СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.07                                                                                 Справа № 18/484пд(16/38пд).

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Редрейтранс-ЛТД», м. Красний Луч Луганської області

до закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»в особі Луганської філії, м. Луганськ

про визнання договору частково недійсним

за участю представників сторін:

від позивача:                Готін О.М. за дов. від 09.01.2007;

від відповідача:          Кухлій В.І. за дов. від 01.09.2005.

Суть спору:  позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним пункту 4.1. кредитного договору від 05.01.2001 № 2, який укладений між сторонами за позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вказаний пункт договору суперечить п. п. 49, 51, 52 Положення «Про кредитування», ст. ст. 203, 204 Цивільного кодексу України та положенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань».

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що оспорюваний пункт договору не суперечить діючому законодавству.

В судовому засіданні 09.01.2007 було оголошено перерву до 30.01.2007 (14.20).

В судовому засіданні 30.01.2007 було оголошено перерву до 01.02.2007 (14.50).

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

05.01.2001 між сторонами за позовом був укладений кредитний договір № 2 згідно якому, відповідач надав позивачу кредит в сумі 480000 грн., а позивач зобов’язався повернути кредит в строк 09.08.2002 та сплатити відповідачу 48 % річних за користування кредитом.

Пунктом 4.1. вказаного кредитного договору було передбачено, що при порушенні позичальником зобов’язань по погашенню кредиту, останній винен сплачувати банку 96 % річних (подвійний процент) від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту.

Позивачем на підставі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР заявлено вимоги про визнання недійсним пункту 4.1. кредитного договору від 05.01.2001 № 2, який укладений між сторонами за позовом.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що вказаний пункт договору суперечить п. п. 49, 51, 52 Положення «Про кредитування», затвердженого постановою правління НБУ від 28.09.1995 № 246, ст. ст. 203, 204 Цивільного кодексу України та положенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань».

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що оспорюваний пункт договору не суперечить діючому законодавству.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу УРСР (який діяв на дату укладення кредитного договору) цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що за правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади  і  управління в межах наданої їм компетенції.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що оспорюваний пункт кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, зокрема: п. п. 49, 51, 52 Положення «Про кредитування», ст. ст. 203, 204 Цивільного кодексу УРСР та положенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань».

Пункти 49, 51, 52 Положення «Про кредитування», затвердженого постановою правління НБУ від 28.09.1995 № 246 (далі –Положення «Про кредитування»), встановлюють наступне;

-          п. 49 Положення: «У кредитних угодах передбачається відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків за його користування і банку за несвоєчасне перерахування валюти кредиту у вигляді стягнення пені, що встановлюється за згодою сторін;

-          п. 51 Положення «У кредитних договорах передбачати відповідальність позичальника за використання не за цільовим призначенням кредитів за рахунок отриманих від Національного банку України кредитних ресурсів у вигляді стягнення з позичальника штрафу в розмірі не менше 25 відсотків від розміру використаного не за призначенням кредиту у встановленому чинним законодавством порядку»;

-          п. 52 Положення «У кредитному договорі передбачити відповідальність позичальника за використання не за цільовим призначенням кредиту, наданого за рахунок власних ресурсів комерційного банку, у вигляді стягнення з позичальника штрафу в розмірі до 25 відсотків від розміру використаного не за призначенням кредиту у встановленому чинним законодавством порядку».

Статті 203, 204 Цивільного кодексу УРСР передбачають обов’язок боржника відшкодувати збитки; встановлюють порядок стягнення збитків та неустойки.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань»регулює питання, пов’язані зі сплатою пені.

Усі вищевказані акти законодавства не забороняють кредитодавцю (за згодою сторін) встановлювати у кредитному договорі підвищену процентну ставку за користування грошовими коштами у випадку несвоєчасного повернення кредиту позичальником.

Таким чином, оспорюваний пункт кредитного договору не суперечить вказаним актам законодавства.

Згідно ст. 30 Закону України «Про банки і банківську діяльність»від 20.03.1991 (в редакції, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору) комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки по своїх операціях.

Відповідно до п. 12 Положення «Про кредитування»(в редакції, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору) комерційні банки самостійно визначають порядок залучення та використання коштів, проведення кредитних операцій, встановлення рівня відсоткових ставок та комісійних винагород.

Кредитні взаємовідносини регламентуються на підставі кредитних договорів, що укладаються між кредитором і позичальником тільки в письмовій формі, які визначають взаємні зобов'язання та відповідальність сторін і не можуть змінюватися в односторонньому порядку без згоди обох сторін (п. 15 Положення «Про кредитування» в редакції, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору).

Розмір відсоткових ставок та порядок їх сплати встановлюються банком і визначаються в кредитному договорі в залежності від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, облікової ставки та інших факторів (п. 16 Положення «Про кредитування» в редакції, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору).

Статтею 214 Цивільного кодексу УРСР (в редакції, яка діяла на дату укладення оспорюваного договору) встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої  суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Таким чином, Цивільним кодексом УРСР, на дату укладення оспорюваного договору, була передбачена можливість встановлення у договорі будь-якого розміру процентів (за згодою сторін), які підлягали до сплати боржником у разі прострочення виконання грошового зобов'язання.

Правова природа процентів, передбачених ст. 214 ЦК УРСР та процентів вказаних у кредитному договорі одна і та ж –плата за користування грошовими коштами.

Встановлення у кредитному договорі за згодою сторін підвищеного розміру відсотків у разі несвоєчасного погашення кредиту, відповідає загальним засадам цивільного законодавства (свобода договору) та не суперечить актам цивільного законодавства.

За таких обставин, в позові слід відмовити в зв’язку з безпідставністю позовних вимог.

Клопотання позивача про поновлення строку позовної давності не вирішується в зв’язку з відсутністю підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.          В позові відмовити.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

01 лютого 2007 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення. Рішення, оформлене відповідно до ст. 84 ГПК України, підписано 06 лютого 2007 р.

На підставі ч. 3 ст. 85 ГПК України дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                                               В.В. Корнієнко