ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2007 р.
№ 08/208-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.

судді                                        Васищака І.М.

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши  касаційну скаргу Харківської обласної спілки споживчих товариств

на                   постанову Харківського  апеляційного господарського суду від 13.03.2007р.

у справі         №08/208-06

за позовом          Харківської обласної спілки споживчих товариств

до                     1) Відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний

банк України" в особі філії у м.Харкові

2) Приватного підприємства "Дарт"

3-тя особа           Товариство з обмеженою відповідальністю "Валенте-Харків"

про                    визнання недійсним договору,

за участю представників:

від позивача: Прохорова О.М. (довіреність №Ю-3/1 від 09.01.07),

від відповідача 1: Гончаренко А.М. (копія довіреності у справі),

від відповідача 2: не з'явився,

від 3-тьої особи: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Харківська обласна спілка споживчих товариств звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії у м.Харкові, Приватного підприємства "Дарт", і просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати укладений між позивачем та відповідачем 1  договір застави №6802Р31 від 19.07.2002р. таким,  що припинив свою дію з 09.03.2004р., зобов'язати відповідача 1 повернути позивачу  оригінали отриманих документів про право власності позивача на предмет застави, а також визнати недійсним договір відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р., укладений між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.07.2002р. між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії в м.Харкові (відповідач 1) та ТОВ "Валенте-Харків" (3-тя особа) був укладений кредитний договір №680К116.

У забезпечення виконання 3-тьою особою вказаного кредитного договору між  відповідачем 1 та позивачем був укладений договір застави №6802Р31 від 19.07.2002р.

09.03.2004р. між відповідачем 1 та 3-тьою особою укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою були змінені умови кредитного договору від 19.07.2002р. в частині сум чергових платежів та термінів повернення кредиту, які були скорочені.

Оскільки позивач не був повідомлений про зміни умов кредитного договору, внесені додатковою угодою від 09.03.2004р., то, на думку позивача,  вказані зміни є такими, що потягнули несприятливі для нього наслідки як для поручителя, оскільки ними збільшується розмір його відповідальності. Таким чином, позивач вважає, що договір застави припинив свою дію 09.03.2004р. з огляду на приписи ст.559 ЦК України, відповідно до якої, порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В обґрунтування вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р., укладеного між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії у м.Харкові та Приватним підприємством "Дарт", позивач посилається на те, що 21.05.2004р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу було зроблено виконавчий напис про звернення стягнення на заставлене майно позивача за договором застави №6802Р31 від 19.07.2002р., а саме: 73/88 частки нежитлового об'єкту розташованого за адресою: м.Балаклея, вул.Геологічна, 10-А на суму боргу 135 124,56 грн. за невнесення чергового платежу боржником (3-тьою особою у справі) 01.04.2004р., і який повинен бути погашений за рахунок коштів, виручених від реалізації заставленого майна на користь ВАТ "Державний експертно-імпортний банк України" (відповідача 1).

11.04.2005р. ВДВС Балаклійського районного управління юстиції було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 21.05.2004р. про стягнення з позивача 135 124,56 грн., оскільки відповідачем 1 було подано заяву від 08.04.2005р. про повернення виконавчого документа без виконання. Вказана постанова ДВС не була оскаржена у строк, передбачений законодавством.

Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р. не може підлягати виконанню, оскільки право вимоги за договором застави та кредитним договором припинилося на підставі постанови ДВС про закінчення виконавчого провадження від 11.04.2005р.

Окрім того, позивач посилається на те, що договір відступлення права вимоги не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки він вчинений у простій формі, а не посвідчений нотаріально, як договір застави.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.11.2006р. (головуючий, суддя Ковальчук Л.В., судді Пелипенко Н.М., Лаврова Л.С.) позов задоволено частково: визнано договір застави №6802Р31 від 19.07.2002р. припинившим свою дію; визнано недійсним договір відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що на час укладання договору відступлення права вимоги відповідач 1 вже здійснив право вимоги до позивача щодо здійснення розрахунків за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставлене майно та набув процесуального статусу сторони, а після вчинення виконавчого напису, набув статусу стягувача.

З огляду на приписи ст.25 ГПК України, ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" ст.512 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на стадії виконавчого провадження правові підстави для укладання договору відступлення права вимоги у першого відповідача бути відсутні.

Окрім того, встановивши, що договір застави  є договором, в якому поєднані елементи різних договорів і відповідно до ст.628 ЦК України він є змішаним договором, суд першої інстанції дійшов висновком, що до нього мають бути застосовані також положення ст.559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його відповідальність.

Оскільки застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання, а з 09.03.2004р. внаслідок укладання додаткової угоди про внесення змін до кредитного договору, почало існувати нове зобов'язання, за яке позивач не поручався, то з огляду на приписи ст.559 ЦК України, договір застави слід вважати тим, що припинив свою дію.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо зобов'язання відповідача 1 повернути позивачу  оригінали отриманих документів про право власності на предмет застави, суд першої інстанції послався на ненадання позивачем доказів передання оригіналів документів на заставлене майно.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2007р. (головуючий, суддя Демченко В.О., судді Барбашова С.В., Гагін М.В.) рішення суду першої інстанції в частині визнання договору застави припинившим свою дію скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції щодо визнання договору відступлення права вимоги недійсним, суд апеляційної інстанції послався на невірне визначення судом першої інстанції правових підстав для визнання вказаного договору недійсним, та дійшов висновку про те, що цей договір підлягає визнанню недійсним з інших підстав, а саме з підстав відсутності його нотаріального посвідчення.

Скасовуючи рішення суду в частині визнання договору застави припинившим свою дію, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову, суд апеляційної інстанції встановив, що до прав та обов'язків сторін за договором застави, у тому числі щодо його припинення, мають бути застосовані виключно положення законодавства про заставу, а не про поруку, як  помилково було визначено судом першої інстанції.

Оскільки статтею 583 ЦК України та статтею 28 Закону України "Про заставу" в переліку підстав для припинення застави не передбачено обставин, на які посилається позивач (зміна умов договору, забезпеченого заставою), то в цій частині позову слід відмовити.

Не погоджуючись з  постановою суду апеляційної інстанції, позивач  звернувся  до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права.

Відповідач 1 надіслав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить оскаржувану постанову залишити без змін, а скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзиві.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваного судового  акта, знаходить касаційну скаргу такою, що  підлягає  задоволенню частково з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії у м.Харкові та Приватним підприємством "Дарт" укладено договір відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р., відповідно до умов якого первісний кредитор (відповідач 1) передає, а  новий кредитор (відповідач 2) приймає право вимоги за кредитним договором №680К116 від 10.07.2002р., укладеним між первісним кредитором та ТОВ "Валенте-Харків" та договором застави №6802Р31 від 19.07.2002р., укладеним між первісним кредитором та Харківською обласною спілкою споживчих товариств (позивач).

Дійсність вищевказаного договору є предметом розгляду у даній справі.

Визнаючи спірний договорів про відступлення права вимоги недійсним, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для укладання цього договору на стадії виконавчого провадження, а суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір відступлення права вимоги має відбуватися у тій самі формі, що й договір застави, тобто має бути нотаріально посвідченим.

Проте, такі висновки судів є помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст.512, 515 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); заміна  кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

В силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. При цьому, здійснення нотаріусом захисту порушених прав кредитора шляхом вчинення виконавчого напису, на підставі якого було відрито виконавче провадження, не припиняє зобов'язання.

Отже, оскільки кредитний договір №680К116 від 10.07.2002р., право вимоги за яким ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії у м.Харкові  відступило ПП "Дарт", не пов'язаний з особою кредитора, і  зобов'язання  за вказаним договором не припинилося, то у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання спірного договору відступлення права вимоги недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України. При цьому, відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно п.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, суди повинні були встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання  відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216  ЦК України.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.548 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Відповідно до ст.583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

В силу ст.ст.512, 513, 514 ЦК України кредитор  у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги); правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у цілому зобов'язання не припиняється, в ньому лише змінюється кредитор, який має право безпосередньо звертатися до боржника.

Із змісту кредитного договору вбачається, що його виконання забезпечувалося таким видом як застава.

Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі.

Таким чином, внаслідок укладення між відповідачами договору про відступлення права вимоги, яке виникло з кредитного договору, відповідач 2 став кредитором у цьому зобов'язанні, і до нього перейшли усі права відповідача 1 у цьому договорі, у тому числі право на звернення стягнення на предмет застави у разі порушення боржником (3-тьою особою ) зобов'язання щодо повернення кредиту. При цьому, договір застави не може бути самостійною підставою виникнення у його сторін прав та обов'язків, оскільки він має похідний характер від основного зобов'язання, у даному випадку кредитного договору, право вимоги за яким передано відповідачу 2.

Враховуючи, що кредитний договір, на підставі якого виникло зобов'язання, забезпечене заставою, був вчинений у письмовій формі, то й договір про відступлення права вимоги за цим договором має бути вчинений в такій самій формі.

З огляду на те, що спірний договір відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р., укладений між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії у м.Харкові та Приватним підприємством "Дарт", був вчинений у письмовій формі, то у суду апеляційної інстанції не було правових підстав визнавати цей договір таким, що вчинений без додержання встановленої форми, а відтак є недійсним.

Враховуючи викладене, рішення та постанова в частині задоволення позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р. підлягають скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову.

Щодо позовних вимог про визнання договору застави №6802Р31 від 19.07.2002р. таким, що припинив свою дію з 09.03.2004р., то колегія суддів вважає, що судами двох інстанцій не визначено правову природу цих спірних відносин і право яке порушене.

Так, відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України “Про судоустрій України” є, зокрема,  захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред’явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Положеннями ст.20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного Кодексу України  визначені способи захисту прав і законних інтересів суб’єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою –посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

У поданій позовній заяві позивач просить суд, зокрема, здійснити захист шляхом визнання договору застави №6802Р31 від 19.07.2002р. таким, що припинив свою дію з 09.03.2004р.

Отже, позивач фактично звертається до суду з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин. Тому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Заявлена позивачем вимога про встановлення певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки ця вимога є нічим іншим як встановлення факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Такий висновок не суперечить положенням Конституції України, зокрема щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога –спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Із змісту статті 12 ГПК України вбачається, що господарському суду підвідомчі справи у спорах, за виключенням справ, визначених у пп.2,3 ч.1 ст.12 ГПК України. Отже, господарський суд розглядає: справи у позовному провадженні, для якого характерно наявність спору про право між сторонами; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати.

Разом з тим, господарські суди можуть встановлювати наявність чи відсутність певних фактів, здійснюючи розгляд спорів про право. Зокрема, у спорах, коли заявник оспорює права й обов'язки, основані на вчиненій нотаріальній дії.  Отже, встановлення такого фату, як визнання договору застави таким, що припинив свою дію, може бути встановлений господарським судом у спорі, пов'язаним з визнанням вчиненого 21.05.2004р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу нотаріального напису про звернення стягнення на заставлене майно позивача за договором застави №6802Р31 від 19.07.2002р., таким, що не підлягає виконанню, або у спорі, пов'язаним з  невиконанням боржником своїх зобов'язань, внаслідок чого у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог за рахунок майна майнового поручителя (заставодавця) боржника.

Враховуючи, що позивачем не передано на вирішення господарського спору про право, судами двох інстанцій мало бути припинено провадження у справі щодо визнання договору застави №6802Р31 від 19.07.2002р. таким, що припинив свою дію з 09.03.2004р., на підставі п.11 ст.80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80, 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Харківської обласної спілки споживчих товариств задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Харківської області від 24.11.2006р. та  постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2007р. у справі №08/208-06 щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги №1 від 04.03.2005р. скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову.

3. Рішення господарського суду Харківської області від 24.11.2006р. про визнання договору застави №6802Р31 від 19.07.2002р. таким, що припинив свою дію з 09.03.2004р., та постанову Харківського апеляційного господарського суду про відмову у задоволенні позову в цій частині, скасувати,  припинити провадження у справі щодо визнання договору застави таким, що припинив свою дію.

4. В іншій частині постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2007р. залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій