П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16
січня 2007 року                                                                                   м.
Київ

Судова палата
у господарських справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого                                          Шицького І.Б.

суддів:                 Барбари В.П.,
Гуля В.С., Карпечкіна П.Ф., Новікової Т.О.,

Потильчака О.І. і Черногуза Ф.Ф.,

за участю представників дитячого санаторію “Люстдорф”
Міністерства охорони здоров'я України - Буркаєва М.М., Міністерства охорони
здоров'я України - Морачова О.В. та Генеральної прокуратури України - Прасова
О.О.,

розглянувши
касаційну скаргу дитячого санаторію “Люстдорф” Міністерства охорони здоров'я
України і касаційне подання Генерального прокурора України на постанову Вищого
господарського суду України від 17 жовтня 2006 року № 9/268-05-6653 у справі за
позовом дитячого санаторію “Люстдорф” Міністерства охорони здоров'я України до
ТОВ “Вертикаль” (третя особа - Міністерство охорони здоров'я України) про
визнання недійсним укладеного між сторонами інвестиційного договору від 5
листопада 2004 року зі змінами та доповненнями від 27 січня 2005 року № 1,

в с т а н о в и л а :

У липні 2005 року дитячий санаторій “Люстдорф”
Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України) подав до
господарського суду Одеської області позов до ТОВ “Вертикаль” (третя особа -
Міністерство охорони здоров'я України) про визнання недійсним укладеного між
сторонами інвестиційного договору від 5 листопада 2004 року зі змінами та
доповненнями від 27 січня 2005 року № 1. Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірний договір не відповідає вимогам ст. 203 ч.ч. 1, 5; ст. 215 ЦК України
(а.с. 2-5).

Рішенням господарського суду Одеської області від 12
жовтня 2005 року позов задоволено. Визнано недійсним із моменту вчинення
інвестиційний договір від 5 листопада 2004 року зі змінами та доповненнями від
27 січня 2005 року № 1, укладений між сторонами (а.с. 62-65).

Рішення обгрунтовано тим, що умови спірного договору
порушують права та інтереси позивача. Так, у результаті реалізації умов
договору  у санаторію залишиться у
користуванні земельна ділянка площею 3, 2 га, що не відповідає
санітарно-гігієнічним нормам, якими встановлені вимоги до земельних ділянок для
розміщення такого типу санаторіїв. Крім того, на відповідача буде переоформлено
право користування земельною ділянкою площею 7 га, на якій знаходяться будівлі
і споруди, які є державною власністю, закріплені за санаторієм на праві
оперативного управління та задіяні в забезпеченні лікувально-оздоровчого
процесу.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від
11 травня 2006 року вищевказане рішення суду скасовано. У задоволенні позову
відмовлено (а.с. 133-139).

Постановою Вищого господарського суду України від 17
жовтня 2006 року № 9/268-05-6653 постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 11 травня 2006 року залишено без змін (а.с. 177-181).

Постанови мотивовані тим, що спірний договір відповідає
вимогам законодавства, оскільки позивач добровільно відмовився від права
користування земельною ділянкою.

У касаційному поданні Генерального прокурора України
ставиться питання про скасування постанови Вищого господарського суду України
від 17 жовтня 2006 року та інших судових рішень по даній справі та передачу її
на новий розгляд до суду першої інстанції, а в касаційній скарзі дитячого
санаторію “Люстдорф” МОЗ України, з урахуванням уточнень, про скасування
постанов касаційної та апеляційної інстанцій та залишення в силі рішення суду
першої інстанції. Посилання зроблено на те, що вилучення з користування
санаторію земельної ділянки позбавляє його можливості використання закріплених
за даним медичним закладом об'єктів державної власності, призводить до
порушення санітарних норм і ставить під загрозу подальше  функціонування (а.с. 184-186; 201-204).

Ухвалою Верховного
Суду України від 14 грудня 2006 року порушено провадження з перегляду в
касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 17 жовтня
2006 року № 9/268-05-6653 за касаційним поданням Генерального прокурора України
та касаційною скаргою дитячого санаторію “Люстдорф” МОЗ України. Посилання
зроблені на порушення та неправильне застосування норм матеріального і
процесуального права, невідповідність оскарженої постанови положенням
Конституції України та виявлення різного застосування Вищим господарським судом
України одного й того ж положення закону в аналогічних справах (а.с. 215).

Заслухавши доповідача, представників сторін і Генеральної прокуратури
України та перевіривши матеріали справи, Судова палата у господарських справах
Верховного Суду України вважає, що касаційне подання Генерального прокурора
України підлягає частковому, а касаційна скарга дитячого санаторію “Люстдорф”
МОЗ України - повному задоволенню з таких підстав.

Висновки, зроблені касаційною інстанцією, не відповідають
вимогам закону та даним, що містяться в матеріалах справи.

Так, судами встановлено, що дитячий санаторій “Люстдорф”
МОЗ України є державним санаторно-курортним закладом, який заснований на
загальнодержавній власності для лікування дітей з кістково-суглобовим
туберкульозом та іншими захворюваннями опорно-рухового апарата, що постраждали
внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Він є юридичною особою і
підпорядковується Міністерству охорони здоров'я України (а.с. 19).

5 листопада 2004 року між дитячим санаторієм “Люстдорф”
МОЗ України (далі - позивач) та ТОВ “Вертикаль” (далі - відповідач)  укладено інвестиційний договір про зміцнення
матеріально-технічної бази санаторію.

З боку позивача договір підписано в.о. головного лікаря
ОСОБА_1..

За умовами договору відповідач повинен був здійснити
фінансування ремонту об'єктів позивача, які розташовані за адресою: м.
Одеса,                       с.
Чорноморка, вул. Зої Космодем'янської, 1. Позивач, у свою чергу, мав би надати
відповідачу сприятливі умови для отримання у користування земельної ділянки
площею 7 га за адресою розташування санаторію для будівництва об'єктів
нерухомого майна, що будуть належати на праві власності відповідачу або для
іншого використання (а.с. 6-9).

27 січня 2005 року між сторонами підписано зміни та
доповнення № 1 до зазначеного договору, згідно яких найменування, предмет та
ряд інших пунктів було викладено у новій редакції. Зокрема, предметом
інвестиційного договору стало фінансування відповідачем реконструкції існуючих
корпусів позивача та проведення інших
робіт в обсягах, вказаних у додатку № 1 до договору,  а також будівництво на земельній ділянці,
вказаній у додатку № 2 до договору, будинків для відпочинку літнього табору з
благоустроєм території. Після закінчення будівництва об'єктів і введення їх в
експлуатацію відповідач набуває на них право власності (а.с. 14-16).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний
судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства.

Пунктом 2 ст. 4 Закону України “Про інвестиційну
діяльність” від 18 вересня 1991 року № 1560-ХII з відповідними змінами
встановлено, що забороняється інвестування в об'єкти з порушенням прав та
інтересів громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що умови
інвестиційного договору порушують права та інтереси дитячого санаторію “Люстдорф”
МОЗ України.

Так, внаслідок реалізації умов інвестиційного договору
від 5 листопада 2004 року, зокрема, п. 2.1.3. та додатку № 2 до договору, із
земельної ділянки, що знаходиться у користуванні санаторію „Люстдорф” МОЗ
України площею 10, 2 га, залишиться земельна ділянка площею лише 3, 2 га.

Відповідно до діючих нормативних актів Міністерства
охорони здоров¢я України,  площа земельної ділянки,
яка потрібна для розміщення дитячих санаторіїв, незалежно від медичного
профілю, повинна становити не менш   200
кв.м із розрахунку на одне місце перебуваючого на лікуванні, без урахування
площі земельної ділянки господарської зони (а.с. 31).

Кількість місць для осіб, що одночасно перебувають на
оздоровленні у дитячому санаторії “Люстдорф”, встановлено у розмірі 210, що
підтверджується штатним розписом санаторію та наказами Міністерства охорони
здоров¢я України № 55 від 2 лютого 2005 року і № 27 від 19 січня 2004 року (а.с.
27-30).

Тобто, площа
земельної ділянки, яка необхідна санаторію із розрахунку на одне місце
перебуваючого на лікуванні, без площі земельної ділянки господарської зони,
повинна становити не менш 4, 2 га.

Таким чином, у
зв'язку з недодержанням діючих санітарно-гігієнічних правил зменшення площі
земельної ділянки до 3, 2 га поставить під загрозу існування дитячого
санаторію.

Крім того, внаслідок реалізації умов інвестиційного
договору на відповідача буде переоформлено право користування земельною
ділянкою площею 7 га, на якій знаходяться будівлі і споруди санаторію, задіяні
в забезпеченні лікувально-оздоровчого процесу.

Зазначені об'єкти, відповідно до ст. 39 Закону України
“Про власність” та п. 3.1 Статуту санаторію „Люстдорф”, є державною власністю і
закріплені за ним на праві оперативного управління (а.с. 20).

Згідно вимог ст. 78 ЗК України земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та державній  власності.

Відповідно до
рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів від 17
вересня 1992 року № 372 для розташування дитячого санаторію “Люстдорф” у
постійне користування було  надано 10, 2
га землі. Дана обставина підтверджується державним актом на право постійного
користування землею (а.с. 25-26).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення
права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення
про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи
державної реєстрації.

Погодження питання щодо передачі ТОВ “Вертикаль”
земельної ділянки площею 7 га з заступником Міністра охорони здоров'я не може
розцінюватись як звернення з відповідною заявою до власника земельної ділянки
(а.с. 113).

Не можна також визнати такою заявою лист відмови від
земельної ділянки з клопотанням до органів місцевої влади на пероформлення
відповідної земельної ділянки на інвестора, як це визначено п. 2.1.3 спірного
договору   (а.с. 15).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження головного лікаря закріплені в розділі IV
Статуту дитячого санаторію “Люстдорф” МОЗ України (а.с. 21-22).

Аналіз даного положення свідчить, що виконуючий обов'язки головного лікаря
санаторію, уклавши договір з ТОВ “Вертикаль”, яким, зокрема, передбачалась
передача відповідачу земельної ділянки площею 7 га, вийшов за межі своїх
повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
недійсність спірного інвестиційного договору, оскільки при його укладанні
порушені права та інтереси позивача, що суперечить положенням ст. 4 Закону
України “Про інвестиційну діяльність”.

Неправильно застосувавши норми матеріального права, суди касаційної та
апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо скасування законного і
обгрунтованого рішення господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2005
року.

Верховний Суд України в силу положень ст. ст. 6, 8 Конституції України не
вважає необхідним направити справу на новий розгляд суду першої інстанції,
оскільки це суперечило б положенням ст. 125 Конституції України і ст. ст. 2, 39
Закону України “Про судоустрій України” в частині визначення статусу Верховного
Суду України та його завдання забезпечити законність в здійсненні правосуддя і
викликало б конституційно недопустиму необхідність скасування законного рішення
суду першої інстанції. У зв'язку з цим наведений в ст. 111-18 ГПК України
перелік наслідків розгляду касаційної скарги на постанову Вищого господарського
суду України не вважається правовою перешкодою для прийняття зазначеного
рішення.

Враховуючи викладене і керуючись статтями 11117-11121
ГПК України, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Касаційне подання Генерального прокурора України задовольнити частково, а
касаційну скаргу дитячого санаторію “Люстдорф” Міністерства охорони здоров'я
України - повністю.

Постанову Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2006 року №
9/268-05-6653 і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11
травня 2006 року скасувати, а рішення господарського суду Одеської області від
12 жовтня 2005 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                І.Б.
Шицький

Судді:                                                                            В.П.
Барбара

В.С. Гуль

П.Ф. Карпечкін

Т.О.
Новікова

О.І.
Потильчак

Ф.Ф.
Черногуз

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність спірного
інвестиційного договору, оскільки при його укладанні порушені права та інтереси
позивача, що суперечить положенням ст. 4 Закону України “Про інвестиційну
діяльність”.