ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007 р.
№ 47/667-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Уліцького А.М.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Чернова Є.В.

розглянувши касаційну скаргу
Харківської міської ради

на постанову
від 27.02.07 Харківського апеляційного господарського суду

та на ухвалу
від 18.12.06

у справі
№47/667-06

господарського суду
Харківської області

за позовом
Харківської міської ради

до
Комунального підприємства "Міськпроект"

третя особа
Товариство з обмеженою відповідальністю "Таміра"

про
визнання недійсним правочину

за участю представників сторін

від позивача:
Стаматіна М.В., Авраменко С.В., дов.

від відповідача:
Прокоп'єв К.Є., дов.

від третьої особи:
Вєдєньйова М.М., дов.

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Міськпроект" за участю в якості третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Таміра" про визнання недійсним на підставі ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України проекту відведення земельної ділянки ТОВ "Таміра" для проектування, будівництва та експлуатації універсального оптово-роздрібного торговельного центру з гостьовою автостоянкою по пр. 50-річчя ВЛКСМ, №55-а у Московському районі м. Харкова, складеного відповідачем із датою внесення до електронної бази даних 12.08.03, архів №7235, зареєстрованого Харківською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" реєстр №700 від 30.01.05.

Позов мотивовано тим, що на момент отримання Технічного завдання на виконання робіт по складанню спірного проекту відповідач не мав права розробки проектів відведення земельних ділянок згідно з укладеним між ним та позивачем договором від 01.07.2000 про співробітництво, а також ліцензії на проведення таких робіт. Крім того, позивач зазначає, що спірний проект має екземпляри, що суттєво відрізняються між собою, зокрема щодо площі земельної ділянки.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що проект відведення як такий не встановлює прав та обов'язків, тобто не є правочином. Також відповідач зазначив про наявність у нього відповідної ліцензії, наявність якої надає право на розробку проектів відведення, а необхідність укладення для проведення таких робіт договорів з органами місцевого самоврядування законодавством не передбачена.

Третя особа проти позову заперечила, посилаючись на те, що ст. 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту цивільного права чи інтересу як визнання недійсним проекту землеустрою (технічних документів), який не є правочином або актом нормативного чи ненормативного характеру.

Ухвалою від 18.12.06 господарський суд Харківської області (суддя Светлічний Ю.В.) провадження у справі припинив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, не визнавши спірний проект відведення правочином або актом нормативного чи ненормативного характеру.

Постановою від 27.02.07 Харківський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Івакіна В.О. –головуючий, Бондаренко В.П., Сіверін В.І.) ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 26.04.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування ухвали і постанови та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що проект відведення земельної ділянки є правочином, який передбачений чинним законодавством як підстава для прийняття рішення органом місцевого самоврядування щодо надання у користування на умовах оренди земельної ділянки.

Також скаржник зазначає, що проект землеустрою як сукупність нормативно-правових, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель є актом іншого органу, юридичною формою рішень особи, що має спеціальну ліцензію на здійснення землевпорядних робіт, є офіційним письмовим документом, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання суспільних відносин щодо землеустрою і згідно зі ст. 20 Закону України "Про землеустрій" має обов'язків характер для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, власників землі, землекористувачів, у тому числі орендарів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Припиняючи провадження у справі, суди першої та апеляційної інстанції визначили, що підставою для розробки проекту відведення земельної ділянки для проектування, будівництва та експлуатації універсального оптово-роздрібного торговельного центру з гостьовою автостоянкою по пр. 50-річчя ВЛКСМ, 55-А у Московському районі м. Харкова є рішення XIII сесії XXIV скликання Харківської міської ради від 30.04.03 №100/03 "Про надання дозволів на проектування та розроблення проектів відведення земельних ділянок", а також рішення Харківської міської ради від 24.06.03 №132/03 «Про надання дозволів на розроблення проектів відведення земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та експлуатації об'єктів», які були прийняті в межах повноважень міської ради з дотриманням вимог ст.ст. 116, 123, 124 Земельного кодексу України.

Наведеним висновком судові інстанції порушили підвідомчість, визначену ст. 12 ГПК України, надавши правову оцінку акту, виданому органом самоврядування, який підвідомчий згідно зі ст.ст. 3, 17 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративним судам.

Суди першої та апеляційної інстанцій також виходили з того, що п. 1 рішення Харківської міської ради від 24.09.03 №178/03 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об'єктів»затверджено наданий ТОВ «Таміра»проект відведення земельної ділянки.

На підставі цього рішення між Харківською міською радою та ТОВ «Таміра»укладений договір оренди земельної ділянки від 20.11.03, внаслідок чого між суб'єктами виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно, за висновком судових інстанцій, проект відведення земельної ділянки,  який є предметом даного спору, не є актом ненормативного характеру, а документацією із землеустрою (технічною документацією), яка містить текстові і графічні матеріали щодо відведення земельної ділянки для проектування, будівництва та експлуатації універсального оптово-роздрібного торговельного центру з гостьовою автосто янкою по пр. 50 - річчя ВЛКСМ, 55-А у м. Харкові, тому проект відведення не є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі спірного проекту відведення земельної ділянки Харківською міською радою 24.09.03 прийнято рішення №178/03 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об'єктів», згідно з яким ТОВ «Таміра» надано в користування земельну ділянку.

Судова колегія не може погодитися з висновком судів першої і апеляційної інстанцій щодо непідвідомчості господарським судам спору щодо оскарження проекту відведення земельної ділянки .

Відповідно до ст.ст. 50 Закону України «Про землеустрій»проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок віднесено до виду документації з землеустрою, а статтями 55, 56 цього ж Закону визначено склад технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку і складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.

До наведеного в законі переліку технічної документації проект відведення земельної ділянки не включено.

Статтею 30 Закону України «Про землеустрій»визначено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з пп. (в) п. 1 ст. 186 ЗК України проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджується повноважними на це органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Позивач пунктом 2 рішення №178/03 «Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) та подальшої експлуатації об'єктів»затвердив проект відведення земельної ділянки, згідно з яким ТОВ «Таміра»надано в оренду земельну ділянку.

На підставі цього рішення позивача, як встановлено судовими інстанціями, укладено договір оренди земельної ділянки від 20.11.03, внаслідок чого між сторонами у справі виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених ст. 16 цього ж Закону.

Оскільки проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених вказаним Законом, є невід'ємною частиною договору оренди землі, спір щодо розміру земельної ділянки, визначеної у предметі договору на підставі проекту відведення земельної ділянки, затвердженого рішенням позивача, згідно зі ст. 12 ГПК України підвідомчий господарським судам в частині встановлення відповідності в цілому вимогам чинного законодавства цього договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. 80 ГПК України у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Тобто після ухвалення оскаржуваних ухвали і постанови про припинення провадження у даній справі відповідно до положень процесуального законодавства може бути обмежено право сторони у договорі на захист своїх інтересів шляхом оспорення дійсності договору оренди земельної ділянки від 20.11.03.

Зважаючи на викладене, згідно з вимогами ст.ст. 43, 43 ГПК України  судова колегія вважає, що оскаржувані ухвала і постанова підлягають скасуванню, а справу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення усіх суттєвих обставин, що відповідно до законодавства врегульовують спірні у справі правовідносини, та прийняття рішення, яке відповідає дійсним обставинам у справі і законодавству.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу задовольнити.

2.Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.02.07 та ухвалу господарського суду Харківської області від 18.12.06 у справі №4/667-06 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                А.Уліцький

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

Є.Чернов