Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2007 р.                                                           Справа № 35/227-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., судді Білоконь Н.Д. , Фоміна В.О.

при секретарі Саутенко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Стець М.Л., дор. № 293/16 від 26.04.2007 р.

відповідача -  Почуєв В.А., дор. № 1 від 07.11.2005 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 1863Х/1-9) на рішення господарського суду Харківської області від 27.04.07 р. по справі № 35/227-07

за позовом Державного підприємства "Завод ім. Малишева", м. Харків

до ТОВ "Партнер", м. Харків

про визнання недійсними договору та угоди

встановила:

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.04.2007 р. по справі № 35/227-07 (суддя Швед Е.Ю.) у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнено з позивача на користь відповідача  85 грн. державного мита.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, представник відповідача в судовому засіданні заявив, що вважає рішення суду законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні оголошувалися перерви до 11:00 год. 18.07.2007 р. та до 15:00 20.07.2007 р.

18 липня 2007 р. відповідач заявив клопотання про припинення апеляційного провадження у справі як порушене помилково, мотивуючи тим, що позивачем подано апеляційну скаргу з порушення 10-денного строку, встановленого ст. 93 ГПК України без клопотання про  відновлення цього строку.

Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що клопотання відповідача задоволенню не підлягає як безпідставне та необґрунтоване.

Колегія суддів розглянула апеляційну скаргу, перевірила матеріали справи, заслухала присутніх у судовому засіданні представників сторін і встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2001 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки № 339/22М-289дп, відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити негабаритний металобрухт - шаботи у кількості 1500 т за ціною 60 грн. за 1 тону, на загальну суму 90000 грн., в тому числі ПДВ 20% в сумі 15000 грн.

24.04.2001 р. сторони уклали додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до умов якої зменшено кількість предмету поставки до 1355 тон та, відповідно, загальну суму договору до 81300 грн. в тому числі ПДВ 20% на суму 13550 грн. Крім того, цією додатковою угодою змінено грошову форму оплати на бартерну форму шляхом поставки "Покупцем" (відповідачем) "Постачальнику" (позивачу) генератора ГПЗ11БМУ2 в кількості 1 шт. за ціною 81300 грн., в тому числі ПДВ 20% в сумі 13550 грн. (т. 1, а.с 12). Термін дії договору визначений до 31.12.2001 р.

Відповідач виконав прийняті на себе зобов'язання по договору, поставивши 01.06.2001 р. позивачу в якості оплати за негабаритний металобрухт (шаботи) генератор ГПЗ11БМУ2 в кількості 1 шт. за ціною 81300 грн.

Позивач   на   виконання   прийнятих   на   себе   зобов'язань   за  договором № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. на протязі 2001 р. поставив відповідачу 307,12 тон негабаритного металобрухту (шабот) за ціною 60 грн. на загальну суму 18427,20 грн. Решту негабаритного металобрухту (шаботів) в кількості 1047,88 тон на загальну суму 62872,80 грн. позивач відповідачу не поставив.

Позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує, що предметом договору № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. з урахуванням додаткової угоди до нього № 1 від 24.04.2001 р. є шаботи, які не використовуються в виробничому процесі, закуплені для ремонту молотів, тобто заміни шаботів, які відпрацювали свій ресурс, що враховуються на балансовому рахунку 207 "Запасні частини", є складовою частиною основних засобів виробництва - молотів, тобто їх запасними частинами, необхідними для забезпечення їх ремонту і відносяться до засобів виробництва.

Відповідно до   п.   4.4.   Статуту  позивача   відчуження  засобів виробництва,    що   є   державною   власністю   і   закріплене   за    підприємством, здійснюється за погодженням з Комітетом промислової політики України.

Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева"  є підприємством, що має стратегічне значення для економіки та безпеки України, включено до відповідного переліку підприємств згідно з Постановою КМУ від 29.08.2000 р. № 1346. Відповідно до п. 29.60.0 Статуту підприємства основним видом його діяльності є виробництво зброї і боєприпасів, головною метою діяльності є серійне виготовлення танків (бронетанкової техніки). За останні 18 років капітальний ремонт молотів не проводився по причині відсутності коштів.

На думку позивача, в разі повного виконання підприємством своїх зобов'язань за спірним договором з урахуванням додаткової угоди до нього по поставці відповідачу повної кількості шаботів, 1355 т, підприємство фактично втратить всі наявні в нього запасні шаботи, в наслідок чого робота молотів буде поставлена під загрозу, тобто підприємство фактично втратить спроможність у проведенні основного виду своєї діяльності - виробництво зброї.

Виходячи викладеного позивач вважає, що договір № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. та додаткова угода до нього №1 від 24.04.2001 р. укладені всупереч  основній меті діяльності підприємства позивача, визначеної в його статуті - виробництво зброї та боєприпасів, не відповідають загальним цілям підприємства позивача щодо ефективного використання та збереження закріпленого за підприємством державного майна, правомочності дій підприємства позивача по відношенню до державної власності та були укладені між позивачем і відповідачем  всупереч  положенням пунктів 4.4, 4.2,3.2 Статуту підприємства позивача та чинним на момент укладення спірного договору законодавчим нормам, а саме, ч. 3 ст. 10 Закону України "Про підприємства в Україні", ст. 25, 48, ч. 1 ст. 50 ЦК УРСР в редакції 1963 р., у зв'язку з чим просив суд визнати договір № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. та додаткову угоду до нього № 1 від 24.04.2001 р. повністю недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зробленими в рішенні, виходячи з наступного.

Згідно з п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 10 Перехідних положень ЦК України правила ЦК України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набранням чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 р., була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що термін дії договору № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. з урахуванням додаткової угоду до нього № 1 від 24.04.2001 р. визначений до 31.12.2001 р., до правовідносин, які складались на момент укладання спірного договору і додаткової угоди до нього і носили одномоментний характер застосовуються норми Цивільного кодексу  УРСР в редакції 1963 р.

Відповідно до п. 1.1. спірного договору  з урахуванням додаткової угоду до нього  предметом зобов'язання позивача є поставка негабаритного металобрухту - шаботів в кількості  1355т.  за ціною 60 грн. т на загальну суму 81300 грн. в тому числі ПДВ -20% в сумі 13550 грн.

В заяві про уточнення  позовних вимог позивач зазначив, що 307,12 т шаботів, які були поставлені позивачем відповідачу на протязі 2001 р., складалися з шаботів, які були відпрацьовані позивачем та не підлягали подальшому використанню у виробництві.

Кількість зазначеного товару в п.п. 1.1, 2.1 договору визначена не одиницями виробів, а тонами, що характерно переважно для товарів, які відвантажуються насипом.

Пунктом 2.2 договору передбачена якість товару, яка повинна відповідати ГОСТ 2787-75. Відповідно до ДСТУ 4121-2002, яким замінений ГОСТ 2787-75, брухт сталевий негабаритний великоваговий вид 500 відповідає саме предмету договору: негабаритний металобрухт - шаботи. Зазначений стандарт встановлює загальні технічні умови на метали чорні вторинні. Тобто на господарську продукцію - шаботи, як на нові вироби, дія зазначеного стандарту не розповсюджується, (т. 2, а.с. 16-19).

Поставлені позивачем в 2001 р. відповідачу 307,12 т металобрухту - шаботів відповідали ГОСТ 2787-75, не підлягали подальшому використанню за призначенням і були прийняті позивачем як відповідний предмет договору. Узгоджені дії сторін договору свідчать про волевиявлення і мету сторін здійснити товарообмін генератора ГПЗ11БМУ2 в кількості 1 одиниця за ціною 81300 грн. на відповідну кількість негабаритного металобрухту - шаботів - 1355 т за ціною 60 грн. т на загальну суму 81300 грн. в т.ч. ПДВ - 13550 грн.

Текст договору № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. в редакції додаткової угоди до нього №1 від 24.04.2001 р. не містить фактів і ознак, визначених ЦК УРСР як підстав для недійсності цього договору в розумінні норм статей 41, 44 ЦК УРСР.

Крім того, відповідно до поняття угоди як письмового закріплення дієвого волевиявлення сторін, спрямованого на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків, що передбачає наявність у боржника обов'язку вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматись від певної дії, а у кредитора є наявним право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 151 ЦК УРСР) позивач і відповідач в договорі одночасно виступали і боржниками і кредиторами. Тобто були наявними два зустрічних зобов'язання.

За таких обставин відповідно до ст. 60 ЦК УРСР недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.

Згідно зі статтею 4 ЦК УРСР в редакції 1963 р., який діяв на момент укладення договору та додаткової угоди до нього, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 151 цього Кодексу договір є однією з підстав виникнення зобов'язання.

На підставі статті 50 ЦК УРСР має визнаватись недійсною лише та угода, яка прямо суперечить цілям юридичної особи, зазначеним у законі, що регулює її діяльність або в установчих документах.

Відчуження шаботів, що не підлягали подальшому використанню у виробництві та набули статусу негабаритного металобрухту, не суперечать чинному законодавству та статуту підприємства, знаходяться в відповідності до вимог закону, статуту і цілей підприємства позивача.

Посилання позивача на факт відсутності на момент укладання договору всієї кількості відпрацьованих шаботів, що набули статус негабаритного металобрухту, як на підставу для визнання спірного договору недійсним не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки суперечать нормам ст. 245, 252 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надані позивачем докази підтверджують лише той факт, що на балансі позивача обліковуються шаботи як нові запасні частини до молотів в кількості 12 одиниць загальною вагою 1070,07 т. Наявними в справі доказами і наданими позивачем додатково не доведено, що на зазначені шаботи як нові запасні частини до молотів в кількості 12 одиниць загальною вагою 1070,07 т розповсюджується ГОСТ 2787-75 чи діючий на цей час ДСТУ 4121-2002. Тобто шаботи, як нові запасні частини до молотів, в кількості 12 одиниць загальною вагою 1070,07 т, які обліковуються на балансовому рахунку 207 "Запасні частини" не відносяться до предмету договору № 339/22М-289 дп від 02.02.2001 р. з урахуванням додаткової угоду до нього № 1 від 24.04.2001 р.

Вказані докази доводять наявність незмінної кількості у позивача шаботів - нових запасних частин до молотів в кількості 12 одиниць загальною вагою 1070,07 т протягом строку існування зобов'язання позивача по поставці негабаритного металобрухту - шаботів, та відсутність права вимоги та фактів його реалізації з боку відповідача на спонукання позивача до виконання зобов'язання з поставки саме шаботів як виробів.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в позові, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 27.04.2007 р. по справі № 35/227-07 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 22, 99, 101, 102, п. 1 статті 103, статтею 105 господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

У задоволенні клопотання відповідача про припинення апеляційного провадження відмовити.

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.04.2007 р. по справі № 35/227-07 залишити без змін.

Головуючий суддя                                (підпис)                                    Бондаренко В.П.

Судді                                (підпис)                                    Білоконь Н.Д.

(підпис)                                    Фоміна В.О.