КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2007                                                                                           № 2/575

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Зубець Л.П.

суддів:

при секретарі:

за участю представників сторін:

від позивача:           не з’явились

від відповідача:             1. не з’явились

2. Дяченко С.В. (дов. від 25.12.2006 р. № 220/438/д)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Мале підприємство "Агротранс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.12.2006

у справі № 2/575

за позовом                               Мале підприємство "Агротранс"

до                                                   Управління розквартирування військ і експлуатації фонду будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України

Міністерство оборони України

про                                                  визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.12.2006 року у справі № 2/575 позов задоволено повністю: визнано право власності Малого підприємства “Агротранс” на вбудовано-прибудований комплекс нежитлових приміщень загальною площею 139,67 кв.м. по вул. Топольовій, 7 в м. Києві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати, та прийняти нове, яким залишити без задоволення позовні вимоги Малого підприємства “Агротранс”.

Позивач та відповідач-1 не скористались своїм процесуальними правом, в судове засідання повноважних представників не направили, пояснень по суті апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу не надавали.

Про день і час слухання справи позивач та відповідач-1  повідомлялись належним чином (докази знаходяться в матеріалах справи), а тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників позивача та відповідача-1.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача-2, колегія встановила наступне.

10 лютого 1994 року Представник Президента України, Голова Залізничної районної державної адміністрації м. Києва, розглянувши лист Управління розквартирування військ та експлуатації фонду Міністерства оборони України від 27 жовтня 1993 року №144/8/1117 про інвестування збудованого приміщення та пропозиції Малого підприємства «Агротранс» про пайову участь в завершенні будівництва приміщення для побутового обслуговування, керуючись Положенням про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженим Указом Президента України від 1 липня 1993 року №240/93, видав Розпорядження №146, яким погодив перерахування коштів МІГ «Агротранс» (надалі Позивач) для завершення будівництва приміщення загальною площею 140 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Топольова, 7.

17 лютого 1994 року між Позивачем та Управлінням розквартирування військ та експлуатації фонду будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України (надалі - Управління) був укладений Договір № 102 (надалі - Договір). За Договором Позивач для прискорення реалізації «Програми забезпечення житлом військовослужбовців» інвестував грошові кошти у будівництво житлового будинку в м. Києва по вул. Топольовій, 7 в частині, що стосується вбудовано-прибудованих приміщень, передбачених проектом, як приміщень пунктів прокату електротоварів і туристичного спорядження загальною площею 139, 67 кв. м. Будівництво відбувалося «під ключ» з власною інженерною та соціально-побутовою інфраструктурою в строк до 30 березня 1994 року. Інвестиції, здійснені Позивачем, погашалися шляхом передачі останньому у власність приміщень, будівництво яких здійснювалося за рахунок інвестованих за Договором коштів. Договір був погоджений з Начальником юридичної групи будівельно-квартирних органів Міністерства оборони України, Начальником Головного Управління військового будівництва та затверджений Начальником Головного Управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України.

Відповідно до п.2.1. Договору, Управління зобов'язалося передати позивачу в 2-ох тижневий строк після затвердження Акту Державної комісії документи, які необхідні для передачі визначених приміщень  позивачу у власність.

Згідно із п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), цей кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюванні правовідносини між сторонами відбувалися у період дії Цивільного кодексу УРСР.

Згідно статті 161 Цивільного кодексу УРСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Рішення Господарського суду м. Києва від 26.12.2006 р. по справі №2/575 мотивоване тим, що на час передачі приміщень позивачеві, в 1994 році, обов'язкової реєстрації в міському БТІ вбудованих житлових та не житлових приміщень не було.

Як вбачається з матеріалів справи Договір від 17.02.1994 р. №102 був укладений позивачем та Управлінням з метою прискорення реалізації "Програми забезпечення житлом військовослужбовців" та на підставі Розпорядження Представника Президента України, Голови Залізничної районної державної адміністрації м. Києва від 10.02.1994 р. №146, яке видане на підставі Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 01.07.1993 р. № 240.

Пунктом 4 Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 01.07.1993 р. визначено, що передача у власність інвесторам житла, споруд соціально - побутового призначення здійснюється після їх реєстрації в органах технічної інвентаризації, а право власності у інвестора на обумовлені в угоді об'єкти виникає з моменту одержання у встановленому порядку свідоцтва про право власності в Бюро технічної інвентаризації.  Для видачі свідоцтва до Бюро технічної інвентаризації подаються документи, перелік яких визначається законодавством України.

Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 01.07.1993 р. та, зроблено посилання на Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджену Міністерством комунального господарства Української від 31.01.1966 р. та на Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. №56, що були чинними в період прийняття позивачем за актом прийняття - передачі від 20.05.1994 р. вбудовано прибудованого комплексу приміщень загальною площею 139, 67 кв.м., як на такі, що не передбачають обов'язкової реєстрації в міському БТІ вбудованих нежитлових та житлових приміщень.

Крім того, згідно Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 р. №56 до об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку), а отже, висновок суду, про необов’язковість реєстрації права власності в БТІ, суперечить вимогам закону.

Також судова колегія не погоджується з висновками суду, що відповідачем-1 не виконано умови п. 2.1. Договору та не надано позивачу документів, які необхідні для оформлення права власності в БТІ на вбудовано-прибудовані приміщення площею 139,67 кв.м. м. Києві по вул. Топольовій, 7.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що відповідач-1(замовник)  приймає на себе обов’язок надати позивачу (інвестору) в 2-ох  тижневий строк  після затвердження акта Державної комісії документи, необхідні для виконання п. 1.2. цього договору, в обсязі своїх повноважень.

Згідно п. 1.2. Договору № 102  від 17 лютого 1994 року  інвестиції погашаються шляхом передачі у власність інвестора після закінчення будівництва вбудовано-прибудованих приміщень по вул. Топольовій, 7 в м.Києві.

В матеріалах справи наявний акт від 20 травня 1994 року, з якого вбачається, що за Договором  № 102 відповідач-1 передав, а позивач прийняв вбудовано-прибудований комплекс помешкань, загальною площею 139,67 кв.м до житлового будинку по вулиці Топольовій в м. Києві.

Отже, як свідчать матеріали справи, вищезгадані документи, а саме: Договір № 102 від 17 лютого 1994 року та Акт прийому-передачі  від 20.05.1994 р. були наявні у позивача.

А відтак, доказів того, що відповідачем-1 не виконано умов, що містяться в п. 2.1. Договору (ненадання документів, необхідних для виконання п. 1.2.) , що позбавило можливості позивача оформити право власності на визначене Договором майно, суду не надано.

Окрім того, слід зазначити, що документи, необхідні для виконання п. 1.2., згідно умов Договору повинні бути передані позивачу в 2-ох тижневий строк після затвердження акта Державної комісії.

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач дізнався про порушення свого права  20.05.1994 року.

За правилами статті 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту  права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що договір №102 від 17.02.1994 був укладений між Управлінням розквартирування військ та експлуатації фонду будівельно - квартирних органів Міністерства оборони.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2006 р. залучено до участі у розгляді справи в якості другого відповідача – Міністерство оборони України.

Міністерство оборони діє на підставі Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. №1081 і є  юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Судом першої інстанції при розгляді справи не досліджено питання правового статусу Управління розквартирування військ і експлуатації фонду будівельно-квартирних органів Міністерства оборони.

Як вбачається з довідки ЄДРПОУ № 21-10/7528 від 22.12.2006 р.  станом на 01.12.2006 р. Управління розквартирування військ і експлуатації фонду будівельно-квартирних органів міністерства оборони в реєстр не значиться.

Враховуючи той факт, що Управління не є юридичною особою, судова колегія приходить до висновку, що провадження у справі в цій частині підлягає припиненню відповідно до п.1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Позивач не довів суду обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна інстанція приходить до висновку, що місцевим господарським судом неповно з’ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки викладені в рішенні суду не відповідають дійсним обставинам справи, що є підставою для скасування ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 104, 105-106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2006 р. по справі № 2/575 – скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог, заявлених до Міністерства оборони України – відмовити повністю.

Припинити провадження у справі, на підставі ст. 80 ГПК України, в частині позовних вимог до Управління розквартирування військ і експлуатації фонду будівельно-квартирних органів Міністерства оборони.

Матеріали справи № 2/575 направити до Господарського суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця.

Головуючий суддя

Судді