ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 9/335

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької, Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

на  рішення
господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.

у справі
№ 9/335

господарського суду
м. Києва

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

про
стягнення 14 828,19 грн.

за участю представників:

позивача
Коваль В.Б., дов. від 14.02.2007р.

відповідача
Стегній Л.М., дов. від 06.10.06р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до  Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 14 828,19 грн. основного боргу, переданого йому за розподільчим балансом від 31.07.2003р.

Свої вимоги позивач обгрунтовує пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690, статтею 59 Господарського кодексу України, відповідно до яких до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977. Однак, відповідач, в порушення статей 512, 530 Цивільного кодексу України, частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. та вимоги позивача №1205 від 07.07.2006р. про сплату боргу в сумі 14828,19грн., після підписання розподільчого балансу між ним та відповідачем, та розрахунку СТОВ “Маяк” з повіреним відповідача Черкаським ОДП ДАК “Хліб України” в сумі 14828,19грн. на підставі платіжних доручень №529 від 29.12.2003р., №355 від 12.09.2003р. та банківської виписки від 09.12.2003р., перерахування вказаної суми не здійснив.

Окрім цього позивачем на підставі статей 22, 27 Господарського процесуального кодексу України було подано клопотання про залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - СТОВ “Маяк” для надання суду оригіналів платіжних доручень, що підтверджують проведення розрахунку з відповідачем.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690 передбачалася передача відповідачу всієї заборгованості без виключень. Окрім цього, оскільки передача заборгованості виникла в рамках адміністративних правовідносин, а не в процесі здійснення фінансово-господарської діяльності, то позивач відповідно до статті 519 Цивільного кодексу України отримав всі ризики щодо стягнення та виявлення безнадійної заборгованості.

Відповідач покликався на те, що вимоги позивача не вмотивовані, оскільки позивачем не надано розрахунку суми боргу та належних доказів того, що СТОВ “Маяк” розрахувався з ДАК “Хліб України” за поставлені мінеральні добрива.

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.(суддя Шабунін С.В.) в позові відмовлено.

Судове рішення обгрунтоване безпідставністю вимог позивача з огляду на положення статей 4,197,202 Цивільного кодексу  Української РСР, постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, та частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., відповідно до яких у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги. Окрім цього, суд послався на частину 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої доказів перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України”, наявності боргу відповідача перед Агентством, позивачем не надано.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції позивач, Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги обгрунтовані порушенням та неправильним застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме статей 161, 162, Цивільного кодексу України, статті 27 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, позивач посилається що зобов’язання  у відповідача виникли на підставі пункту 2.2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., що господарським судом не було задоволено клопотання відповідача щодо до участі у справі третьої особи, СТОВ “Маяк”, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, але рішення суду впливає на її права та обов’язки. Окрім цього, позивач зазначає, що у зв’язку з проведенням розрахунку СТОВ “Маяк” з повіреним відповідача Черкаським ОДП ДАК “Хліб України”, рішення господарського суду може вплинути на права і обов’язки останнього.

Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, усно в судовому засіданні відхилив її доводи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” шляхом виділення зі складу підприємства Державної акціонерної компанії “Хліб України” створено позивача, та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання пункту 3 зазначеної постанови між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, що були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”, відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Згідно з пунктом 1.3. Статуту позивача, підприємство є правонаступником майнових прав та обов’язків реорганізованої ДАК “Хліб України” у відповідності з розподільчим актом (балансом).

Відповідно до пункту 3.1. цього Статуту підприємство утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами та отримання прибутку.

Згідно статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Частиною 4 статті 59 Господарського кодексу України встановлено, що у разі виділення одного або кількох нових суб’єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб’єкта.

З викладеного вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Відповідно до частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. відповідач зобов’язався у разі проведення розрахунків дебіторів з компанією після підписання розподільчого балансу, що зменшує суму дебіторської заборгованості позивача, перерахувати протягом 3-х банківських днів грошові кошти на його рахунок у сумі еквівалентній зменшенню дебіторської заборгованості.

З матеріалів справи, зокрема, з витягу з реєстру дебіторської заборгованості права вимоги, за якою передається державному підприємству “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” по розподільчому балансу (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. №977), бухгалтерської довідки позивача за 31.07.2003р.-20.07.2006р. вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до СТОВ “Маяк” на суму 32383,26грн.

З позовних вимог вбачається, що відповідно СТОВ “Маяк” розрахувалась” за мінеральні добрива в сумі 14828,19 грн., які були перераховані повіреному відповідача - Черкаському ОДП ДАК “Хліб України” за договором доручення, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №529 від 29.12.2003р., №355 від 12.09.2003р. та банківської виписки від 09.12.2003р.

На підставі зазначеного 07.07.2006р.р. позивач надіслав відповідачу вимогу №1205 про сплату боргу, яку відповідач отримав 07.07.2006р.,однак розрахунків проведено не було.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України зумовлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України суд повинен у рішенні навести доводи, з яких він відхиляє докази сторін.

Відмовляючи у задоволенні  вимог позивача в частині стягнення 14828,19 грн. основного боргу, переданого йому за розподільчим балансом від 31.07.2003р. суд виходив з того, що позивачем не доведено факту перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України” та наявності боргу відповідача перед Агентством, окрім цього суд послався на те, що у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги, хоча такі вимоги відсутні в позовній заяві.

При цьому суд вийшов за межі позовних вимог, та не розглянув вимоги заявлені в позовній заяві. Водночас суд не вказав мотивів, з яких він не прийняв до уваги та не оцінив взагалі, як докази надані позивачем, зокрема, копії платіжних доручень №529 від 29.12.2003р., №355 від 12.09.2003р. та банківської виписки від 09.12.2003р про розрахунок СТОВ “Маяк” з відповідачем в сумі 14828,19 грн., витяг з реєстру дебіторської заборгованості права вимоги, за якою передається державному підприємству “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” по розподільчому балансу (постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. №977), бухгалтерську довідку позивача за 31.07.2003р.- 20.07.2006р.

Частиною 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 3 статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

За наявності вищезазначених підстав та клопотання позивача про залучення до справи третьої особи відповідно частин 1, 3 вказаної статті, господарський суд повинен був вирішити питання щодо залучення до участі у справі СТОВ “Маяк”, оскільки рішення господарського спору у цій справі може вплинути на права та обов'язки останнього.

Однак, вимог закону не виконав, не розглянув клопотання позивача, та не з’ясував необхідність залучення до участі у справі в якості третьої особи повіреного відповідача, Черкаського ОДП ДАК “Хліб України”, з яким було проведено розрахунок СТОВ “Маяк”.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних  правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно  відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Однак, колегія суддів визнає, що господарський суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють питання залучення у справі третіх осіб та стягнення боргу, після підписання розподільчого балансу між позивачем та відповідачем.

Наведене свідчить про те, що поза увагою суду залишилося питання, з якими пов’язане законне вирішення спору по суті. Таким чином, господарський суд дійшов передчасного висновку про безпідставність заявлених вимог про стягнення боргу, а тому ухвалений ним судовий акт не можна вважати законним та обґрунтованим.

Оскільки передбачені  процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи для нового  розгляду до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” задовольнити.

Рішення господарського суду м. Києва від 15.11.2006р. у справі №9/335 господарського суду м. Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач