ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.
№ 6/493-06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Ходаківської І.П.,

Шаргала В.І.,

розглянула

касаційну скаргу

та касаційну скаргу
державного підприємства "Дніпропетровський завод прецизійних труб" (далі Завод)
товариства з обмеженою відповідальністю "Агора" (далі Товариство)

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від
22.02.07

у справі
№ 6/493-06

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
Товариства

до
державного науково-дослідного та конструкторсько-технологічного інституту трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади (далі Інститут),

державного підприємства "Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади" (далі Підприємство),

Заводу

про
стягнення 150 143, 37 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Юр'єв Ю.Ю. (директор, протокол № 1 від 23.10.97)
- у судовому засіданні 14.06.07, 21.06.07;

- відповідачів:
Інституту:
не з'явились;

Підприємства:
не з'явились;

Заводу:
Ковалевський М.С. (за дов. № 446 від 11.06.07)
- у судовому засіданні 14.06.07, 21.06.07.

Ухвалою від 23.04.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Ходаківська І.П. касаційна скарга Заводу № юр-198 від 21.03.07 та касаційна скарга Товариства № 22-03/07 від 22.03.07 були прийняті до провадження та призначені до розгляду на 14.06.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв'язку з перебуванням судді Савенко Г.В. на лікарняному, для розгляду справи № 6/493-06 господарського суду Дніпропетровської області, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 14.06.07, розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 11.06.07 було створено колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Ходаківська І.П., Шаргало В.І.

13.06.07 до Вищого господарського суду України надійшла заява Товариства № 13-06/07 від 13.06.07 про відвід суддів Вищого господарського суду України Савенко Г.В. та Ходаківської І.П. у даній справі.

Ухвалою від 13.06.07 заступника Голови Вищого господарського суду України заявлений Товариством відвід суддів Вищого господарського суду України Савенко Г.В., Ходаківської І.П. у справі № 6/493-06 господарського суду Дніпропетровської області відхилено

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 14.06.07. У судовому засіданні 14.06.07 відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та

ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.06.07 було оголошено перерву до 21.06.07 для виготовлення вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду України, які оголошено у судовому засіданні 21.06.07.

Рішенням від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області (суддя –Коваленко О.О.) Товариству було відновлено строк позовної давності.

У задоволенні позовних вимог Товариства до Інституту та Підприємства відмовлено у повному обсязі з посиланням на ту обставину, що їх вина у виникненні заборгованості не доведена матеріалами справи.

Позовні вимоги Товариства до Заводу задоволено у повному обсязі.

З Заводу на користь Товариства стягнуто 100 164, 00 грн. боргу,

39 104,03 грн. інфляційних, 10 875,34 грн. річних, 1 501,44 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Герасименко І.М., судді –Прудников В.В., Ясир Л.О.) апеляційну скаргу Заводу задоволено частково.

Рішення від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області змінено.

Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції:

"Відновити строк позовної давності.

У задоволенні позовних вимог до Інституту та Підприємства відмовлено у повному обсязі.

Позовні вимоги Товариства до Заводу задоволено частково.

З Заводу на користь Товариства стягнуто 100 164,00 грн. боргу,

32,93 грн. річних, 1 001,97 грн. державного мита, та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Товариству відмовлено."

Не погоджуючись з процесуальними актами попередніх судових інстанцій Товариство та Завод звернулись до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами.

Завод у своїй касаційній скарзі просить постанову від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасувати в частині відновлення Товариству строку позовної давності та в задоволенні позовних вимог Товариству відмовити.

Зокрема, Завод вважає, що судові інстанції безпідставно прийшли до висновку про те, що строк позовної давності Товариством пропущено через "реорганізаційні процеси", та зазначає, що такий висновок зроблено без врахування заперечень Заводу, що є порушенням вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Також, на думку Заводу, приймаючі процесуальні акти попередні судові інстанції не врахували вимог ст. 262 Цивільного кодексу України про те, що заміна сторони у зобов’язані не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності.

Завод вказує, що судовими інстанціями не досліджено наявність підстав виникнення зобов’язань Заводу щодо сплатити за поставлений товар, а також не встановлено право Товариства вимагати сплати коштів, а не повернення товару.

Крім того Завод вважає, що судовими інстанціями не надано правової оцінки підставності виникнення додаткових вимог Товариства щодо стягнення інфляційних та річних, які розраховані Товариством з моменту поставки товару, а не з моменту заявлення Товариством вимоги до Заводу, тобто з 26.07.06.

Завод зазначає, що судовими інстанція не взято до уваги вимог ст. 206 Цивільного кодексу України щодо права пред’явити вимоги про виконання зобов’язання з моменту вчинення правочину, а не через рік після спливу строку позовної давності.

Товариство у своїй касаційній скарзі просить постанову від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області залишити в силі.

Так, Товариство вказує, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає матеріалам справи та діючому законодавству, а постанова апеляційної інстанції винесена з порушенням норм матеріального права, а саме: ст. 625, 692 Цивільного кодексу України.

Інститут у відзиві на касаційну скаргу Товариства вказав, що судові інстанції безпідставно застосували порядок обчислення строку позовної давності, а тому просить скасувати рішення та постанову і прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог Товариства.

Товариство у відзиві на касаційну скаргу Заводу вказало, що правовідношення між Товариством та Заводом склалися як позадоговірні і це було встановлено на підстави процесуальних актів по справі № 34/54, які були отримані 24.07.06.

Завод на виконання вимог ухвали Вищого господарського суду України уточнив свої позовні вимоги щодо дати постанови апеляційної інстанції від 22.02.07.

Розглянувши матеріали справи, касаційні скарги, відзиви на касаційні скарги, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, оцінивши та дослідивши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи, їх правову оцінку, та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи та документів, які представлені сторонами при розгляді справи, відповідно до домовленості між Товариством та Інститутом за договором поставки № 38 від 24.07.02 Товариство відвантажило Інституту товар за накладною № 1/12 від 10.12.02 –лист 06ХН28МДТ діаметром 8 мм у кількості 3 630 кг вартістю 91 476,00 грн., - інструмент правлячий 0,86-0,89 у кількості 4 шт. вартістю 8 160,00 грн., - електроди ЦЛ -11 у кількості 20 кг вартістю 528,00 гри., всього на загальну суму 100 164,00 грн.

Також, попередніми судовими інстанціями встановлено, що Завод є правонаступником Інституту, йому була передана кредиторська заборгованість у сумі 4 502 429,25 грн. за актом приймання-передачі майна від 31.05.06.

Враховуючи наведену обставину, апеляційний суд дійшов до висновку про підставність відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог Товариства до Інституту та Підприємства.

При вирішенні спору по суті попередніми судовими інстанціями було враховано, що відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України, до правовідносин сторін по даній справі, які продовжують існувати після набрання чинності цим кодексом, застосовуються положення Цивільного кодексу України.

Переглядаючи справу апеляційний суд встановив, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.07.06 у справі № 34/54 при перегляді рішення від 15.05.06 господарського суду Дніпропетровської області у вказаній справі, було встановлено, що поставку згідно накладної від 10.12.02 № 1/12 листу, інструменту правлячого та електродів на загальну суму 100 164,00 грн. оформлено у письмовій формі не було, а тому відповідно до вимог, передбачених ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець –Завод, зобов'язаний був оплатити прийнятий від Товариства товар на загальну суму 100 164,00 грн. після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів від Товариства.

Також, попередніми судовими інстанціями встановлено, що Товариство листом № 26-07/06 від 26.07.06 звернулося до Інституту з вимогою оплатити товар, який Інститут отримав, але залишив без відповіді і задоволення. Товариство враховуючи відсутність оплати та відповіді на претензію звернулось до суду з позовною заявою про примусове стягненні з Заводу, як правонаступника зобов’язань Інституту, 100 164,00 грн. основного боргу.

Суд першої інстанції при винесенні рішення про стягнення боргу у сумі 100 164,00 грн. послався на ст. 625 Цивільного кодексу України, та зазначив, що оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, то на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних за весь час прострочення платежу.

Судова інстанція прийшла до висновку про те, що відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником зобов'язання не встановлено або визначено моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законо давства.

Апеляційна інстанція на підставі матеріалів справи встановила, що між сторонами склались відносини по поставці товару, оскільки це підтверджено змістом накладної № 1/12 від 10.12.02 та врахувавши, що 26.07.06 Товариство направило Інституту вимогу про оплату, яка були отримана Інститутом 03.08.06, прийшла до висновку, що строк звернення до суду починається з 11.08.06, з врахуванням 7-денного строку, як це передбачено ст. 530 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що в позовній заяві Товариство просило стягнути інфляційні за період з 01.01.03 по 01.08.06, апеляційна інстанція прийшла до висновку, що інфляційні витрати за вказаний у позовній заяві період не підлягають стягненню і в цій частині рішення суду було скасовано та стягнуто інфляційні лише за період з 11.08.06 по 15.08.06 та 3% річних у сумі 32,93 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції приймаючи процесуальні акти не врахували всіх обставин по справі, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, встановивши, що Завод є правонаступником майнових і немайнових прав і обов'язків Інституту в правовідносинах з Товариством, попередні судові інстанції не в повному обсязі надали правовому оцінку, чи є Завод правонаступником відповідно до розподільчого балансу по зобов'язанням перед Товариством.

Крім того, судовими інстанціями при вирішенні спору по суті не було взято до уваги вимоги ст. 25 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої в разі вибуття однієї із сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони правонаступником, вказуючи про це в рішенні чи ухвалі. Усі дії, вчинені в процесі до вступу правонаступника, є обов’язковими для нього в такій же мірі, в якій вони були б обов'язковими, для особи, яку він замінив.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що постановою Верховного Суду України від 23.01.07 по справі № 34/54 господарського суду Дніпропетровської області скасовано постанову від 31.10.06 Вищого господарського суду України та постанову від 19.07.06 Дніпропетровського апеляційного господарського суду, та залишено без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.06 у даній справі, яким розірвано укладений між Товариством та Підприємством договір від 24.07.02 № 38 з усіма його невід'ємними частинами, змінами і доповненнями, стягнуто з Підприємства на користь Товариства 249 380,04 грн. 04 боргу, 88 654,60 грн. інфляційних та 22 464,70 грн. –3% річних.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України (ст. 214 Цивільного кодексу УРСР) боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, пунктом 3.1 Договору № 38 від 24.07.02.02 передбачено, що поставка товару здійснюється партіями протягом строку дії цього договору.

У відповідності з п. 5.1.6 Державного стандарту України "Товарознавство. Терміни та визначення" ДСТУ 3993-2000, затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 31.10.00 № 627, партія товарів –це визначена кількість товарів одного або декількох найменувань, закуплених, відвантажених або отриманих одночасно за одним товаросупровідним документом.

Судовими інстанціями не в повному обсязі надана правова оцінка тим обставинам, що відповідно до п. 5.1 укладеного між сторонами договору від 24.07.02 № 38 передбачено, що покупець повинен здійснювати оплату за кожну поставлену партію товару не пізніше 60 днів з дня її здійснення, а не після того, як буде поставлено весь обсяг товару впродовж дії строку договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Також, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

При реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання відповідно до ст. 223 Господарського кодексу України застосовуються загальні та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ст. 260 Цивільного кодексу України порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

За змістом ст. 256 Цивільного кодексу України під позовною давністю розуміється строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, відносно стягнення неустойки (штрафу, пені) цей термін ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України обмежено в один рік.

Статтею ж 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема ч. 6 цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить, що ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржники в касаційних скаргах стверджують факти порушення апеляційною інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скарг державного підприємства "Дніпропетровський завод прецизійних труб" № юр-198 від 21.03.07 та касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Агора" № 22-03/07 від 22.03.07 задовольнити частково.

Рішення від 21.11.06 господарського суду Дніпропетровської області та постанову від 22.02.07 Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі № 6/493-06 господарського суду Дніпропетровської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
І.Ходаківська

В.Шаргало