СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

03 липня 2007 року
Справа № 20-3/158

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Волкова К.В.,

суддів                                                                      Градової О.Г.,

Ткаченка М.І.,

секретар судового засідання                                        Рєвєнко М.Ю.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя  Гоголь Ю.М.) від 18.07.2005 року у справі № 20-3/158

за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Буд-Севастополь" (вул. Демідова, 13,Севастополь,99011)

до           Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя (вул. Кулакова, 37,м.Севастополь,99011)

про визнання недійсним повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Буд-Севастополь" звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя від 14.03.2005 року №/0 про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 233188,80 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 116594,40 грн.

Рішенням господарського суду міста Севастополя (суддя Гоголь Ю.М.) від 18.07.2005 року у справі №20-3/158 позов задоволено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування податковим органом підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” неправомірно, оскільки позивач фактично укладав договір з нерезидентом, а дія вказаної вище норми розповсюджується на фінансово-господарську діяльність резидентів України.

Не погодившись з постановою суду, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що валютна виручка від реалізації товару нерезиденту була перерахована на розрахунковий рахунок комісіонера позивача, а купівля-продаж товару була здійснена у одному звітному періоді, тому підлягають застосуванню звичайні ціни.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.10.2005 року рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 18.07.2005 року у справі №20-3/158 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.06.2007 року постанову Севастопольського апеляційного господарського суду скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції, оскільки останнім розгляд апеляційної скарги здійснювався у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, тоді як підлягали застосуванню норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Розпорядженням в.о. голови Севастопольського апеляційного господарського суду Видашенко Т.С. від 03.07.2007 року у зв’язку з відпусткою судді у складі колегії було замінено суддю Дугаренко О.В. на суддю Ткаченко М.І.

У судове засідання 03.07.2007 року представники сторін не з’явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення слухання справи у зв’язку з неможливістю участі представника у судовому процесі.

Проте, судова колегія вважає можливим залишити без задоволення клопотання представника позивача, оскільки знаходження представників позивача у судовому засіданні у місцевому суді Гагарінського району міста Севастополя не може бути визнано поважною причиною неявки у судове засідання. Більш того судова колегія зазначає, що матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті, а згідно з частиною 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Переглянувши постанову суду першої інстанції відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступне.

У період з 01.02.2005 року до 04.03.2005 року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі міста Севастополя було проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства Товариства з обмеженою відповідальністю “Інвест-буд-Севастополь” за період з 23.06.2003 року до 31.12.2004 року. За результатами перевірки складено акт №37/23-1/32561456/3495/10 від 10.05.2005 року.

Під час проведення перевірки було встановлено порушення вимог підпунктів 7.4.1, 7.4.2, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, а саме, підприємством був занижений податок на прибуток у третьому кварталі 2003 року в сумі 233188,80 грн.

На підставі акту перевірки податковою інспекцією було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 14.03.2005 року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 233188,80 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 116594,40 грн.                    Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя  такою, що підлягає задоволенню, у зв’язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2003 року товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Буд-Севастополь" уклало з відкритим акціонерним товариством „Градієнт” (місто Донецьк) договір купівлі–продажу №18/07, згідно з яким придбало партію мідних контактів у кількості 769600 шт. на загальну суму 4802304 грн., в тому числі податок на додану вартість у розмірі 800384 грн.

10.07.2003 року товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Буд-Севастополь" уклало з приватним підприємством „Селена” договір комісії №20, згідно з яким позивач доручив від його імені реалізувати на зовнішньому ринку мідні контакти, придбані за договором купівлі–продажу №18/07 від 01.07.2003 року.  За договором №20 від 10.07.2003 року валютна виручка від реалізації продукції перераховується на валютний рахунок приватного підприємства „Селена”, а останнє, у свою чергу, зобов’язується перерахувати всі грошові кошти в національній валюті на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест-Буд-Севастополь" протягом 60-ти банківських днів.

У виконання договору комісії №20 від 10.07.2003 року приватне підприємство „Селена” уклало контракт №04-07/2003 від 17.07.2003 року з фірмою „Centurion LLC” (США), за умовами якого реалізувало фірмі-нерезиденту вказану партію мідних контактів у кількості 769600 шт. на загальну суму 4025008,00 грн. Внаслідок чого вартість партії мідних контактів зменшилась на 777296 грн. у порівнянні з ціною придбання.                    Згідно з вимогами підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону встановлено, що звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору.

Матеріалами справи підтверджено, що вся валютна виручка від реалізації продукції за контрактом №04-07/2003 від 17.07.2003 року була перерахована нерезидентом на валютний рахунок приватного підприємства „Селена”. Договір комісії №20 від 10.07.2003 року був укладений з резидентом. Купівля і продаж даної партії мідних контактів здійснена позивачем в одному звітному періоді, отже, за даною операцією необхідне застосування звичайних цін. При цьому договір купівлі-продажу мідних контактів з нерезидентом позивач не укладав.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” Валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

А пунктом 1.32 статті 1 Закону встановлено, що господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Результат господарської діяльності та розмір оподатковуваного податком прибутку  визначається за підсумками відповідного звітного податкового періоду. Проте при цьому всі витрати платника податків, проведені протягом податкового періоду за кожною окремою операцією, підлягають оцінці на предмет можливості їх віднесення на валові витрати. При цьому повинен братися до уваги не тільки той договір, відповідно до якого проведені платежі (витрати), але і характер подальшого використовування придбаних товарів, робіт, послуг. Вони можуть отримуватися як для використовування в господарській діяльності з метою отримання прибутку, так і для використовування зовні зв'язку з цією метою. Має також значення подальше використовування придбаних товарів в господарській діяльності як основні фонди або для продажу.  Оскільки вже при придбанні устаткування позивач мав мету продати його за ціною значно нижче за купувальну, позивач придбавав устаткування не з метою отримання доходу, а з іншою метою.

Позивач у заперечення до апеляційної скарги посилається на норми Закону України „Про ціни та ціноутворення” та Господарського кодексу України, відповідно до яких суб’єкт господарювання може використовувати у власній господарський діяльності вільні ціни.

Проте, судова колегія з доводами позивача не погоджується оскільки норми законодавства, на які він посилається не розповсюджуються на податкові правовідносини. Тому віднесення на валові витрати витрат платника податків з придбання товарів, які згодом продаються за ціною нижче за ціну придбання, можливо тільки в тих випадках, коли продаж за такою ціною викликаний умовами господарської діяльності підприємства (зміна кон'юнктури ринку, помилка платника податку на прибуток в оцінці кон'юнктури ринку, неможливість із інших причин отримати прибуток від реалізації даного товару). Якщо ж платник податку на прибуток придбаває товари з метою продажу їх за ціною, яка у декілька разів нижче за ціну придбання, така операція не має на меті отримання доходу, а витрати по цій операції не можуть взагалі відноситися на результати господарської діяльності.                    Позивач не надав суду апеляційної інстанції доказів того,  що купівля і продаж мідних контактів з явно негативним значним фінансовим результатом будь-яким чином вплинула на прибутковість його господарської діяльності згодом або на можливість отримання такого прибутку. Позивач не надав також доказів того, що через певні обставини він був вимушений продати придбане устаткування набагато дешевше ціни придбання.

Таким чином судова колегія дійшла до висновку, що позивачем було неправомірно завищено суму валових витрат у третьому кварталі 2003 року на 777296 грн., у зв’язку з чим зменшилась сума податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємств.

Згідно з вимогами пункту 10.1 статті 10 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” прибуток платників податку, включаючи підприємства, засновані на власності окремої фізичної особи, оподатковується за ставкою 25 відсотків до об'єкта оподаткування.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає правомірним визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 349 783,20 грн., у тому числі штрафних санкцій у розмірі 116594,40 грн., на підставі податкового повідомлення-рішення №/0 від 14.03.2005 року. Підстав для задоволення позовних вимог судова колегія не вбачає.

Зазначене свідчить про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя та скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись статтями 195, пунктом 3 статті 198, статтею 202, статтею 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Севастополя від 18.07.2005 року у справі № 20-3/158 скасувати.

3. У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту оголошення.

Постанову може бути оскаржено протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя                                                            К.В. Волков

Судді                                                                                          О.Г. Градова

М.І. Ткаченко