донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

21.05.2007 р.                                                                            справа №6/366

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Акулової  Н.В.

суддів
Гези  Т.Д. , Дзюби  О.М.

за участю
представників сторін:

від позивача:
не з’явився

від відповідача:
Чернік С.І. за дов. № 02/02-2 від 02.02.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Канцлер" м.Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від
06.02.2007 року

у справі
№6/366 (суддя Подколзіна Л.Д.)

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Краматорський шифер" м.Краматорськ Донецької області

до

Товариства з обмеженою відповідальністю "Канцлер" м.Донецьк

про
стягнення основної заборгованості за поставлену продукцію, пені та штрафу відповідно до договору поставки №102-А від 17.08.2006 року на загальну суму 265930грн.00коп.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краматорський шифер" м.Краматорськ Донецької області звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Канцлер" м.Донецьк про стягнення 166000грн. заборгованості за поставлену продукцію, 99930грн. неустойку (пеню та штраф) (а.с.2).

Рішенням від 06.02.2007 року господарський суд Донецької області (суддя Подколзіна Л.Д.) частково задовльнив позовні вимоги  Товариства з обмеженою відповідальністю “Краматорський шифер“ м.Краматорськ, стягнув з відповідача основний борг у сумі 166000грн.,  пеню  у сумі  6215грн. 96коп.,  штраф у сумі 33200грн.,  судові витрати.

Рішення мотивоване тим, що 17.08.2006р. між сторонами був укладений договір поставки №102-А; позивач на виконання своїх договірних зобов’язань у повному обсязі по видатковим накладним №3722; №3723; №3761; №3767; №3790; №3800; №3806; №3817; №3821; №3841; №3881; №4358 за довіреностями серії ЯМИ №367927 від 23.08.2006р., серії ЯМИ №367945 від 04.09.2006р., серії ЯМЦ №966647 від 04.10.2006р. здійснив поставку шиферу на адресу відповідача на загальну суму 216000грн.; відповідач свої зобов'язання за договором  виконав частково, у сумі 50000грн.; відповідач порушив умови договору поставки №102-А від 17.08.2006р., тому вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають задоволенню частково у сумі 6215грн.96коп. з розрахунку: вартість купленої продукції: 365 днів: 100% х 17% (подвійна облікова ставка НБУ в вересні-грудні 2006р.) х кількість днів прострочення); п.5.2 договору поставки  №102-А від 17.08.2006р. передбачає стягнення штрафу, тому суд вважає вимоги позивача щодо стягнення штрафу підлягають задоволенню.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Канцлер" м.Донецьк в апеляційній скарзі просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 06.02.2007р. у справі №6/366 в частині сплати штрафу у сумі 33000грн.; позовні вимоги задовольнити частково в сумі 6215грн.96коп. та 166000грн. (боргу), оскільки рішення не відповідає фактичним обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги визнаються частково в сумі 6215грн.96коп. (штрафні санкції, а саме пеня) та 166000грн. (основного боргу); норми господарського кодексу є спеціальними по відношенню до аналогічних норм Цивільного Кодексу України; ч.4 ст.231 Господарського кодексу України передбачає, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначений, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором; господарський кодекс України на відміну від Цивільного кодексу значно обмежує можливість суб’єктів господарських відносин у сфері самостійного визначення розміру штрафних санкцій; при визначенні розміру відповідальності за невиконання грошових зобов’язань пріоритет мають норми Закону, а не положення договору (див. ухвалу Вищого господарського суду України №06/1787 від 03.03.2005р.); застосування відповідальності за прострочку виконання грошового зобов’язання у вигляді штрафу та пені одночасно суперечить ст.231 ГК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краматорський шифер" м.Краматорськ Донецької області просить розглянути справу за наявними в ній матеріалами (лист від 14.05.2007р. №10/286); відмовити у задоволенні апеляційної скарги; перевірити законність і обгрунтованість рішення господарського суду Донецької області від 06.02.2007р. по справі №6/366 у частині відмови задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені у повному обсязі та частково скасувати вказане рішення у частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 6215грн.96коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у сумі 66730грн., оскільки рішення суду у частині стягнення штрафу у розмірі 33200грн. є законним та обгрунтованим; пунктом 5.2 договору поставки №102А, який укладений без будь-яких розбіжностей передбачено сплату штрафу у розмірі 20% від суми заборгованості; п.5.2 договору передбачає сплату пені у розмірі 0,5% від суми заборгованості; судом не обгрунтовано застосована ст.3 Закону України №543/96-ВР від 22.11.1996р.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Краматорський шифер" м.Краматорськ Донецької області звернулось до суду з клопотанням про забезпечення позову та просить накласти арешт на грошові кошти відповідача у сумі 172215грн.96коп. (з них: 166000грн. - основного боргу; 6215,96грн. - пені), що знаходяться на банківських рахунках відповідача у будь-яких банківських та фінансових установах; накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача, що належить йому на праві власності, та заборонити відчуження і реєстрацію відчуження цього майна у будь-який спосіб будь-яким підприємствам, установам та організаціям; заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на реорганізацію чи ліквідацію юридичної особи - відповідача., оскільки відповідачем не оскаржується рішення суду першої інстанції у частині стягнення сум основного боргу та пені (а.с.83).

Донецький апеляційній господарський суд розглянув дане клопотання №10/244 від 20.04.2007р. та не задовольнив його, оскільки заходи вживаються господарським судом за наявності достатньо вагомих свідчень про те, що за час провадження у справі майно відповідача може зникнути, погіршитись, коли невжиття цих заходів може призвести до псування цього майна та утруднити виконання рішення господарського суду.

Як вбачається з клопотання №10/244 від 20.04.2007р. позивач просить застосувати заходи, оскільки відповідач не оскаржив рішення в цій частині.

Відповідно до ст.33 ГПК України позивач не надав доказів в підтвердження наявності достатніх вагомих свідчень невиконання відповідачем рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону України „Про судоустрій” та ст. 101 ГПК України  на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні представника відповідача, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно з абз.2 п.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 14 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні обов’язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 14 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні обов’язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2006р. між сторонами укладений договір поставки №102А, умовами якого передбачено зобов’язаність позивача передати у визначені строки відповідачу продукцію в кількості, асортименті та за ціною, які зазначені в специфікації, яка є невід’ємною частиною договору, а зобов’язаність відповідача прийняти та оплатити продукцію (а.с.7).

Позивач здійснив поставку шиферу на загальну суму 216000грн., що підтверджується видатковими накладними №3722 від 01.09.2006р., №3723 від 01.09.2006р., №3761 від 01.09.2006р., №3767 від 01.09.2006р., №3790 від 04.09..2006р., №3800 від 05.09.2006р., №3806 від 05.09.2006р., №3817 від 06.09.2006р., №3821 від 06.09.2006р., №3841 від 07.09.2006р., №3881 від 08.09.2006р., №4358 від 04.10.2006р., а відповідач свої зобов’язання виконав частково у сумі 50000грн. Борг складає 166000грн.

Пунктом 3.4 договору поставки №102А передбачено, що у випадку якщо Постачальник здійснює поставку продукції без передплати, то покупець зобов’язаний оплатити поставлену продукцію протягом п’яти банківських днів з моменту її відвантаження.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.33 ГПК України відповідач не надав доказів оплати боргу.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пункт 5.2 договору поставки №102А від 17.08.2006р. передбачає, що при прострочці відповідачем оплати поставленої продукції відповідач сплачує позивачу:

а) пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочки;

б) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочки;

в) 10% річних від простроченої суми.

За прострочку оплати поставленої продукції більше 30-ти календарних днів, відповідач додатково сплачує позивачу штраф в розмірі 20% від суми заборгованості.

Згідно з п.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (ст.231 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 5.2 договору №102А передбачено сплату штрафу в розмірі 20% від суми заборгованості.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України сторонами не надані докази внесення змін в п.5.2 договору.

Таким чином, п.5.2 договору №102А передбачена сплата штрафу в розмірі 20% від суми заборгованості за прострочку оплати поставленої продукції.

Доводи скаржника судовою колегією не приймаються, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Ствердження позивача, що ст.3 Угоди держав-учасниць СНД від 15.02.1992р. дозволяє сторонам у договорі встановити більший розмір пені, ніж вказаний у Законі України №543/96-ВР від 22.11.1996р., тому суд не повинен у даному випадку застосовувати Закон України від 22.11.1996р. №543/96-ВР, судовою колегією не приймається, оскільки у даному випадку розрахунки не між господарськими організаціями держав-учасниць співдружності незалежних Держав. Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” передбачено, що пеня повинна бути нарахована не більш подвійної облікової ставки НБУ.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Донецької області по даній справі відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для  скасування рішення, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті держмита за подання апеляційної скарги відносяться на скаржника.

Керуючись  ст. ст. 43, 49, 53, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Відновити строк на подання апеляційної скарги.

Рішення господарського суду Донецької області від 06.02.2007 року у справі №6/366 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Канцлер" м.Донецьк –без задоволення.

Головуючий          Н.В.  Акулова

Судді:          Т.Д.  Геза

О.М.  Дзюба

Надруковано: 5 прим.

1-позивачу

2-відповідачу

3-у справу

4-ГСДО

5-ДАГС