ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.07 р.                                                                             Справа № 41/167а

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької області Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Возневій Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовною заявою           Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія

„ОК-2”, м. Донецьк

до відповідача: Державної податкової інспекції в Ворошиловському районі м. Донецька

про           визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 06.03.2007 року

№ /0 в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на

прибуток в розмірі 8637,41 грн. та відповідних штрафних санкцій у розмірі 3288 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „ОК-2”,  звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державної податкової інспекції в Ворошиловському районі м. Донецька про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 06.03.2007 року № /0 в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 8637,41 грн. та відповідних штрафних санкцій

Ухвалою по справі від 18.05.2007 р. було відкрито провадження в адміністративній справі № 41/167а та провадження по справі відбувалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Заявою від 09.07.2007р., позивач змінив позовні вимоги та просить суд недійсним податкове повідомлення-рішення від 06.03.2007 року № /0 в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 8637,41 грн. та відповідних штрафних санкцій у розмірі 3288 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірне податкове повідомлення-рішення суперечить чинному законодавству з питань оподаткування.

Позивач стверджує, що відповідач невірно застосував положення п. 1.6., п.п. 7.6.1. п.п. 7.6.3 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, оскільки їх положення стосуються випадків, коли платник податків є емітентом цінних паперів і здійснює емісію або викуп емітованих ним цінних паперів у інших власників. У спірних відносинах позивач здійснював не емісію, а придбання цінних паперів, за що були сплачені суми 9805 грн. та 2120 грн., тому, на думку позивача ним правомірно проведені розрахунки податку на прибуток в частині визначення доходу від продажу цінних паперів.

Позивач також стверджує, що відповідач безпідставно зробив висновки про завищення ним валових витрат в частині витрат, понесених у зв’язку з розміщенням рекламних оголошень у засобах масової інформації. Позивач наполягає на тому, що витрати ним фактично понесені та документально оформлені належними розрахунковими та платіжними документами. Відсутність письмових договорів, а також вимог до актів приймання-передачі, які висунуті податковим органом в ході перевірки, не є підставою для не включення до складу валових витрат. Позивач також наполягає на безпідставності тверджень позивача про те, що здійснені ним витрати понесені не у зв’язку з господарською діяльністю, тобто, не у зв’язку з підготовкою, організацією продажу товарів (робіт, послуг), зокрема, щодо витрат на придбання меблів.

Відповідач надав суду заперечення на позов, відповідно до яких посилається на наступне.

- вибірковою перевіркою доходів від продажу товарів (робіт, послуг) встановлено порушення п. 1.6., п.п. 7.6.1. п.п. 7.6.3 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” в частині віднесення до складу витрат на придбання цінних паперів передплати здійсненої на користь емітентів за цінні папери, які будуть розміщуватись емітентом щляхом додаткового випуску акцій, що призвело до заниження валового доходу від операцій з цінними паперами на 11925 грн.;

- за результатми проведеної вибіркової перевірки коригування витрат на рекламні послуги встановлено порушення п.п. 5.3.9. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” в частині віднесення до складу валових витрат витрат сум за рекламні послуги надані ПП “Рекламна республіка” без актів прийому-передачі виконаних робіт в загальній сумі 8200 грн.;

- встановлене порушення п.п. 5.1. 5.4.4. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” в частині віднесення до складу валових витрат витрат на рекламу, фактичне розміщення якої та відношення до власної господарської діяльності підприємства (зміст) не підтверджується документами наданими для перевірки, за наслідками чого валові витрати завищені на 5607 грн.

Сторонами пояснено суду, що ними визнається той факт, що позивач є ліцензованим торговцем цінними паперами та здійснює діяльність на ринку цінних паперів.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: документи про правовий статус позивача, акт перевірки № 341/22-0/20341594 від 23.02.2007р., податкове повідомлення-рішення від 06.03.2007 року № /0, корінець податкового повідомлення-рішення від 06.03.2007 року № /0, розрахунок суми фінансових санкцій до рішення згідно акту перевірки, розрахунок суми фінансових санкцій по сумам, що оскаржуються до акту перевірки, направлення на перевірку № 8 від 10.01.2007 року, пояснення директора позивача,

договори купівлі-продажу цінних паперів № Е-22;Т24/07/06/2  від 24.07.2006 року, № 84-026/438;Т14/02/06/6 від 14.02.2006 року, виписки банку по особовому рахунку за 15.02.2006 року, 27.07.2006 року та 04.08.2006 року, заява від 10.02.2006 року про придбання акцій, акт від 28.12.2006 року прийому-передачі цінних паперів та виконання зобов’язань до договору № 84-026/438;Т14/02/06/6 від 14.02.2006 року,

договір № 31 від 24.05.2005 року, заява на розміщення реклами від 10.03.2005 року, рахунки-фактури № 307 від 24.05.2005 року, № 494 від 06.09.2005 року, № 540 віл 22.09.2005 року, № 788 від 13.12.2005 року, № 733 від 28.11.2005 року, акт здачі-прийомки робіт за рахунками № 307 від 24.05.2005 року, № 494 від 06.09.2005 року, № 540 віл 22.09.2005 року, акт виконаних робіт за рахунками № 788 від 13.12.2005 року, № 733 від 28.11.2005 року, реєстри прийнятих платіжних документів за 26.05.2005 року, 07.09.2005 року, 22.09.2005 року, 13.12.2005 року, договір № 22 від 10.01.2006 року, заява від 10.01.2006 року до договору № 22 від 10.01.2006 року, рахунки-фактури № 170 від 27.02.2006 року, № 443 від 05.04.2006 року, № 382 від 06.04.2006 року, № 86 від 06.02.2006 року, № 21 від 10.01.2006 року, акти виконаних робіт за рахунками № 170 від 27.02.2006 року, № 443 від 05.04.2006 року, № 382 від 06.04.2006 року, № 86 від 06.02.2006 року, № 21 від 10.01.2006 року, реєстри прийнятих платіжних документів за 28.02.2006 року, 05.05.2006 року, 06.04.2006 року, 07.02.2006 року, 11.01.2006 року; заявка на розміщення реклами в газеті від 01.04.2006 року, додаток до заявки від 01.04.2006 року, рахунок № 0059 від 12.05.2006 року, акт здачі-прийомки робіт від 18.05.2006 року, реєстр прийнятих платіжних документів за 16.05.2006 року; заявка на розміщення реклами в газеті від 01.06.2006 року, додаток до заявки від 01.03.2006 року, рахунки № 1022/1261б від 20.06.2006 року, № 1637/1397б від 4.07.2005 року, № 2820/1780б від 19.07.2006 року, акти здачі-прийомки робіт за рахунками № Ш-1261б від 20.06.2006 року, № Ш-1397б від 4.07.2005 року, № Ш-1780б від 19.07.2006 року, реєстри прийнятих платіжних документів за 04.07.2006 року, 19.07.2006 року, 19.09.2006 року; рахунок-фактура № 201 від 12.04.2005 року, акт за рахунком № 201 від 12.04.2005 року, реєстр прийнятих платіжних документів за 13.04.2005 року; заявка на розміщення реклами в газеті від 15.04.2005 року, додаток до заявки від 15.04.2005 року, рахунки № 221 від 20.05.2005 року, № 230 від 26.05.2005 року, реєстри прийнятих платіжних документів за 20.05.2005 року, 31.05.2005 року, акти виконаних робіт від 26.05.2005 року № 1849, від 30.06.2005 року № 2068, сторінки газети з рекламою; заявка на розміщення реклами в газеті від 15.01.2006 року, додаток до заявки від 15.01.2006 року, рахунок-фактура № СФ-50/24 від 14.02.2006 року, реєстр прийнятих платіжних документів за 14.02.2006 року, акт № ОУ-124 здачі-прийомки робіт від 23.02.2006 року; заявка на розміщення реклами в газеті від 01.02.2006 року, додаток до заявки від 01.02.2006 року, рахунок № 85 від 21.02.2006 року, акт № 85 від 28.02.2006 року, виписка банку по особовому рахунку за 21.02.2006 року;

рахунок від 16.06.2006 року, накладна № 1 від 16.06.2006 року, рахунок № б/н від 14.07.2006 року, накладна № б/н від 14.07.2006 року, інвентаризаційний опис № 5 на 01.12.2006 року, зворотно-сальдова відомість по рахунку 22 за 16.06.2006 – 31.07.2006, виписка з наказу № 27 від 28.11.2006 року.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами документи та заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд встановив.

Позивач є суб’єктом підприємницької діяльності – юридичною особою, зареєстрований виконавчим комітетом Донецької міської ради, включений до ЄДРПОУ за кодом 20341594.

Відповідачем проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2005р. по 30.09.2006р., за наслідками якої складено акт № 341/22-0/20341594 від 23.02.2007р. (надалі – акт перевірки).

На підставі висновків зазначеного акту перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № /0 від 06.03.2007р., що є предметом спору.

Предметом наведеного податкового повідомлення-рішення є визначення податкового зобов’язання позивача з податку на прибуток в загальній сумі 16618,79 грн., в тому числі 11406,5 грн. основного платежу, 5212,29 грн. штрафні (фінансові) санкції. Підставою його прийняття визначені п. 1.6., п.п. 7.6.1., п.п. 7.6.3 п.п. 5.1., 5.4.4., 5.3.9. ст. 5, п. 18.3. ст. 18  Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”. Підставою застосування штрафних (фінансових) санкцій визначений п.п. 17.1.3. ст. 17 Закону України  “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Позивач наведене податкове повідомлення-рішення оспорює частково, а саме, в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 8637,41 грн. та відповідних штрафних санкцій у розмірі 3288 грн.

Відповідачем у судовому засіданні пояснено та наданим ним розрахунком суми основного платежу за спірним повідомленням рішенням підтверджується донарахування сум податкових зобов’язань позивача з податку на прибуток за наведеними нижче підставами та у сумах (з урахуванням часткового оспорення позивачем прийнятого податкового повідомлення-рішення).

2981,25 грн. – внаслідок заниження позивачем валового доходу 1-го та 3-го кварталів 2006 року, через завищення витрат на придбання цінних паперів в загальній сумі 11925 грн., яке визначено, як порушення п. 1.6., п.п. 7.6.1., 7.6.3.  Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”;

5656,16 грн. – внаслідок неправомірного включення до складу валових витрат перевіреного періоду витрат на рекламу, фактичне розміщення якої не підтверджено документами та за відсутності актів приймання передачі, що визначено як порушення п. 5.1. 5.3.9., 5.4.4  ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а також неправомірного включення до складу валових витрат витрат на придбання меблів, яка не використовується підприємством у власній господарській діяльності, що визначено, як порушення п. 5.1. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Також з наданого відповідачем розрахунку сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих спірним податковим повідомленням-рішенням вбачається та поясненнями відповідача у судовому засіданні підтверджено застосування санкцій від сум донарахованого податку на прибуток у розмірі 3288,01 грн.

Стосовно суми нарахувань у розмірі 2981,25 грн.

Як вбачається з акту перевірки (стор. 14-15), відповідачем встановлено заниження сум валового доходу від операцій з цінними паперами в загальному розмірі 11925 грн., в тому числі за 1-й квартал 2006 року в сумі 9805 грн., за 3-й квартал 2006 року в сумі 2120 грн.

Наведене заниження встановлене внаслідок висновків про завищення позивачем витрат на придбання цінних паперів за договорами купівлі-продажу цінних паперів № Е-22;Т24/07/06/2  від 24.07.2006 року, № 84-026/438;Т14/02/06/6 від 14.02.2006 року, укладеними з ВАТ “Донецький металопрокатний завод” та ВАТ “Алчевський металургійний комбінат”, відповідно.

Відповідач стверджує, що витрати на придбання цінних паперів за наведеними договорами не можуть збільшувати витрати платника позивача на придбання цінних паперів, як то передбачено п. 7.6.1. ст. 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, оскільки у даному випадку відбувається придбання цінних паперів на первинному ринку внаслідок їх емісії, а тому положення п. 7.6.1. не розповсюджуються на позивача, а також не відбувається торгівлі цінними паперами, та емітент не є продавцем цінних паперів.

Наведені твердження відповідача не узгоджуються з вимогами законодавства та спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Особливий порядок оподаткування операцій з цінними паперами визначений ст. 7.6. Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, п. 7.6.1. якого, зокрема визначає порядок обліку та визначення доходів платника податку від операцій з цінними паперами.

Так, наведений п. 7.6.1. встановлює, що платник податку веде окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами (у тому числі іпотечними сертифікатами участі, іпотечними сертифікатами з фіксованою дохідністю та сертифікатами фондів операцій з нерухомістю) і деривативами у розрізі окремих видів цінних паперів, а також фондових та товарних деривативів. При цьому облік операцій з акціями ведеться разом з іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами.

Якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, понесені (нараховані) платником податку, перевищують доходи, отримані (нараховані) від продажу (відчуження) цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду, від'ємний фінансовий результат переноситься на зменшення фінансових результатів від операцій з цінними паперами або деривативами такого ж виду майбутніх звітних періодів у порядку, визначеному статтею 6 цього Закону.

Якщо протягом звітного періоду доходи від продажу кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, отримані (нараховані) платником податку, перевищують витрати, понесені (нараховані) платником податку внаслідок придбання цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду (з урахуванням від'ємного фінансового результату від операцій з цінними паперами чи деривативами такого ж, виду минулих періодів), прибуток включається до складу валових доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Тобто, закон визначає в якості поняття витрат безпосередньо витрати на придбання цінних паперів і при цьому не ставить у залежність на якому ринку, первинному чи вторинному, та внаслідок яких цивільно-правових відносин понесені платником податку такі витрати. За змістом наведених норм єдиною підставою для врахування витрат як таких, що пов’язуються з особливим оподаткуванням цінними паперами є саме придбання платником податків цінних паперів, тобто оплатне отримання цінних паперів, в тому числі у власність.

Дослідження судом змісту договорів № Е-22;Т24/07/06/2  від 24.07.2006 року, № 84-026/438;Т14/02/06/6 від 14.02.2006 року дозволяє зробити висновок, що за їх умовами позивачем придбані цінні папери у власність на оплатній основі, при цьому, суть операцій здійснених позивачем на підставі зазначених договорів цілком відповідає ознакам цивільно-правових відносин продажу, що спростовує твердження відповідача про відсутність у спірних відносинах продавця.

Крім того, закон містить єдине виключення для застосування особливостей обліку та, як наслідку, оподаткування операцій з цінними паперами, що унеможливлює застосування встановленого п. 7.6.1. ст. 7 порядку обліку таких операцій.

Таким виключенням є останній абзац наведеного підпункту, який визначає, що норми цього пункту не поширюються на операції з емісії корпоративних прав або інших цінних паперів, що здійснюються платником податку, а також з їх зворотного викупу або погашення таким платником податку.

Проте, як вбачається з наведеної норми, вона прямо встановлює суб’єктний склад осіб, на яких розповсюджується її дія, а саме це є платники податку, які здійснюють емісію цінних паперів. Тобто, такі платники податків не зобов’язані застосовувати особливості обліку операцій з цінними паперами. Платники податків, які у відповідних правовідносинах не є емітентами цінних паперів (а таке стосується позивача у даному випадку) застосовують положення п. 7.6. ст. 7 закон в повному обсязі та на загальних підставах. Будь яких виключень з такого правила Закон України “Про оподаткування прибутку підприємств” не містить.

Таким чином, безпідставні висновки відповідача про завищення позивачем витрат на придбання цінних паперів.

Слід зазначити, що п. 7.6.1. Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” також встановлено, що усі інші витрати та доходи такого платника податку, крім витрат та доходів за операціями з цінними паперами (корпоративними правами) та деривативами, визначеними цим підпунктом, беруть участь у визначенні об'єкта оподаткування такого платника податку на загальних умовах, встановлених цим Законом.

Тобто, якщо податковий орган встановив неправомірність віднесення витрат позивача на придбання цінних паперів до витрат у відповідності з п. 7.6.1., то податковий орган повинен був врахувати наведені приписи законодавства, здійснити перерахунок сум валових витрат позивача сформованих у відповідні податкові періоди на загальних умовах, визначити суми їх завищення (заниження) і розрахувати податкові зобов’язання з урахуванням такого завищення (заниження).

Проте, дослідження акту перевірки та здійсненого розрахунку донарахованих сум податків дозволяє зробити висновок, що наведені обставини податковим органом не досліджувались, будь-які перерахунки не робились зазначені вимоги закону при визначені податкових зобов’язань позивача з податку на прибуток не враховані.

З огляду на викладене, висновки акту перевірки про заниження позивачем валового доходу 1-го та третього кварталів 2006 року є безпідставними, а зроблені нарахування податку у розмірі 2981,25 грн. – необґрунтовані.

Стосовно суми нарахувань у розмірі 5656,16 грн.

Актом перевірки (стор. 17-19) визначено та відповідачем у судовому засіданні пояснено, що зазначені нарахування стали наслідком висновків відповідача про те, що позивачем безпідставно віднесено до складу валових витрат витрати сум на рекламні послуги:

- надані позивачу ПП “Рекламная республіка”, оскільки відсутні акти приймання-передачі, що є порушенням п. 5.3.9.  ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”;

- надані позивачу ДОД ТРК, редакцією газети “Знамя індустрії”, ПП “Рекламная республіка”, ПП “Саларі”, КМП “ЮВВ”,  ПП Галамага В.А., оскільки в ході перевірки не підтверджено фактичне розміщення реклами та відношення до власної господарської діяльності що є порушенням п. 5.1., п, 5.4.4.  ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Також до спірної суми нарахувань увійшли витрати на придбання меблів, які відповідач також вважає такими, що не відносяться до власної господарської діяльності позивача.

Відносно витрат на рекламу.

Позивачем в ході судового розгляду пояснено, що витрати на рекламу відносились ним до валових витрат за правилом першої з подій, встановленим п. 11.2.1. ст. 11 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а саме за фактом сплати коштів за  послуги реклами. Така обставина підтверджена відповідачем, при цьому, відповідачем пояснено, що в ході перевірки ним досліджені документи про сплату вартості послуг з реклами, але він вважає, що їх недостатньо для віднесення цих витрат до валових, оскільки необхідна наявність належним чином оформлених актів виконаних робіт, а тому наявне порушення п. 5.3.9.  ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Такі твердження відповідача не узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Єдиною нормою законодавства, яка обумовлює залежність правомірності віднесення до валови витрат будь-яких витрат від наявності підтверджуючих документів є підпункт 5.3.9 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Ця норма встановлює обмеження щодо формування валових витрат платника податку та передбачає, що не відносяться до складу  валових витрат будь-яки витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язок ведення  та збереження яких  передбачений правилами ведення  податкового обліку.

Наявність розрахункових та платіжних документів, які підтверджують здійснення позивачем витрат на рекламу підтверджена сторонами та, крім того, відповідні рахунки та банківські виписки про перерахування коштів на сплату послуг з реклами досліджені судом у судовому засіданні.

Огляд судом чинного законодавства свідчить про те, що ні Закон України “Про оподаткування прибутку підприємств” ні інші нормативно-правові акти, що регулюють порядок ведення податкового обліку не визначають акти приймання передачі виконаних робіт за єдиний документ, яким можуть підтверджуватись витрати на рекламу, тим більше законодавством не встановлено особливої форми та не визначений обов’язковий зміст таких актів.

Таким чином, відсутність актів виконаних робіт (за умови наявності інших документів визначених законом, зокрема розрахункових та платіжних), а тим більше не складання їх за конкретною формою та змістом не є підставою для висновків про неправомірність віднесення платником податків будь-яких витрат до складу валових витрат.

Щодо тверджень відповідача про те, що певні витрати на рекламу не мають відношення до власної господарської діяльності та порушенням у зв’язку з цим п. 5.1., п, 5.4.4.  ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, то такі твердження також не узгоджуються з вимогами законодавства і спростовуються наданими позивачем доказами.

Так, пунктом 5.1. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено, що валові витрати виробництва та обігу – це сума будь-яких витрат платника податків у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаються (виготовляються) такими платниками податків для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до п.п. 5.2.1 п.5.1 ст.5 даного закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажам продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених п.5.3.-5.8. цієї статті.

Підпунктами 5.3-5.8 ст. 5 даного закону визначено вичерпний перелік витрат, які не відносяться до складу валових витрат.

Пунктом 5.10 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” передбачено, що встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що визначені у даному законі, не дозволяється.

Щодо витрат на рекламу, то пункт 5.4.4. наведеної статті закону встановлює, що до валових витрат відносяться витрати платника податку на проведення передпродажних та рекламних заходів стосовно товарів (робіт, послуг), що продаються (надаються) такими платниками податку.

Сторонами в ході судового розгляду спору визнано той факт, що позивач є ліцензованим торговцем цінними паперами, тобто здійснює діяльність на ринку цінних паперів на професійній основі.

Наданими позивачем заявками на розміщення реклами, макетами рекламних оголошень та примірниками друкованих засобів масової інформації доводиться та обставина, що рекламні оголошення, витрати щодо яких віднесені до складу валових витрат, стосувались саме придбання, продажу акцій, або надання послуг з купівлі-продажу цінних паперів.

Наведені обставини спростовують посилання відповідача на порушення позивачем приписів п. 5.4.4. ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Посилання позивача на недоведеність змістами актів виконаних робіт відношення витрат на рекламу до власної господарської діяльності, а також твердження про певні сумніви щодо фактичного розміщення реклами суд до уваги не приймає з огляду на положення частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до цієї норми в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на наведені приписи процесуального закону, у спірних відносинах саме податковий орган повинен довести, що рекламні послуги  придбавались позивачем не для їх подальшого використання у власній господарській діяльності та не у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. Таких доказів відповідачем в ході провадження по справі не надано, а лише, як зазначалось, висловлені сумніви, що є припущенням, яке не доведено у встановленому порядку.

Відносно витрат на придбання меблів.

Актом перевірки визначено як порушення віднесення до складу валових витрат витрат на придбання позивачем меблів в сумі 985 грн. При цьому визначено порушення п. 5.1. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, оскільки зроблений висновок про те, що придбані меблі не використовуються у власній господарській діяльності.

Відповідно до п. 1.32. ст. 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

З наданих позивачем регістрів бухгалтерського обліку (зворотно-сальдова відомість по рахунку 22, інвентаризаційний опис № 5 від 01.12.2006р.) вбачається, що придбані позивачем меблі, оприбутковані ним та рахуються на балансі.

До цих відносин цілком застосовні висновки, зроблені судом відносно витрат на рекламні послуги в частині застосування положень частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України та п. 5.1., 5.2.1. ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Тобто, у цій частині саме податковий орган повинен довести, що меблі придбавались для використання або були використані позивачем не у власній господарській діяльності та не у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. Тобто, податковий орган повинен довести напрямки використання меблів та відсутність зв’язку таких напрямків із зазначеними у п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" видами діяльності платника податків. Таких доказів відповідачем в ході провадження по справі також не надано.

Зважаючи на наведене суд доходить висновку про необґрунтованість та недоведеність висновків податкового органу про заниження позивачем валового доходу та завищення валових витрат в оспорених сумах, що обумовлює безпідставність висновків про заниження суми податкових зобов’язань в сумі 8637,41 грн. та  донарахування цієї суми спірним податковим повідомленням-рішенням.

Щодо застосування до позивача спірним податковим повідомленням-рішенням штрафних санкцій, то суд виходить з положень  пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” на підставі якої вони застосовані.

З цієї норми вбачається, що обов’язок платника податків сплатити штраф та, відповідно, право податкового органу застосовувати штрафні санкції безпосередньо пов’язані з самостійним донарахуванням податковим органом суми податкового зобов'язання. Безпідставність нарахування податкового зобов’язання тягне за собою безпідставність застосування штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо визнання частково недійсним спірного податкового повідомлення-рішення  обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись п. 1.22, 1.23 ст. 1, п.п. 5.1., 5.2., 5.3.-5.8., 5.10. ст. 5 п. 11.2.1. ст. 11 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, ст.ст. 1, 4, 5, 6, 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, ст.ст. 2, 17-20, 69-72, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „ОК-2” до Державної податкової інспекції в Ворошиловському районі м. Донецька про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 06.03.2007 року № /0 в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 8637,41 грн. та відповідних штрафних санкцій у розмірі 3288 грн. – задовольнити.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Ворошиловському районі м. Донецька від 06.03.2007 року № /0 в частині нарахування податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 8637,41 грн. та застосування штрафних санкцій у розмірі 3288 грн.

Присудити Товариству з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „ОК-2” з Державного бюджету України судовий збір у сумі 3,40 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя