ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.
№ 19/47

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Донецького міського центру зайнятості –робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття,                     м. Донецьк (далі -  Центр зайнятості)

на рішення господарського суду Донецької області від 05.04.2007 та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.05.2007

зі справи  № 19/47

за позовом Центру зайнятості

до Головного управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Донецької обласної державної адміністрації, м. Донецьк (далі -  Управління)

про стягнення штрафу в сумі 456, 46 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Попова А.О.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Центр зайнятості звернувся до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Управління 456, 46 грн. штрафу за порушення вимог пункту 5 статті 20 Закону України “Про зайнятість населення” (далі -  Закон).

Рішенням господарського суду Донецької області від 05.04.2007 (суддя Дучал Н.М.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 22.05.2007 (колегія суддів у складі:                 Старовойтова Г.Я. –головуючий, судді Волков Р.В. і Запорощенко М.Д.), в позові відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Центр зайнятості просить скасувати оскаржувані рішення та постанови попередніх судових інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- 10.10.2006 в Управлінні було здійснено перевірку щодо додержання вимог законодавства про зайнятість населення за період з 01.01.2003 по 01.09.2006;

- за результатами такої перевірки встановлено, що наказом від 21.06.2004 № 107 було звільнено Набієва М. Х. на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП;

- всупереч вимогам пункту 5 статті 20 Закону Управління не подало до Центру зайнятості звіт про заплановане та фактичне вивільнення            Набієва М. Х., про що перевіряючою стороною було складено акта від 10.10.2006 № 1;

- у зазначеному акті за порушення вимог, передбачених пунктом 5 статті 20 Закону, відповідачу запропоновано у десятиденний термін з дня його отримання перерахувати на рахунок Центру зайнятості штраф у розмірі 4 192, 48 грн.;

- згідно з платіжним дорученням від 29.12.2006 № 947 відповідачем перераховано на рахунок позивача 3 736, 02 грн.;

- у зв’язку з тим, що відповідачем не було сплачено в десятиденний термін нараховані йому штрафні санкції в повному обсязі, Центр зайнятості звернувся до господарського суду з відповідним позовом.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо правомірності стягнення з відповідача штрафу за порушення вимог пункту 5 статті 20 Закону.

У зв’язку з набранням чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі –КАС України) з 01.09.2005 до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до приписів статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пункт 4 статті 17 КАС України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб’єкта владних повноважень наведено в пункті 7 статті 3 КАС України: це - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Преамбулою Закону визначено, що в умовах ринкової економіки і рівноправності різних форм власності цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, а також соціальні гарантії з боку держави в реалізації громадянами права на працю.

Відповідно до статті 18 Закону для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення. Діяльність державної служби зайнятості фінансується за рахунок коштів Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, передбачених на ці цілі.

Статтею 34 цього Закону визначено, що контроль за додержанням законодавства України про зайнятість населення здійснюється Радами народних депутатів, відповідними державними органами, інспекціями служби зайнятості та профспілковими об’єднаннями.

У даному випадку позивач (Центр зайнятості) виступає саме як суб’єкт владних повноважень у сфері контролю за додержанням законодавства України про зайнятість населення.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України до названих відносин  цивільне законодавство не застосовується.

Отже, даний спір є публічно-правовим та на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 зі справ № 13/189, від 24.01.2006 № 11/268 та інших.

Абзацами першим та другим пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” (в редакції Закону України від 06.10.2005 № 2953-IV) КАС України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Проте даний спір, який має публічно-правовий характер, місцевим та апеляційним господарськими судами в порушення вимог статей 1, 12 ГПК України після набрання чинності КАС України розглянуто в порядку господарського судочинства.

Водночас Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду публічно-правових спорів по суті, що знайшло відображення й у постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 зі справи № 13/189, від 24.01.2006 зі справи № 11/268 та інших.

У свою чергу, розгляд попередніми судовими інстанціями публічно-правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятого ним рішення зі справи в порядку адміністративного судочинства, внаслідок чого зазначене судове рішення підлягає безумовному скасуванню згідно з статтею 11110 ГПК України з передачею справи місцевому суду для розгляду за правилами КАС України.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14.11.2006 зі справи № 10/153, від 13.02.2007 зі справ           № 2-27/1828.1-2006 та № 25/162-06-4457.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Донецького міського центру зайнятості –робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Донецької області від 05.04.2007 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 22.05.2007 зі справи № 19/47 скасувати.

Справу передати до господарського суду Донецької області для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов