ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.07.07 р.                                                                               Справа № 12/124

Господарський суд Донецької області у складі судді Склярук О.І.

при секретарі судового засідання Здоренко В.В.

за участю представників сторін

від позивача – Поволоцька Н.М.

від відповідача – Ланець О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Закритого акціонерного товариства “Сармат” м. Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма РДК ГЕЛЕО” м. Донецьк

про стягнення 34 706 грн 76 коп.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 16.07.2007 року по 17.07.2007 року

Закрите акціонерне товариство “Сармат” м. Донецьк  звернулося до господарського суду з позовною заявою  до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма РДК ГЕЛЕО” м. Донецьк  про стягнення 34 706 грн 76 коп.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається  на ту обставину, що з травня по червень 2004 року позивачем на адресу  відповідача було поставлено продукцію на суму 51 237 грн 20 коп, що підтверджується товарно-транспортними накладними за  № 45 878 від 06.05.2004 року та № 52267 від 15.06.2004 року, не сплату відповідачем вартості отриманої продукції, ст. 625 ЦК України, тощо.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись, що заборгованість за отриманий товар повністю відсутня та надав копію платіжних доручень  які підтверджують перерахування грошових коштів,  а також наполягав,  що поставка продукції відбулася на підставі договору , який підписано у 2003 році.

В подальшому позивач, уточненням  від 06.07.2007 року  просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35 419 грн 56 коп. В обгрунтування своїх позовних вимог посилався, що у 2003 році відповідачу  була поставлена продукція – тара на суму 60019 грн 56 коп. і ця сума була зарахована ним,  як одна із поставок за договором поставки, акти звірки, якими відповідач визнавав наявність заборгованості, часткову її сплату.

Відповідач проти наявності заборгованості заперечував посилаючись на її недоведеність,  а також недоведеність отримання ним тари на суму 60019 грн 56 коп. Посилався, що тара не є предметом договорів поставки.

Дослідивши обставини справи, вислухав пояснення представників сторін господарський суд встановив

08.01.2003 року між позивачем та відповідачем було підписано договір № 4780 поставки пива та напоїв , згідно якого  позивач брав на себе зобов”язання виготовити та поставити, а відповідач прийняти та оплатити у 2003 році пиво та напої, на умовах , в строки та способами в кількості та асортименті, що вказані у цьому договорі та згідно замовлення “Покупця.”

Відмітка покупця  на товарно –транспортної накладній про прийняття продукції згідно п.4.2. договору, підтверджує факт прийняття  продукції та узгодження сторонами заявки.

Згідно п.4.1. договору при доставці продукції Покупець зобов'язаний за свій рахунок розвантажити автомашину і завантажити у зворотній рейс поворотну тару у кількості не менше ніж було отримано з продукцією,  виписавши товарно-транспортну накладну, що відповідає чинному законодавству України. У разі не завантаження тари у зворотній рейс , її повернення здійснюється силами та за рахунок  Покупця.

Порядок обігу та обліку тари визначено у п.5.1. договору, а саме постачальник надає покупцю поворотний фонд тари ( заставну тару) у кількості одноразового завезення. Поворотний фонд тари  на один комплект обладнання для розливу пива складає 10 ( десять) КЕГ. Покупець зобов'язаний повернути тару постачальнику у розмірі кількості тари отриманої з продукцією у порядку передбаченому п.4.1. цього договору але не пізніше 15 днів з моменту поставки продукції.  У разі не повернення тари у передбачений договором термін постачальник має право вимагати,  а покупець зобов'язаний сплатити вартість тари з урахуванням ПДВ , а також сплатити штрафні санкції передбачені п.8.2. договору

10.03.2004 р. між позивачем та відповідачем  підписано договір поставки пива та напоїв за  № 4780, згідно якого відповідач здійснював замовлення на поставку продукції з вказанням асортименту, кількості , адреси  та способу доставки, шляхом подання заявки торговому представнику або за телефоном позивача.  Відмітка покупця  на товарно –транспортної накладній про прийняття продукції згідно п.4.2. договору, підтверджує факт прийняття  продукції та узгодження сторонами заявки.

Згідно п.4.1. договору при доставці продукції Покупець зобов'язаний за свій рахунок розвантажити автомашину і завантажити у зворотній рейс поворотну тару у кількості не менше ніж було отримано з продукцією,  виписавши товарно-транспортну накладну, що відповідає чинному законодавству України. У разі не завантаження тари у зворотній рейс , її повернення здійснюється силами та за рахунок  Покупця.

Порядок обігу та обліку тари визначено у п.5.1. договору, а саме постачальник надає покупцю поворотний фонд тари ( заставну тару) у кількості одноразового завезення. Поворотний фонд тари  на один комплект обладнання для розливу пива складає 10 ( десять) КЕГ. Покупець зобов'язаний повернути тару постачальнику у розмірі кількості тари отриманої з продукцією у порядку передбаченому п.4.1. цього договору але не пізніше 15 днів з моменту поставки продукції.  У разі не повернення тари у передбачений договором термін постачальник має право вимагати,  а покупець зобов”язаний сплатити вартість тари з урахуванням ПДВ , а також сплатити штрафні санкції передбачені п.8.2. договору.

Таким чином, згідно вищевказаних договорів, предметом поставки було саме пиво та напої ( далі по тексту договорів – “Продукція”) , а не окрема тара, в яких вказана продукцію поставлялася. Тара підлягала поверненню і лише у разі її не повернення, у покупця виникав обов'язок сплатити її вартість.

Тому суд не погоджується зі ствердженням позивача, що згідно вказаних договорів, предметом поставки були як напої та пиво, так і тара, як окремий предмет поставки.

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що відповідач отримував від позивача пиво та напої, вартість яких він повинен був сплатити.

Судом сторонам було запропоновано надати розрахунки за поставлену продукцію у період з 2003 року по 2004 рік.

Згідно  загального реєстру за 2003-2004 рік, який надав відповідач, відповідач отримав продукцію на суму 3 251 071 грн 92 коп  та сплатив 3 251 071 грн 92 коп .

Згідно загального реєстру, який надав позивач, відповідачу було поставлено продукції на суму 3 311 091 грн 48 коп,  у тому числі  за попередні роки на суму 332 768 грн 78 коп, але оплачено лише 3 275 671 грн 92 коп.  Заборгованість складає 35 419 грн 56 коп.

Згідно ст. 625 ЦК України, який суд застосовує на підставі абзацу другого пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України,  боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання повинен на вимогу кредитора сплатити суму основного боргу.

Позивач  спочатку вважав, що заборгованість склалася у зв'язку з тим, що відповідачем не сплачено вартість поставленої продукції за товарно-транспортною накладкою № 52267 від 15.06.2004 р. та № 45878 від 06.05.2004 року

Як зазначалося вище,  згідно наданого позивачем уточнення від 06.07.2007 року позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35 419 грн 56 коп. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні,  у 2003 році відповідачу  була поставлена продукція – тара на суму 60019 грн 56 коп, Тара повернута не була і ця сума була зарахована ним,  як одна із поставок за договором поставки. Підписуючи акт звірки станом на 01.01.2004 році відповідач теж урахував вказану суму,  погодившись з сумою  заборгованості  у розмірі  272 173 грн 76 коп.  Проти наявності заборгованості за поставлену тару  відповідач не заперечував,  підписуючи акти станом на 01.03.2004 році, 01.04.2004 році, 01.05.2004 роки, 01.07.2004 року.  Але підписуючи акт звірки станом на 21.05.2007 року відповідач від суми відмовився, погодившись на існування заборгованості станом на 01.01.2004 року на суму 212 154 грн 17 коп Тобто відповідач відмовився від існування заборгованості у розмірі саме

60019 грн 56 коп

До матеріалів справи позивач надав акт звірки розрахунків станом на 1 січня 2004 року у якому зазначено, що у відповідача кредит за поставлену продукцію складає  272 173 грн 76 коп, кредит по таре 624 970 грн 20 коп   , а  у бухгалтерському обліку позивача вказані суми проходять як дебет. При цьому посилання на конкретні договори, по яким виникла заборгованість,  в акті звірки відсутнє.

Позивачем також надані  акт  звірки станом на 01 03.2004 року, згідно якого  у відповідача є кредиторська заборгованість за поставлену продукцію на суму

198 528 грн 52 коп ,  зафіксований взаємозалік на суму 2392 грн 50 коп у березні 2004 році, а також кредиторська заборгованість за тару у сумі 600 415 грн 55 коп.  При цьому посилання на конкретні договори, по яким виникла заборгованість,  в акті звірки відсутнє.

Згідно наданого акта звірки станом на 01.04.2004 року кредиторська  заборгованість за  отриману продукцію складає 177 947 грн 91 коп, за тару

458 778 грн 90 коп.

Згідно наданого  акту  звірки на 1 травня 2004 року кредиторська заборгованість за продукцію складає  159454 грн 62 коп , а за та тару - 495703 грн 05 коп.

Вказані акти позивач вважає доказами, що відповідачем було отримано за вище зазначеними договорами тара на суму 60 019 грн 56 коп, а також частково сплачена її вартість.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини справи,  на які вона посилається , як на підставу своїх вимог та заперечень.

Стаття 34 ГПК України встановлює, що  господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський  суд оцінює докази за своїм внутрішним переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об”єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ні які докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією із сторін  фактичних даних і обставин якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

Надані позивачем акти звірки не є належними доказами, щодо факту  поставки продукції - тари ( не повернення тари та її вартості) за накладною без номеру від 31.01.2003 року, в розумінні ст. 34 ГПК України так як належними доказами в даному випадку є  товарно-транспортна накладна оформлена  відповідно до умов договору. Вказана накладна суду не надана з посиланням,  що вона не зберіглася. Доказів, що відповідач частково сплатив вартість отриманої тари саме за цією накладною  або частково сплатив вартість не повернутої тари саме за цією накладною, суду не надано.

Як зазначалося вище,  позивач окрім актів звірок , в яких  заборгованість вказана лише однією сумою по продукції та однією сумою по тарі , не надав жодного документу який підтверджує поставку продукцію відповідачу або тари саме за накладною без номера від 31.01.2003 року,   або не повернення тари у строки, визначені в договорі відповідно до приписів розділу п'ятого  договорів.

Тому,  зарахування,  в подальшому позивачем сум , які надходили від відповідача,  в рахунок цієї заборгованості,  суд вважає безпідставним, а наявність  заборгованості за договором саме за поставлену продукцію ( пиво та напої) у сумі 35 419 грн 56 коп недоведеною.

За таких обставин суд в задоволені позовних вимог відмовляє.

На підстави вищевикладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ

В задоволені позову відмовити

Стягнути з Закритого акціонерного товариства “Сармат” ( м. Донецьк пр.Ілліча,106 ) на користь Державного бюджету України   не доплачене державне мито у сумі  7 грн 13 коп.

Повний текст рішення підписано 18.07.2007 р.

Суддя