РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2007 р.
Справа № 14/328-4425

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

Розглянув справу

за позовом  Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції вул. Білецька, 1, м.Тернопіль, 46000

до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" вул. Механізаторів, 1, м.Київ 35, Солом"янський район, 03035

про визнання недійсними господарських зобов'язань.

За участю представників сторін:

позивача: Ткач І.Я.,  довіреність   № 39/7/10-015  від 04.01.07 р.,                                         відповідача-1: не з'явився,

відповідача-2: Сідий С.В.,  довіреність   № 01  від 01.09.06 р.

Суть справи:

Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція, м. Тернопіль звернулась в господарський суд Тернопільської області з позовом до відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр", м. Київ 35, Солом'янський район, до відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційної фірми "Декор", с.Плотича, Тернопільський район, Тернопільська область, визнання недійсними господарських зобов'язань.

В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано в повному обсязі. На думку податкового органу, оспорюване господарське зобов'язання суперечить інтересам держави, укладене за наявності умислу на ухилення від сплати податків зі сторони відповідача –1, а тому його слід визнати недійсним із застосуванням наслідків, передбаченим ГК України.

У відзиві на позов та згідно з поясненнями повноважних представників, відповідач - 2 проти позовних вимог заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача 1 в судові засідання не з'являвся, відзиву на позов не представив, хоча про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, в порядку ст. 64, 77 ГПК України.

Розгляд справи судом неодноразово відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах.

Представникам позивача та відповідача -2 роз'яснено належні їм права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Строк вирішення спору продовжувався в порядку передбаченому ст.69 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи позивача, заперечення відповідача-2, оцінивши представлені докази в їх сукупності господарський суд  встановив :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" - відповідач - 1 у справі, зареєстроване як юридична особа та включене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України із присвоєнням ідентифікаційного коду 32820347 згідно свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи від 30.12.2003 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Декор" - відповідач - 2, зареєстроване Тернопільською районною державною адміністрацією 16.11.1995 року за №14030766.

Посадовими особами контролюючого органу, проведено перевірку ТОВ ВКФ „Декор", результати якої оформлені довідкою від 15.06.2006 року №12582/23-02/14030766; обревізований  період: 01.11.2005 р. - 31.11.2005 року.

За наслідками дослідження представлених платником податків документів, державними податковими інспекторами з'ясовано, що згідно з правочинами від  28.11.2005 р. та 30.11.2005р., Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Декор" (надалі відповідач 2) купило, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" (надалі відповідач 1) продало товар (Бакор Б1) на загальну суму 418 200 грн., в тому числі ПДВ 69 700 грн. та алкогольні напої на загальну суму 78134,4 грн., в т.ч. ПДВ 13022,4 грн.

В межах виконання вказаної угоди відповідач 1 виписав:

- видаткову накладну №Д7-000000 від 28.11.2005р., та податкову накладну №5 на суму 418 200 грн., де окремо визначено суму ПДВ - 69 700 грн. ;

- видаткову накладну №ДО-00395 від 30.11.2005р., та податкову накладну №395 від 30.11.2005р. на суму 28134,40 грн., де окремо визначено суму ПДВ - 13022,40 грн.

Вважаючи дані угоди такими , що суперечать інтересам держави та суспільства, контролюючий орган звернувся із відповідним позовом до суду про визнання їх недійсними.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача -2 у засіданні, судом з'ясовано наступне.

1. Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 208 ЦК України визначено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, визначені статтею 218 ЦК України.

Вказана стаття прямо передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Слід зазначити, що стосовно оспорюваних  правочинів законодавчі акти не встановлюють їх недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми.

Таким чином, єдиним негативним наслідком, що випливає із порушення сторонами простої письмової форми правочину, є те, що у разі заперечення  одним із його учасників факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а визнання існування правочину, встановлення його змісту може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами ( копії первинних документів, оформлених учасниками договірних відносин в матеріалах справи).

2. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що  рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.03.2005р. №2-1679/2005 визнано недійсними установчі документи ТОВ "Комторгцентр", свідоцтво платника ПДВ №36090226 від 16.01.2004р. та інші первинні бухгалтерські документи з реквізитами ТОВ "Комторгцентр".

Оцінюючи вказані доводи суд враховує, що згідно із приписами статті 223 ЦПК України, у  разі  подання апеляційної  скарги,  рішення суду,  якщо  його  не  скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

В той же час, ухвалою  апеляційного суду м. Києва від 14.11.2006 року (копія у справі), рішення суду першої інстанції. на яке посилається контролюючий орган скасовано, провадження у справі закрито.

З наведеного в сукупності суд констатує, що посилання контролюючого органу на факти, встановлені Солом'янським районним судом м. Києва в ході розгляду цивільної справи №2-1679/2005 не ґрунтуються на положеннях  статті 35 ГПК України, а відтак оцінюються судом критично.

3.Згідно із статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним. Із змісту вказаної правової норми вбачається, що фіктивна угода визнається недійсною унаслідок того, що вона не відповідає загальним підставам дійсності угоди, які вказані в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності з вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину, зокрема не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виконання взятих на себе договірних зобов'язань відповідачем -1 належним чином засвідчується первинними документами, копії яких є у матеріалах справи і контролюючим органом не заперечується.

Відповідно до п.3.1.1 статті 3, пункту 7.1  статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з поставки товарів (робіт, послуг) на митній території України; продаж товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням ПДВ; особа –продавець, зареєстрована як платник ПДВ, зобов'язана на кожну повну  або часткову поставку товарів (робіт, послуг) нарахувати покупцю ПДВ, включити її до своїх податкових зобов'язань з дотриманням положень п.7.3 ст.7 Закону;  скласти і передати  контрагенту податкову накладну (п.7.2 ст.7 Закону), що є підставою для віднесення вказаної у ній суми ПДВ до податкового кредиту (п.7.4 ст.7 Закону).

У процесі розгляду справи судом, на підставі первинних документів, податкових  пояснень учасників спору, з'ясовано, що :

-  за результатами виконання умов правочинів, укладених в усній формі дати виникнення права на податковий кредит, що визначені відповідачем -2   відповідають і ґрунтуються на приписах  п.п. 7.3.1 п.7.3 та п.п.7.5.1 п.7.5  статті 7 Закону;

- на виконання обов'язку визначеного п.п. 7.2.1 п.7.2 статті 7 Закону продавець надав покупцю - відповідачу -2  у справі  податкові накладні, що містять всі необхідні відомості та реквізити  перелічені у наведеній вище нормі Закону.

Вказане свідчить про необґрунтованість доводів контролюючого органу, про порушення вимог Закону ТОВ Виробничо-комерційної фірми "Декор" при формуванні податкового кредиту з ПДВ згідно із оспорюваними операціями.

4.Згідно статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам  держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У своєму Роз'ясненні від 12.03.1999р. №02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними Вищий арбітражний суд України визначає, що до угод, що укладені з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства належать, зокрема угоди, спрямовані на приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності від оподаткування доходів.

Системний аналіз законодавства, що регламентує спірні правовідносини, дає підстави стверджувати, що наявність умислу у сторін (або однієї із сторін) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст.207 Господарського Кодексу України господарське зобов'язання, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що згідно інформації ДПІ у Солом'янському районі (лист №3626/7/16-021 від 31.03.2006р., №4330/7/23-0411 від 17.04.2006р.) ТОВ "Комторгцентр" не звітує про фінансово-господарську діяльність з вересня 2005 р., а відповідно, вказані суми до валових доходів та до податкових зобов'язань по податку на додану вартість не включило, податок на прибуток та податкових зобов'язань по податку на додану вартість не включило, податок на прибуток та податок на додану вартість з них не сплатило.

Як свідчать наявні у справі докази (інформаційна довідка ДПІ у Солом'янському районі м. Києва)  ТОВ "Комторгцентр" за оспорюваними господарськими операціями суми до валових доходів та до податкових зобов'язань по податку на додану вартість не включило, податок на прибуток та до податок на додану вартість з них не сплатило. Наведене вказує про наявність умислу зі сторони відповідача 1 на укладення угоди, що суперечить інтересам держави, який направлений  на безпідставне отримання прибутків (доходу) та ухилення від сплати податків, обов'язкових платежів до бюджету та до державних цільових фондів від результатів своєї діяльності. При цьому,  суд враховує, що Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 28 квітня 1978 р. № 3 з наступними змінами "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо. При цьому у пункті 8 даної Постанови  констатовано, що якщо така угода була укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, відповідні наслідки застосовуються лише до сторони, яка діяла умисно, з урахуванням приписів статті 250 ГК України (Постанова ВСУ від 26.09.2006 року).

Судові витрати, згідно із статтями 44-49 ГПК України підлягають стягненню в дохід Державного бюджету України  із відповідача -1 по справі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4-3,33,43,44,49,64,75,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

·          Позов задоволити.

·          Визнати недійсними господарські зобов'язання по передачі 30.11.2005р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" Товариству з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Декор" товару на загальну суму 496 134,4, в тому числі по передачі на підставі накладної №ДО-00395 та податкової накладної №395 від 30.11.2005р. алкогольних напоїв на суму 78 314,4 грн., та по передачі на підставі накладної №Д7-0000005 та податкової накладної №5 від 30.11.2005 товару (Бакор Б1) на суму 418 200 грн.;

·          Визнати недійсними господарські зобов'язання по оплаті Товариством з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Декор" Товариству з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" товару отриманого 30.11.2005р. на загальну суму 496 134,4 грн., в тому числі по оплаті вартості алкогольних напоїв на суму 78 134,4 грн., та по оплаті товару (Бакор Б1) на суму 418 200 грн.;

·          стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комторгцентр" (вул. Механозаторів,1, м. Київ, Солом'янський район, і.к. 32820347, р/р №1422 АКБ "Східно Європейський банк" МФО 322658):

-  85 (вісімдесят п'ять) грн. державного мита в доход державного бюджету України;

-  118 (сто вісімнадцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на користь Державного підприємства "Судовий інформаційний центр", 03057, м. Київ, пр. Перемоги, 44, р/р 0001 у ВАТ "Банк Універсальний", м. Львів, МФО 325707, код 30045370). Видати накази.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення  через місцевий господарський суд.

Суддя                                                                                          О.В. Руденко