ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2007 р.
№ 44/321-40/390

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
Державного комітету України з державного матеріального резерву (далі Комітет)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
29.11.06

у справі
№ 44/321-40/390

господарського суду
міста Києва

за позовом
відкритого акціонерного товариства "Троянівський елеватор" (далі Товариство)

до
Комітету

про
стягнення 48 782,61 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники

- позивача:
Буюклинська Л.В. (за дов. № 05 від 05.01.07);

- відповідача:
Ражев А.В. (за дов. № 2/6662 від 05.12.06).

Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 15.03.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 09.11.05 господарського суду міста Києва (суддя Балац С.В.) у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено повністю.

При винесенні вказаного рішення місцевий суд врахував, що підприємствам, які здійснюють зберігання цінностей державного матеріального резерву, відшкодування витрат з державного бюджету передбачено п. 5 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Суд першої інстанції встановив, що оскільки сторони уклали договір відповідального зберігання, то розрахунки за зберігання повинні здійснюватися саме в порядку визначеному цим договором, тобто шляхом проведення заліку заборгованості між Комітетом та Міненерго.

Постановою від 27.02.06 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Корсака В.А., суддів –Авдеєва П.В., Коршуна Н.М.) апеляційну скаргу Товариства задоволено частково.

Рішення від 09.11.05 господарського суду міста Києва змінено.

Позовні вимоги Товариства задоволено частково.

Визнано недійсним на майбутнє п. 2.1 та п. 4.3 договору стосовно порядку розрахунків між сторонами (взаємозалік), передбачивши форму розрахунків за зберігання матеріальних цінностей у грошовій формі.

З Комітету на користь Товариства стягнуто 42 743,28 грн. основного боргу, 427,44 грн. витрат по сплаті державного мита, 243,92 грн. витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні іншої частини позову Товариству відмовлено.

Зазначена постанова апеляційного суду мотивована тим, що передбачена у договорі відповідального зберігання від 15.07.99 форма розрахунків (взаємозалік) не відповідає положенням п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України “Про утворення державного підприємства “Енергоринок” від 05.05.00 № 755 та п. 2 ст. 7 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, з урахуванням яких суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що розрахунки за відповідальне зберігання зерна повинні здійснюватись в грошовій формі в розмірі, встановленому умовами договорами.

Постановою від 15.06.06 Вищого господарського суду України касаційну скаргу Комітету задоволено частково.

Рішення від 09.11.05 господарського суду міста Києва та постанову від 27.02.06 Київського апеляційного господарського суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи рішенням від 25.09.06 господарського суду міста Києва (суддя Смірнова Л.Г.) позовні вимоги Товариства задоволено повністю.

З Комітету на користь Товариства стягнуто 47 702,07 грн. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 1 080,54 грн. процентів річних, 487,83 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 29.11.06 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Зеленіна В.О., суддів –Синиці О.Ф., Рєпіної Л.О.) рішення від 25.09.06 господарського суду міста Києва залишено без змін, а апеляційну скаргу Комітету без задоволення.

Вказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій, винесені під час нового розгляду справи, мотивовані недоведеністю Комітетом наявності у Товариства заборгованості за електроенергію за період з 06.09.01 по 16.05.05, за який заявлена до стягнення вартість послуг за зберігання матеріальних цінностей, що є необхідною умовою для здійснення взаємозаліку між хлібоприймальними підприємствами за зберігання зерна держрезерву і енергогенеруючими компаніями за спожиту електроенергію. Крім того, судами враховано, що з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 05.05.00 № 755 розрахунки за електричну енергію, придбану па оптовому ринку, та за спожиту електричну енергію повинні проводитися виключно у грошовій формі, а отже можливість проведення взаємозаліків за спожиту електроенергію між Товариством та Комітетом існувала до моменту вступу в дію вказаної Постанови, якою встановлено подальшу форму розрахунків за спожиту електричну енергію, як грошову.оведення заліку заборгованості між КомітетомНа день розгляду справи по суті письмовий відзиві на касаційну скаргу від Товариства не надійшов. Представник Товариства у судовому засіданні щодо доводів скаржника заперечував.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 15.07.99 між Товариством та Комітетом було укладено договір відповідального зберігання (далі Договір), відповідно до умов якого Товариство здійснює відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву без права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Судовими інстанціями встановлено, що п.п. 2.1, 4.3 Договору визначено, що Комітет контролює умови зберігання, якісний та кількісний стан матеріальних цінностей державного резерву, які зберігаються у Товариства, та відшкодовує витрати останнього по зберіганню цих цінностей виходячи з розрахунку 2,5 грн. (з урахуванням ПДВ) за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву, шляхом проведення заліку заборгованості між Комітетом та Міненерго (через його підвідомчі підприємства).

На підставі наданих сторонами доказів по справі судовими інстанціями також встановлено, що Товариство надіслало Комітету претензію від 12.07.04 № 240 з вимогою сплатити суму боргу за період з 06.09.01 по 30.06.04 в розмірі 33 282,59 грн., та лист від 17.06.05 № 185 з вимогою сплатити борг за період з 06.09.01 по 16.06.05 у сумі 164 565,22 грн., які Комітетом були залишені без відповіді.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що загальні положення договору зберігання встановлені главою 66 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву регулюються Законом України “Про державний матеріальний резерв” № 51/97-ВР від 24.01.97 (далі Закон).

Пункт 3 статті 7 вказаного Закону встановлює, що фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

За замістом ст. 11 Закону відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 18.08.98 № 673-р та № 1104-р від 18.10.99 Держкомрезерву дозволялось проводити розрахунки з хлібоприймальними підприємствами за зберігання зерна шляхом здійснення взаємозаліків між цими підприємствами та енергогенеруючими компаніями за спожиту електроенергію із зменшенням на відповідну суму боргу енергогенеруючих компаній перед Держкомрезервом за використані у 1998 році вугілля, мазут, природний газ державного резерву.

Механізм здійснення взаємозаліку між хлібоприймальними підприємствами за зберігання зерна держрезерву і енергогенеруючими компаніями за спожиту електроенергію (далі Механізм) було затверджено спільним наказом Державного комітету України по матеріальних резервах, Міністерства фінансів України, Міністерства енергетики України та Державної акціонерної компанії "Хліб України" від 27.08.98 № 141/178/149/88, який 17.09.98 зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 575/3015.

Вказаний Механізм передбачає, що для проведення взаємозаліку Держкомрезерв щомісячно, не пізніше 10 числа наступного місяця, надає довідку в розрізі хлібоприймальних пунктів підприємств Міністерству енергетики про суму заборгованості за зберігання зерна державного резерву на цих підприємствах. Міністерство енергетики доводить ці дані до енергопостачальних компаній. Вказаний документ є підставою для проведення взаємозаліку. На підставі повідомлення і виходячи з реальної заборгованості хлібоприймального підприємства за електроенергію, енергопостачальна компанія проводить взаємозалік шляхом підписання протоколу. Міненерго на підставі протоколів енергопостачальних компаній і хлібоприймальних пунктів складає і подає Держкомрезерву реєстр погашення заборгованості за спожиту електроенергію. На підставі наданого реєстру Міненерго і Комітет складають акт звірки взаєморозрахунків щодо погашення заборгованості в розрізі номенклатури. Державний комітет України по матеріальних резервах проводить па підставі акта звірки взаєморозрахунків між Міненерго і Держкомрезервом списання заборгованості за відпущений в 1998 році природний газ, вугілля, мазут в рахунок погашення заборгованості підприємств Міненерго з відображенням в бухгалтерському обліку.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України  бере до уваги, що, як встановлено попередніми судовими інстанціями, Комітетом не було надано до суду доказів, які б підтверджували наявність у Товариства заборгованості за електроенергію та відповідні документи (довідки), які необхідні для здійснення взаємозаліку між хлібоприймальними підприємствами за зберігання зерна держрезерву і енергогенеруючими компаніями за спожиту електроенергію.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України “Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву” від 12.04.02 № 532 (далі Постанова № 532) відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Пунктом 6 Постанови Кабінету Міністрів України “Про утворення державного підприємства “Енергоринок” від 05.05.00 № 755 (далі Постанова від 05.05.00 № 755) встановлено, що розрахунки за електричну енергію, придбану на оптовому ринку, та за спожиту електричну енергію проводяться виключно у грошовій формі.

Постанова від 05.05.00 № 755 є чинною, у встановленому законом порядку не скасована, не визнана недійсною, а тому підлягає до виконання.

Відповідно до ст. 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 6 Цивільного кодексу України визначає, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Комітету, викладені в касаційній скарзі є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву № 18/юр від 23.01.07 залишити без задоволення.

Постанову від 29.11.06 Київського апеляційного господарського суду у справі № 44/321-40/390 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

І.Ходаківська