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі. При цьому, судочинство здійснюється
Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Розмежування компетенції між судами
загальної юрисдикції щодо розгляду справ визначається, зокрема, нормами процесуального
права.

Відповідно до ст.1 ГПК
України,  підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають
право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Звертаючись до суду з вимогою щодо
визнання договору припиненим, позивач фактично просить встановити певний
юридичний факт, який мав місце у минулому, а саме -припинення прав та
обов'язків, що виникли в силу договору.

Однак,  вимога щодо встановлення або
спростування  певного факту не може бути
самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до
повноважень останнього не належать повноваження щодо встановлення фактів, що
мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за
позовами, в основі яких правова вимога -спір про право, що виникає з
матеріальних правовідносин.

Так, відповідно до ст.12 ГПК
України, господарським судам підвідомчі:

-
справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про
визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім  спорів, визначених у цій нормі;

-
справи про банкрутство;

- справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх компетенції.

Із змісту вказаної норми
вбачається, що господарському суду підвідомчі справи у
спорах, за виключенням справ, визначених у пп.2,3 ч.1 ст.12 ГПК України.
Отже, господарський суд розглядає: справи у позовному провадженні, для якого
характерно наявність спору про право між сторонами; справи про банкрутство;
справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати.

Разом з тим, господарські суди
можуть встановлювати наявність чи відсутність певних фактів, здійснюючи розгляд
спорів про право. Зокрема, у даному випадку, розглядаючи позов в частині
зобов'язання звільнити приміщення, суд повинен встановити, чи виникло у
відповідача право користуватись таким приміщенням і чи не припинено воно,
зокрема, внаслідок закінчення строку дії договору.

Враховуючи зазначене, провадження у
справі в частині зазначених  вимог
порушено судом помилково і підлягало припиненню, на що не звернули увагу суди
обох інстанцій.

За таких обставин, постанова
Донецького апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. в частині залишення
без змін рішення господарського суду Донецької області від 04.04.2007р. щодо
відмови у позові в частині визнання договору припиненим, а також вказане
рішення у відповідній частині підлягають скасуванню з припиненням провадження у
справі щодо таких вимог.

Посилання скаржника у поданій ним
скарзі щодо підписання позовної заяви особою
без відповідних на те повноважень відхилені касаційною інстанцією з
огляду на таке.

В силу ст.10 Закону України
"Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", для
керівництва поточною діяльністю об'єднання обирається правління, яке має
право приймати рішення з питань діяльності об'єднання, визначених статутом. При
цьому, правління є виконавчим органом об'єднання, порядок обрання та
відкликання членів якого встановлюється загальними зборами.

Статутом ОСББ "Протон"
визначено, що обрання членів правління належить до виключної компетенції
загальних зборів об'єднання як вищого органу (п.4.5  статуту), що відповідає ст.10 Закону, якою
визначено виключна компетенція такого органу. При цьому, згідно п.4.7 статуту
позивача, правління обирає голову правління із свого складу.

Судами першої та апеляційної
інстанцій досліджувався протокол засідання правління ОСББ "Протон"
від 11.08.2006р. на якому прийнято рішення про обрання головою правління
Воробйова В.І, який і підписав поданий позов від імені ОСББ "Протон".
Відповідачем не надано доказів визнання відповідного рішення недійсним в
установленому порядку.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119- 11111 ГПК
України, колегія суддів

П О С Т А Н О
В И Л А :

1.          Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.          Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 29.05.2007р. в частині залишення без змін рішення
господарського суду Донецької області від 04.04.2007р. щодо відмови у
задоволенні позову про визнання договору оренди припиненим та вказане рішення у
відповідній частині скасувати.

Припинити провадження у справі в
частині визнання договору оренди припиненим.

3. В іншій частині постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. залишити без змін.

Головуючий
суддя
Кузьменко М.В.

Судді
Васищак І.М.

Палій В.М.