АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
Справа  № 5/2344-25/255-А
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський
апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів
Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув
апеляційну скаргу
Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Львів

на
постанову Господарського
суду Львівської області від 27.12.2006р.

у
справі № 5/2344-25/255А

за
позовом Державної
податкової інспекції у Залізничному районі м.Львова, м.Львів

до Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю
„Нарвал”, м.Київ

про визнання недійсним господарського
зобов”язання на загальну суму 4429,41 грн., яке виникло між приватним
підприємцем ОСОБА_1 та ТзОВ „Нарвал” на підставі угоди НОМЕР_1, та застосування
юридичних наслідків, передбачених ст.208 ГК України

За
участю представників сторін

від
позивача: Мусійчук А.О.
- головний державний податковий інспектор.

від
відповідача 1: ОСОБА_2 -
представник

від
відповідача 2: не
з'явився.

Особам,
які беруть участь у справі, права та обов'язки, передбачені ст.ст. 49,51
Кодексу адміністративного судочинства, роз'яснено. Заява про відвід суддів не
поступало.

ВСТАНОВИВ:

Постановою
Господарського суду Львівської області від 27.12.2006р. у справі №
5/2344-25/255А задоволено позов Державної податкової інспекції у Залізничному
районі м.Львова, м.Львів та визнано недійсним господарське зобов”язання на
загальну суму 4429,41 грн., яке виникло між приватним підприємцем ОСОБА_1,
м.Львів та Товариством з обмеженою відповідальністю „Нарвал”, м.Київ на
підставі угодиНОМЕР_1, зобов”язано ТзОВ „Нарвал” повернути все одержане ним за
господарським зобов”язанням на суму 4429,41 грн. приватному підприємцю ОСОБА_1,
а одержане приватним підприємцем ОСОБА_1 або належне йому на відшкодування
виконаного стягнути за рішенням суду в доход Держави.

Постанова
місцевого господарського суду мотивована нормами ст.ст.173, 174, 207, 208 ГК
України та тим, що господарське зобов'язання, яке виникло на підставі
угодиНОМЕР_1, укладеної між ПП ОСОБА_1 та ТзОВ „Нарвал", спрямоване на
приховування від оподаткування доходів відповідачем 2 (ТзОВ „Нарвал"), а
саме: після укладення угоди і поставки товарно-матеріальних цінностей у
відповідача 2 (ТзОВ „Нарвал") виникло податкове зобов'язання, яке
останній, згідно з Законом України "Про податок на додану вартість",
повинен був відобразити у декларації по податку на додану вартість та сплатити
у встановлений Законом термін до Державного бюджету України. Податкове
зобов'язання з ПДВ, яке виникло у ТзОВ „Нарвал" у зв'язку із виписуванням
податкових накладних НОМЕР_2, НОМЕР_3, ним у відповідний період не задекларовано,
оскільки декларації за квітень 2005р. і наступні податкові періоди ТзОВ
„Нарвал" до податкового органу не подавав.

Скаржник,
відповідач 1 у справі, з постановою місцевого господарського суду не
погоджується, подав апеляційну скаргу, просить постанову суду скасувати, у
задоволенні позову відмовити з підстав, наведених в апеляційній скарзі. Зокрема
відповідач 1 покликається на порушення судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного судового рішення норм матеріального права, невідповідність висновків
суду з”ясованим обставинам справи.

Представник
відповідача 1 у судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги
підтримав.

Позивач
письмового заперечення на апеляційну скаргу не подав. Представник позивача в
судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечив, просив
постанову місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу
-без задоволення.

Відповідач
2 явки представника не забезпечив, пояснень по суті спору не надав.

Виходячи
з приписів ч.4 ст.196 КАС України, апеляційний господарський суд вважає за
можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 2.

В процесі
розгляду справи апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Державною
податковою інспекцією у Залізничному районі м.Львова було проведено планову
перевірку ПП ОСОБА_1 щодо дотримання вимог законодавства про оподаткування за
період з 01.01.2004р. по 31.12.2005р., про що було складено акт НОМЕР_4. В ході
перевірки було встановлено, що підприємець мав взаємовідносини з ТзОВ
"Нарвал".

На
виконання укладеної угодиНОМЕР_1, у відповідності до ст.ст. 173, 174
Господарського кодексу України, між відповідачами виникло господарське
зобов'язання, розрахунки за яким підтверджують видані ПП ОСОБА_1 податкові
накладні: НОМЕР_2, НОМЕР_3, разом на загальну суму 4429,41 грн., в тому числі
ПДВ - 738,23 грн., оскільки у відповідності до пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону
України "Про податок на додану вартість" податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Державною
податковою інспекцією у Залізничному районі м.Львова подано запит по місцю
реєстрації ТзОВ "Нарвал" до ДПІ у Печерському районі м.Києва щодо
проведення зустрічної перевірки ТзОВ "Нарвал" по питанню сплати ним
податків. Проте, листом ДПІ у Печерському районі м.Києва НОМЕР_5 повідомлено,
що: до податкового органу підприємство не звітується, останній звіт
підприємством надано за березень 2005р.; подано запити до ГВПМ на встановлення
місцезнаходження підприємства; справа ТзОВ "Нарвал" вилучена 27.07.2006р.
слідчим відділом ПМ ДПА у Харківській області для долучення до кримінальної
справи № 16050016.

Спірне
господарське зобов'язання, яке виникло між ПП ОСОБА_1 та ТзОВ
"Нарвал" на підставі укладеної угодиНОМЕР_1, виконано в повному
обсязі. Проте ТзОВ "Нарвал" не було задекларовано податкове
зобов'язання з ПДВ, як повідомлено листом ДПІ у Печерському районі м.Києва, до
податкового органу підприємство не звітується, останній звіт підприємством
надано за березень 2005р.

Внаслідок
оспорюваного господарського зобов'язання відповідач 1 включив до податкового
кредиту податок на додану вартість згідно з податковими накладними: НОМЕР_2,
НОМЕР_3, разом на загальну суму 4429,41 грн., в тому числі ПДВ - 738,23 грн.,
що вбачається з книги обліку придбання ПП ОСОБА_1 Однак, оскільки відповідачем
2 не було задекларовано суму податкового зобов'язаня з ПДВ щодо виконання
господарського зобов'язання та, як наслідок, не сплачено до державного бюджету
ПДВ на загальну суму 738,23 грн., то відповідач 1 не мав права включення до
податкового кредиту сум ПДВ згідно з даними податковими накладними.

Розглянувши
доводи відповідача 1, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення
представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний
господарський суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно
до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері господарювання, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого
суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно з
ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського
договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з
ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин
з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної
правосуб"єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в
частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду
законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення.

Відповідно
до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання
визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі
виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання
однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а
також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування
виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Господарське
зобов'язання, яке виникло на підставі угодиНОМЕР_1, укладеної між ПП ОСОБА_1 та
ТзОВ „Нарвал", спрямоване на приховування від оподаткування доходів
відповідачем 2 (ТзОВ „Нарвал"), а саме: після укладення угоди і поставки
товарно-матеріальних цінностей у відповідача 2 (ТзОВ „Нарвал") виникло
податкове зобов'язання, яке останній, згідно з Законом України "Про
податок на додану вартість", повинен був відобразити у декларації по
податку на додану вартість та сплатити у встановлений Законом термін до
Державного бюджету України. Податкове зобов'язання з ПДВ, яке виникло у ТзОВ
„Нарвал" у зв'язку із виписуванням податкових накладних НОМЕР_2, НОМЕР_3,
ним у відповідний період не задекларовано, оскільки декларації за квітень
2005р. і наступні податкові періоди ТзОВ „Нарвал" до податкового органу не
подано. ТзОВ „Нарвал" виключений з реєстру платників ПДВ 26.10.2006р.

З огляду
на вищенаведене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду
першої інстанції про визнання господарського зобов'язання, яке виникло на
підставі угодиНОМЕР_1, укладеної між ПП ОСОБА_1 та ТзОВ „Нарвал",
недійсним, як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства за наявності наміру в однієї із сторін - ТзОВ
„Нарвал", та задоволення позову в цій частині.

Щодо
застосування наслідків визнання господарського зобов”язання недійсним,
передбачених ст.208 ГК України, то апеляційний господарський суд виходив з
наступного.

Частиною
1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило
відповідає нормі ст.41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути
застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку,
встановлених законом.

Оскільки
санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням
суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності,
то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як
такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому, такі санкції
можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Застосування
наслідків передбачених ч.1 ст.208 ГК України відбувається при визнанні
недійсним судом господарського зобов'язання, як такого, що вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Окрім
того, ст.250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня
виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим
суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської
діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Як було
встановлено судом вище, на підставі укладеної угодиНОМЕР_1, ТзОВ „Нарвал"
поставило ПП ОСОБА_1 товарно-матеріальні цінності на загальну суму 4429,41 грн.
ТзОВ "Нарвал" виписано ПП ОСОБА_1 податкові накладні НОМЕР_2,
НОМЕР_3, разом на загальну суму 4429,41 грн., в тому числі ПДВ - 738,23 грн.

А отже
вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування
адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України до сторін
вказаного договору.

За таких
обставин, постанова місцевого господарського суду в частині зобов”язання ТзОВ
„Нарвал” повернути все одержане ним за господарським зобов”язанням на суму
4429,41 грн. приватному підприємцю ОСОБА_1, а одержане приватним підприємцем
ОСОБА_1 або належне йому на відшкодування виконаного стягнути за рішенням суду
в доход Держави, підлягає скасуванню, як така, що прийнята з порушення норм
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відтак
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Тому
керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного
судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну
скаргу задоволити частково.

Скасувати
постанову Господарського суду Львівської області від 27.12.2006р. у справі №
5/2344-25/255А скасувати в частині зобов”язання ТзОВ „Нарвал” повернути все
одержане ним за господарським зобов”язанням на суму 4429,41 грн. приватному
підприємцю ОСОБА_1, а одержане приватним підприємцем ОСОБА_1 або належне йому
на відшкодування виконаного стягнути за рішенням суду в доход Держави.

Позов
задоволити частково.

В частині
вимоги про зобов”язання ТзОВ „Нарвал” повернути все одержане ним за
господарським зобов”язанням на суму 4429,41 грн. приватному підприємцю ОСОБА_1,
а одержане приватним підприємцем ОСОБА_1 або належне йому на відшкодування
виконаного стягнути за рішенням суду в доход Держави, - в позові відмовити.

В решті
постанову Господарського суду Львівської області від 27.12.2006р. у справі №
5/2344-25/255А -залишити без змін.

Постанова
набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному
порядку, згідно із ст.212 КАС України.

Матеріали
справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя
Юрченко Я.О.

Суддя
Процик Т.С.

Суддя
Галушко Н.А.