ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"22" лютого 2007 р.                                        Справа № 6/347а/20а

14 годин 55 хв., м. Чернігів

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді                                          Блохіної Ж.В.

при секретарі                           Сороці Я.Є.

за участю представників:

позивача                                   Лященко Я.О., довіреність №47 від  22.02.2007р.,

відповідача                              Гриценко І.В.,  довіреність №04/01 від 03.01.2007р.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов     підприємства споживчої кооперації “Центр інформаційних

технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих

товариств, м. Чернігів, проспект Перемоги, 139

до відповідача                        Управління Пенсійного фонду України в Деснянському

районі м. Чернігова, м. Чернігів, проспект Перемоги, 141,

про                                            визнання недійсною вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

Підприємством споживчої кооперації “Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств податно позов до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі  про визнання недійсною вимоги про сплату боргу від  04.08.2006р. №Ю-47.02/487  на суму боргу 128224,06 грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представники позивача посилаються  на наступне.  Підприємство на протязі 2004 та 2005 років було платником єдиного податку за ставкою  10%. Згідно п.6 Указу Президента України “Про спрощену систему оподаткування , обліку та звітності субєктами малого підприємництва” субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обовязкове державне пенсійне страхування, а тому товариство у 2004, 2005, 2006 роках не зобовязано було здійснювати доплату різниці між сумою, нарахованою у розмірі 32% страхових внесків та частиною єдиного податку.

Представник відповідача заперечує позовні вимоги, посилаючись на те, що позивач незалежно від того, чи є платником єдиного податку чи ні, зобовязаний з 01.01 2004р. сплачувати страхові внески в повному обсязі за застрахованих осіб, які працюють в нього на умовах, визначених Законом України “Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування”. Представник відповідача просить відмовити у позові.

Вислухавши представників сторін,  дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд  встановив наступне.

Підприємство споживчої кооперації “Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств зареєстровано в якості платника страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування в Управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі.

Згідно свідоцтв ДПІ м. Чернігова від 01.01.2004р. №4378, від 01.01.2005р.№537 та від 12.04.2006р. №2711 підприємство споживчої кооперації “Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств  отримало право сплати єдиного податку, як субєкт малого підприємництва - юридична особа, за ставкою єдиного податку 10 відсотків та застосування спрощеної системи оподаткування та звітності у 2004 - 2006  роках.

Також позивач щомісяця у 2004 –2006 роках  подавав до управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова розрахунки сум страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті, зокрема, з  жовтня 2004 року по липень 2006 року, визначаючи при цьому суму фактичних виплат на оплату праці, розмір загального оподатковуваного доходу ( заробітної плати), з якої утримуються внески із застрахованих осіб, загальну суму страхованих внесків, яка підлягає сплаті за звітний період. Проте, у розділі ІІ “Розрахунки за внесками (зборами)” не вказував суми внесків, які підлягають сплаті у звітному періоді.

Також  на протязі 2004-2002 років позивач сплачував єдиний податок, що підтверджується наданими сторонами реєстрами платіжних доручень по сплаті єдиного податку та реєстром надходження коштів від сплати єдиного податку до Пенсійного фонду за дані роки.

Згідно наданих сторонами розрахунків, картки особового рахунку страхувальника (позивача) за  2004 –2006 роки заборгованість позивача зі сплати страхових внесків станом на 01.08.2006р. становить 128224,06 грн. Стосовно суми заборгованості суперечностей між сторонами не має.

В звязку з наявністю боргу по сплаті страхованих внесків, яка обліковується за позивачем в Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова, відповідачем було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу від  04.08.2006р. №Ю-47.02/487  на суму боргу 128224,06 грн., яка є предметом даного спору.

Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п.3 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкти підприємницької   діяльності   -   юридичні    особи сплачують  єдиний  податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця  на  окремий  рахунок  відділень  Державного   казначейства України.

Відділення Державного  казначейства  України  наступного  дня після надходження коштів  перераховують  суми  єдиного  податку  у таких розмірах:

до Державного  бюджету  України - 20 відсотків;

до місцевого бюджету - 23 відсотки;

до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

на обов'язкове  соціальне  страхування - 15 відсотків (у тому числі до   Державного   фонду   сприяння  зайнятості  населення  - 4 відсотки) для відшкодування витрат,  які здійснюються відповідно до законодавства у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності,  а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно п.6 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкт малого   підприємництва,   який  сплачує  єдиний податок,  не  є  платником  збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

З 01.01.04р. набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р, №1058 (далі Закон №1058), цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Зокрема, виключно цим Законом визначаються платники страхових внесків, їх права та обов'язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Частиною 3 ст.18 Закону №1058 встановлено, що страхові внески є цільовими загальнообов'язковими платежами, які справляються на всій території України в порядку встановленому Законом.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону №1058, страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, а також на ці внески не поширюється податкове законодавство.

Згідно ч.6 ст.18 Закону №1058 законодавством не можуть встановлюватись пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Відповідно до ч.15 Прикінцевих положень Закону №1058 до приведення законодавства України у відповідності із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині , що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст.ст.14,15 Закону №1058, страхувальниками та відповідно платниками страхових внесків до Пенсійного фонду є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону;

Права та обов'язки страхувальників встановлені ст.17 Закону №1058, а саме п.6 ч.2 ст. 17 Закону передбачено обов'язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Нарахування, обчислення та сплата страхових внесків передбачено ст. 19,20 Закону №1058.

За викладених обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р, №1058, а не Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва”.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі про сплату боргу  від  04.08.2006р. №Ю-47.02/487  на суму боргу 128224,06 грн.  відповідає  вимогам Законів України “Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування”, "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а тому позовні вимоги  є необґрунтованими  і  задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.89,94, 158,160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

С У Д         В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити.

2.  Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

3. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

4. Постанова в повному обсязі виготовлена 26.02.2007р.

Суддя                                                                                                       Ж.В. Блохіна