ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.06.07                                                                                           Справа № 4/272-30/53

За  позовом:  ЛМКП „ Львівтеплоенерго”, м. Львів

до   відповідача:  Житлово-будівельний кооператив №152, м. Львів

третя особа: Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України

третя особа:  ЛКП „Тополя-406”, м. Львів

про   спонукання до укладення договору

Суддя  Н.Мороз

Представники:

від  позивача –    н/з

від відповідача - Компанієць С.М.-предст., Качмар Л.Й.-голова правл., Дяків Т.О-предст.

від третьої особи-1- н/з

від третьої особи-2- н/з

Суть спору:

Позов подано Львівським міським комунальним підприємством “Львівтеплоенерго”, м. Львів, до Житлово-будівельного кооперативу №152, м. Львів, про спонукання до укладення договору.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 08.02.2007 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 06.03.2007 р.

Для об”єктивного та всестороннього вирішення спору, розгляд справи неодноразово відкладався ухвалами суду, в судовому засіданні оголошувались перерви.  В судовому засіданні, призначеному на 14.06.2006р. оголошено перерву до 19.06.2007р.

Представникам сторін роз’яснено їх права згідно  ст. 22 ГПК України.

Представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві та доповненні до позовної заяви. Ствердив, що позивач поставляв теплову енергію до житлового будинку по вул. Миколайчука, 1, який перебуває на балансі відповідача. Поставка теплової енергії здійснювалась на підставі договору №3113/Ш від 22.08.2002 р. із ЛКП “Тополя-406”, яке, в свою чергу, уклало угоду із відповідачем –ЖБК №152 на обслуговування зазначеного житлового будинку. Внаслідок розірвання договору, укладеного між ЛКП “Тополя –406” та ЖБК №152, з 01.10.2006 р. припинилась дія договору №3113/Ш від 22.08.2002 р., укладеного між позивачем та ЛКП “Тополя-406”.

Позивач неодноразово звертався до ЖБК №152 про укладення договору про постачання теплової енергії в гарячій воді, однак, відповідач відмовився від його укладення, хоча самовільно зірвав опломбування пускового механізму подачі тепла та продовжує користуватись тепловою енергією.

З врахуванням доповнення до позовної заяви просить позов задовольнити та зобов’язати відповідача укласти договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №4070/Ш від 23.09.2006 р. з дати подачі теплової енергії.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Ствердив, зокрема, що відповідач не є споживачем послуг з теплопостачання в розумінні Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, законодавство та статут відповідача не зобов’язують його надавати послуги з централізованого опалення та підігріву води. Відповідач не має наміру отримувати у позивача  вказані  послуги  та  не має  технічної  можливості  забезпечувати   надання

відповідних послуг мешканцям будинку по вул. Миколайчука, 1 у м. Львові.   Вважає, що підстави для розірвання договору №3113/Ш від 22.08.2002 р. із ЛКП “Тополя-406” були відсутні, а також вважає за доцільне звернення із аналогічними позовними вимогами  не до відповідача, а до ЛКП “Тополя-406”.  В судове засідання, призначене на 14.06.2007р., в обгрунтування своїх заперечень також подав рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 08.06.2007р. „Про визначення виконавця  житлово-комунальних послуг у м. Львові”.

Залучені до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України та Львівське комунальне підприємство “Тополя –406” в судовому засіданні  14.06.2007р. надали аналогічні пояснення, покликаючись на розсуд суду при вирішенні справи.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач обслуговує житловий будинок по вул. Миколайчука, 1 у м. Львові.

Згідно зі ст. 18 ЖК України, управління  житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 24 ЖК України, для експлуатації державного і громадського житлового фонду створюються житлово-експлуатаційні організації, діяльність яких  здійснюється на основі господарського розрахунку. При цьому, жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією.

Згідно із п. п. 1.1., 2.2. статуту Житлово-будівельного кооперативу №152 (нова редакція) зареєстрованого 09.02.2006 р., відповідач є обслуговуючим кооперативом, завданням та предметом діяльності якого є, зокрема, належне утримання будинку та прибудинкової території, забезпечення сприяння членам кооперативу в отриманні житлово-комунальних та інших послуг. Зазначеним спростовуються твердження відповідача про те, що функція із забезпечення членів кооперативу тепловою енергією у гарячій воді не властива відповідачу та не передбачена його установчими документами. Забезпечення виконання вимог статуту кооперативу є обов’язком відповідача, передбаченим в п. 2.6. статуту.

Позивач здійснював поставку теплової енергії в гарячій воді на підставі договору №3113/Ш від 22.08.2002 р., укладеному між позивачем та ЛКП “Тополя-406”, яке, в свою чергу, діяло на підставі угоди із відповідачем –ЖБК №152 на обслуговування зазначеного житлового будинку. Зазначені обставини сторонами не заперечувались та підтверджуються матеріалами справи.

Внаслідок розірвання договору, укладеного між ЛКП “Тополя –406” та ЖБК №152, з 01.10.2006 р. припинилась дія договору №3113/Ш від 22.08.2002 р., укладеного між позивачем та ЛКП “Тополя-406”. Визнавши факт розірвання з 01.01.2006 р. угоди на обслуговування будинку, укладеної між відповідачем та ЛКП “Тополя –406”, відповідач ставить під сумнів підставність припинення дії договору №3113/Ш від 22.08.2002 р., укладеного між позивачем та ЛКП “Тополя-406”. Однак, згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Подібне положення міститься і в п. 10.2. договору №3113/Ш від 22.08.2002 р. Враховуючи відсутність спору між сторонами вказаного договору щодо припинення його дії та визнане ними припинення існування договірних стосунків, суд не вбачає підстав для заперечення цього факту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направляв проект договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.12.2006 р. ЛКП “Тополя – 406”, що підтверджується, зокрема, листом №25/1-894 від 01.12.2006 р., однак, такий договір укладений не був. ЛКП “Тополя –406” не є  балансоутримувачем житлового будинку по вул. Миколайчика, 1 у м. Львові, не має договірних стосунків щодо вказаного будинку із відповідачем, вимоги до ЛКП “Тополя –406” позивачем не заявлялись, а тому пояснення відповідача щодо доцільності спонукання саме ЛКП “Тополя –406” до укладення відповідного договору із позивачем не заслуговують на увагу. З матеріалів справи не вбачається передбачених законом підстав для укладення такого договору ЛКП “Тополя –406” в інтересах забезпечення тепловою енергією в гарячій воді будинку по вул. Миколайчука, 1. Належних доказів зворотнього суду не надано.

Листом №25/1-589 від 14.09.2006 р. позивач направив відповідачу проект договору від 23.09.2006 р. №4070/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді. Повторно проект договору надсилався з листом №25/1-787 від 08.11.2006 р. Однак, договір у зазначеній редакції не був підписаний відповідачем. Доказів направлення відповідачем позивачу протоколу розбіжностей, обґрунтованих заперечень щодо укладення договору чи взагалі будь-якої відповіді, суду не надано.

У той же час, як вбачається з акту від 03.11.2006 р. про самовільне включення системи теплоспоживання, листа відповідача №01/11 від 03.11.2006 р., відповідач самовільно розпломбував пусковий механізм подачі тепла та, незважаючи на неукладення договору із позивачем, забезпечив користування тепловою енергією в гарячій воді по будинку по вул. Миколайчука, 1 у м. Львові. Зазначена обставина не заперечувалась сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч. 3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Така вказівка встановлена у законодавстві. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, виробник комунальних послуг зобов’язаний укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг; з норм ч. 2 ст. 24 Закону України “Про теплопостачання” випливає, що споживач зобов’язаний укласти договір із теплопостачальною організацією про постачання теплової енергії. Крім того, згідно із п. 1.2. Правил користування електричною та тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики та електрифікації СРСР №310 від 06.12.1981 р. (чинні в силу скасування спільного наказу Міністерства енергетики України та Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 28.10.1999 р. №307/262 “Про затвердження Правил користування тепловою енергією” наказом Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 21.01.2003 р. №18/12 “Про скасування спільного наказу Міненерго та Держбуду України від 28.10.99 №307/262”), користування тепловою енергією допускається тільки на підставі договору, який укладається між енергопостачальною організацією та споживачем (абонентом). При цьому, споживачем визначено підприємство, організація, установа, територіально-відокремлений цех, об’єкт, площадка, будівлі, квартира тощо, приєднані до теплової мережі.

Посилання відповідача на ту обставину, що він не може бути споживачем комунальних послуг спростовується ч. 4 ст. 19 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, згідно із якою балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який, залежно від укладених цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем, або виробником комунальних послуг. Таким чином, законодавство не обмежує можливість відповідача укласти договір із позивачем на правах споживача чи виконавця комунальних послуг.

Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг регулюється, зокрема, нормами наказу №60 від 25.04.2005 р. Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства “Про затвердження Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді”. Згідно із п. 4.1. вказаного Порядку, виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання холодної та гарячої води, централізованого водовідведення, може бути, зокрема, виконавець послуг з управління будинком. При цьому, порядок не встановлює строків, у які повинні призначатись органом місцевого самоврядування такі виконавці.

Враховуючи, що виконавець цих послуг станом на дату виникнення спірних відносин не був визначений виконавчим комітетом Львівської міської ради, що не може позбавляти мешканців гарантованого законом права на вчасне одержання якісних житлово-комунальних послуг, суд виходить із загальних приписів Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, які регулюють ці відносини. Зокрема, згідно із ст. 23 вказаного закону, власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном або доручити це право балансоутримувачу. Згідно із пп. 6 ч. 2 ст. 24 вказаного закону, саме на балансоутримувача покладено обов’язок забезпечити належну експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

08.06.2007р. виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення №365 „Про  визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові”, згідно п.1.2 якого виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і централізованого водовідведення- житлово-експлуатаційні підприємства (ЛКП,ЖКК,ЖКП,БУ та ін.) або інші суб”єкти господарювання, предметом діяльності яких є надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та централізованого водовідведення. Пунктом 2.2 вказаного рішення встановлено, що власники житлових будинків, що не належать до комунальної  власності (ЖБК, ОСББ, відомства), можуть самостійно визначити виконавця житлово-комунальних послуг з числа суб”єктів господарювання, з яким дійшли домовленостей про надання таких послуг і який відповідає вимогам чинного законодавства, або укладати договори на надання житлово-комунальних послуг. Однак, доказів визначення відповідачем іншого виконавця послуг, суду не надано.

Оскільки без забезпечення постачання теплової енергії в гарячій воді неможлива належна експлуатація вказаного будинку та враховуючи ту обставину, що саме відповідач фактично використовує на цей будинок теплову енергію, розпломбував пусковий механізм подачі тепла, суд приходить до висновку, що саме відповідач безпідставно відмовився укласти з позивачем договір на постачання теплової енергії в гарячій воді.

Законодавство передбачає укладення такого договору на основі типового.

Згідно із ч. 4 ст. 179 ГПК України, при укладенні договору на основі типового, сторони не вправі відступати від змісту типового договору, хоча мають право конкретизувати його умови. Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 р. Однак, направлений відповідачу проект договору не відповідає типовому. Враховуючи, що позивач просить спонукати відповідача до укладення договору саме в редакції направленого проекту, такі вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судові витрати залишити за позивачем, згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.19, 22-24 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги”, ст. 24 ЗУ „Про теплопостачання”, ст.179 ГК України, ст.ст. 33, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя