ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.

№ 4/65-10

Вищий господарський суд України у складі колегії
суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційні скарги

1. Приватний нотаріус Луцького
міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 2. ВАТ “Райффайзен
банк Аваль” в особі Волинської обласної дирекції

на постанову

від 07.12.06 Львівського
апеляційного господарського суду

та на рішення

від 19.09.06

у справі

№4/65-10

господарського суду

Волинської області

за позовом

ВАТ “Волиньагрохім”

до

ВАТ “Райффайзен банк Аваль” в
особі Волинської обласної дирекції

треті особи

1. Приватний нотаріус Луцького
міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 2. ТОВ
“Волиньагрокем”

про

визнання виконавчого напису
таким, що не підлягає виконанню

за участю представників сторін

від позивача:

Василюк І.М., дов.

від відповідача:

Жулінський А.А., дов.

від третьої особи 1:

ОСОБА_1

від третьої особи 2:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
“Волиньагрохім” звернулось до господарського суду Волинської області з позовом
до АППБ “Аваль” в особі Волинської обласної дирекції за участю в якості третьої
особи на стороні відповідача приватного нотаріуса Луцького міського
нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 про визнання недійсним та
скасування виконавчого напису №3002 від 12.12.05.

Ухвалою від 01.08.06 господарського
суду Волинської області в якості третьої особи на стороні відповідача залучено
Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньагрокем”.

Позивач заявою від 05.09.06 уточнив
свої позовні вимоги наступним чином: визнати напис №3002 приватного нотаріуса
ОСОБА_1 від 12.12.05 таким, що не підлягає виконанню з моменту вчинення та
визнати зобов'язання майнового поручителя ВАТ “Волиньагрохім” по договору
застави від 12.12.03, зареєстрованому за №6126, яким забезпечувалося виконання
зобов'язань ТзОВ “Нерпа” перед АППБ “Аваль”, припиненими.

Відповідач проти позову заперечив з
тих підстав, що між відповідачем та ТзоВ “Нерпа” укладено кредитний договір
№010/01-11/917 від 14.11.03, а між відповідачем та позивачем укладено договір
застави від 12.12.03, згідно з яким для забезпечення вимог банку по кредитному
договору передано цех з переробки риби з модулем “Москва” площею 1432,1 кв.м та
товарно-матеріальні цінності (додаток №1 до договору застави). Тобто позивач
виступив майновим поручителем позичальника.

Оскільки ТзОВ “Нерпа” свої
зобов'язання по кредитному договору не виконало, 12.12.05 приватним нотаріусом
Луцького нотаріального округу ОСОБА_1 на підставі п. 10 договору застави
вчинено виконавчий напис, яким звернено стягнення на заставлене майно по
договору застави від 12.12.03, яке належить майновому поручителю -позивачу. Для
вчинення виконавчого напису установою банку було надано всі документи,
передбачені п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України. Враховуючи положення ч. 2 ст. 589 ЦК України, оскільки заборгованість
по кредитному договору №010/01-11/917 від 14.11.03 на момент фактичного
задоволення перед банком становила 935795,75 грн., нотаріус у відповідності до
діючого законодавства вчинив виконавчий напис на зазначену суму.

Приватний нотаріус Луцького
міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_1 проти позову заперечив
у зв'язку з тим, що виконавчий напис вчинено на договорі застави, який
посвідчений нотаріально, за яким стягнення заборгованості проводиться у
безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; оспорюваний
виконавчий напис вчинено на предмет звернення стягнення на майно, яке було
передано в заставу для забезпечення зобов'язання, а не на предмет стягнення
суми; договором застави забезпечено зобов'язання по кредитному договору
№010/01-11/017 від 14.11.03, до якого на момент звернення стягнення були
укладенні додаткові угоди, що є його невід'ємними частинами, як це і зазначено
у виконавчому написі відповідно до заяви банку та ст. 589 ЦК України.

ТОВ “Волиньагрохім” проти позову
заперечив, посилаючись на придбання 16.06.06 арештованого майна на прилюдних
торгах і набуття права власності на нього згідно зі свідоцтвом від 29.06.06.

Рішенням від 19.09.06
господарського суду Волинської області (суддя Слободян П.Р.), яке залишено без
змін постановою від 07.12.06 Львівського апеляційного господарського суду
(колегія суддів у складі: Духа Я.В. -головуючого, Краєвської М.В., Якімець
Г.Г.) позов задоволено частково: визнано виконавчий напис №3002 Приватного
нотаріуса ОСОБА_1 від 12.12.05 таким, що не підлягає виконанню з моменту
вчинення; відмовлено в частині позовних вимог про визнання припиненим
зобов'язання майнового поручителя позивача по договору застави від 12.12.03,
зареєстрованому за №6126, яким забезпечувалося виконання зобов'язань ТзОВ
“Нерпа” перед відповідачем.

Судові рішення мотивовані тим, що у
відповідача право на звернення стягнення на заставлене майно у зв'язку з
невиконанням основного зобов'язання за кредитним договором виникло 15.11.04 (п.
8 договору застави), тому має місце пропуск річного строку на звернення
стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса,
встановленого ст. 88 Закону України “Про нотаріат”.

Отже, виконавчий напис №3002,
вчинений 12.12.05 Приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_1 є таким, що не підлягає виконанню з моменту
вчинення.

Ухвалою від 26.01.07 Вищий
господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційними скаргами
відповідача та приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу
Волинської області ОСОБА_1, в яких заявлено вимоги про скасування рішення  і постанови та відмову в задоволенні позову
новим рішенням.

Касаційні скарги мотивовані
відсутністю у майнового поручителя -позивача права звертатися з позовом
стосовно виконавчого напису без визначення вимог про відновлення свого права, а
також помилкового висновку судів щодо закінчення строку на вчинення виконавчого
напису та неврахування обставин здійснення продажу майна, наведеного в
оспореному виконавчому написі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія
вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 50 Закону
України “Про нотаріат” спір про право, оснований на вчиненій нотаріальній дії,
розглядається судом у порядку позовного провадження. Спір про визнання
вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню
повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом
нотаріуса розглядається судом за позовом боржника до стягувача.

Таким чином, в разі оспорення
заявником достовірності засвідченого факту, прав й обов'язків, основаних на
вчиненій нотаріальній дії, чи правильності документів, необхідних для цього,
або коли іншими особами оспорюються права й обов'язки, набуття яких пов'язане з
вчиненням нотаріальних дій, відповідні заяви розглядаються в порядку позовного
провадження.

Зокрема, згідно зі ст. 1 ГПК
України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи тощо мають
право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних  прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.12 ГПК України
господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають, зокрема, при
виконанні господарських договорів та з інших підстав.

Зміст даних норм свідчить про те,
що підвідомчість справи повинна визначатись, виходячи з предмету спору, з
урахуванням суб'єктного складу.

Відповідно до ст. 88 Закону України
“Про нотаріат” нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи
підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника
перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше
трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями -не
більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис,
законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах
цього строку.

Задовольняючи позов, суди першої і
апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідно до умов кредитного
договору №010/01-1/917 від 14.11.03, відповідачем відкрито кредитну лінію
позичальнику -ТзОВ “Нерпа” в сумі 500000
грн. на строк до 15.11.04; розмір річних за користування коштами -22 %.

На забезпечення виконання
позичальником умов даного договору між позивачем та відповідачем укладено
договір застави №6126 від 12.12.03, посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом ОСОБА_2. Розмір зобов'язань позивача, що забезпечені зазначеним
договором застави, становить 500000 грн. та нараховані на дану суму відсотки,
неустойка.

Згідно з п. 7.4 кредитного договору
від 14.11.03 строк виконання основного зобов'язання визначений до 15.11.04 або
раніше вказаної дати у випадку несплати відсотків за кредит чи порушення інших
умов договору.

Що стосується інших зобов'язань,
взятих на себе ТзОВ “Нерпа” згідно з додатковими угодами від 27.11.03, 19.10.04,
16.03.04, 15.11.04, 30.11.04, 01.03.05, то їх виконання не були забезпечені
позивачем, оскільки останній в укладенні даних додаткових угод участі не брав,
жодних змін до договору застави сторонами внесено не було і укладання
додаткових угод з позивачем не погоджувалося.

Зважаючи на викладені обставини,
суди першої і апеляційної інстанцій дійшли висновку, що вказані додаткові угоди
не можуть бути підставами для виникнення нових чи зміни існуючих за договором
застави №6126 зобов'язань позивача, оскільки ним додаткових угод ні до
кредитного договору, ні до договору застави укладено не було.

Крім того, суди встановили, що
рішенням господарського суду Волинської області від 12.12.05 у справі №6/144-50
за позовом  АППБ “Аваль” в особі
Волинської  обласної дирекції до ТзОВ
“Нерпа” вирішено стягнути з ТзОВ “Нерпа” 935701,51 грн. заборгованості по
кредитному договору від 14.11.03, а ВАТ “Волиньагрохім” виключено з числа
відповідачів. Тобто заставодержатель захист своїх майнових прав здійснив шляхом
звернення до суду про примусове виконання кредитної угоди кредитором, а не
заставодавцем.

З огляду на вказані обставини, які
свідчать про стягнення відповідачем з ТзОВ “Нерпа” заборгованості за кредитним
договором від 14.11.03 згідно з рішенням суду від 12.12.05, у той час як
договір застави від 14.11.03  укладено на
забезпечення цього кредиту, слід погодитись з висновком судів першої та
апеляційної інстанції про відсутність визначених у ст. 88 Закону України “Про
нотаріат” підстав для вчинення приватним нотаріусом 12.12.05 виконавчого
напису, оскільки заставодержатель скористався своїм правом стягнення боргу з
боржника в судовому порядку в порядку ст. 16 ЦК України. Відповідно, вимоги ст.
19 Закону України “Про заставу” та умови п. 10 договору застави не підлягали застосуванню
щодо звернення стягнення на предмет застави через відсутність підстав, про що
кредитор знав або повинен був знати та повідомити нотаріуса.

Доводи касаторів про порушення
судами норм процесуального законодавства судова колегія відхиляє, керуючись п.п.
2-4 ст. 13 і ст. 16 ЦК України та враховуючи предмет спору, фактичні обставини
у справі, а саме: наявність факту вчинення виконавчого напису нотаріуса
одночасно з ухваленням рішення господарського суду, яке підлягає обов'язковому
виконанню відповідно до ст. 45 ГПК України, не зважаючи на дію
виконавчого напису, законність якого і є предметом цього спору.

Правомірність вимог позивача чи
кредитора про повернення одержаного на виконання оспореного виконавчого напису
і захист прав інших володільців майна, що було реалізовано як заставлене, є
окремим предметом спору, виходячи з дійсних обставин у справі та вимог
матеріального і процесуального законодавства.

Зважаючи на викладене, судова
колегія не вбачає підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції і
задоволення касаційних скарг.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 108, 1115,
1117, 1119 ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 07.12.06 у справі №4/65-10 залишити без змін, а касаційні
скарги без задоволення.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький