КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2007                                                                                           № 18/479

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Малетича  М.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Хімчак Т.В., довіреність № 10-ню від 03.01.2007р.,

від відповідача -не з”явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнє підприємство "Львівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонернакомпанія "Автомобільні дороги України"

на рішення Господарського суду м.Києва від

у справі № 18/479

за позовом                               Державне територіально-галузеве об"єднання "Південно-Західна залізниця"

до                                                   Дочірнє підприємство "Львівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонернакомпанія "Автомобільні дороги України"

про                                                  надання поворотної фінансової допомоги №ПЗ/НФ-048502/НЮ, укладений 16.08.04 р.

Суть рішення і скарги:

Державне територіально-галузеве об”єднання“Південно - Західна залізниця” (надалі – ДТГО “Південно – Західна залізниця”, Позивач)  звернулося в господарський суд м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Автомобільні дороги України” (надалі – ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України”, Відповідач) про стягнення 5 700 249,86 грн.

Під час розгляду даної справи Позивач неодноразово збільшував свої позовні вимоги і остаточно просив суд стягнути на його користь суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 6 532 200,00 грн., три проценти річних із простроченої суми, що становить 267 978,08 грн., а також витрат по сплаті державного мита в розмірі 25 500,00 грн. і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У свою чергу, ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України” подав до ДТГО “Південно - Західна залізниця” зустрічний позов про визнання договору недійсним, який ухвалою господарського суду м. Києва від 18.12.2006р. був прийнятий для спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.03.2007р. у справі № 18/479 первісний позов було задоволено повністю, а саме: стягнуто з ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України” на користь ДТГО “Південно - Західна залізниця” суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 6 532 200,00 грн. (5 700 000,00 грн. – основний борг і 832 200,00 грн. – інфляційні втрати) та 267 978,08 грн. – три проценти річних із простроченої суми, а також 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Цим же рішенням суду, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Відповідач подав на нього  апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2007р. у справі № 18/479 та прийняти нове рішення, яким відмовити ДТГО “Південно – Західна залізниця” у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України”.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було неповно з”ясовано обставини, які мають значення для справи, а самі висновки суду, викладені в його рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, на думку Відповідача, судом були також порушені норми матеріального і процесуального права, зокрема: ст.ст. 1, 43, 79, а також п.п. 3 і 4 ч.1 та п.п. 1 і 2 ч. 2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України), ст.ст. 15, 16, 203, 217, 218 і 617 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) і ст.ст. 62 ч. 3, 92 ч. 1 та 218 Господарського кодексу України (надалі – ГК України), що є підставами для скасування такого судового рішення.

Водночас, у своїй апеляційній скарзі Відповідач просив суд зупинити провадження у даній справі до вирішення інших справ – № 4/2364-16/166, № 22/320 та 18/101, які згідно його доводів, розглядаються господарськими судами Львівської області та м. Києва.

Представник Позивача надав суду свій відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просив залишити це рішення без змін, а подану на нього Відповідачем апеляційну скаргу – без задоволення.

Відповідача чи його представник, незважаючи на те, що про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судові засідання, призначені по розгляду поданої ним апеляційної скарги, так і не з”явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки, що на думку апеляційної інстанції, в даному випадку не перешкоджає розгляду і вирішенню справи без участі цього представника.

Щодо клопотання Відповідача про зупинення провадження у даній справі до вирішення інших справ – № 4/2364-16/166, № 22/320 та 18/101, то таке судом апеляційної інстанції було відхилено, як безпідставне, у зв”язку з тим, що вказані справи на даний час були вже судами розглянуті, що підтверджувалось долученими до справи копіями відповідних документів.

Заслухавши пояснення представника Позивача в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, ДТГО “Південно – Західна залізниця” звернулося вгосподарський суд м. Києва з позовом до ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України” про стягнення 5 700 249,86 грн., а з урахуванням доповнень – 6 532 200,00 грн. основного боргу з урахуванням індексу інфляції, 267978,08 грн., як три проценти річних із простроченої суми, а також 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У свою чергу, ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України” подав до ДТГО “Південно - Західна залізниця” зустрічний позов про визнання недійсним договору № ПЗ/НФ - 048501/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги від 16.08.2004р., який був прийнятий судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.03.2007р. у справі № 18/479 первісний позов було задоволено повністю, а саме: стягнуто з ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України” на користь ДТГО “Південно - Західна залізниця” суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 6 532 200,00 грн. (5 700 000,00 грн. – основний борг і 832 200,00 грн. – інфляційні втрати) та 267 978,08 грн. – три проценти річних із простроченої суми, а також 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита і 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Цим же рішенням суду, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи документи свідчать про безспірність та обгрунтованість вимог Позивача за первісним позовом і, в той же час, відсутність правових підстав для задоволення поданого Відповідачем зустрічного позову.

У зв”язку з цим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, 16.08.2004р. між сторонами був укладений договір №ПЗ/НФ - 048501/НЮ про надання поворотної фінансової допомоги (надалі – Договір), згідно умов якого Позивач зобов”язався надати Відповідачеві безпроцентну поворотну фінансову допомогу в розмірі 5700000,00 грн., а у свою чергу Відповідач зобов”язувався повернути таку фінансову допомогу у строки, визначені в договорі (п.п. 1.1. і 2.1. Договору).

Відповідно до пункту 4.1. Договору строк повернення поворотної фінансової допомоги визначався до 31.08.2005р.

При цьому, як було правильно встановлено судом першої інстанції, Позивач належним чином виконав свої зобов”язання по Договору, перерахувавши на користь Відповідача обумовлену у ньому суму – 5 700 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4203 від 17.08.2004р., однак останній свої зобов”язання по договору не виконав – отриману від Позивача поворотну фінансову допомогу, не повернув.

Згідно абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України, суб”єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов”язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов”язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов”язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов”язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст.ст. 525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов”язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов”язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України передбачає, що зобов”язання підлягає виконанню у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобов”язання не допускається, а стаття 611 цього Кодексу передбачає, що у разі порушення зобов”язання настають правові наслідки, якими, зокрема, є: сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди та ін.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов”язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов”язання, на вимогу кредитора зобов”язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції було встановлено, що за прострочку виконання зобов”язань Позивачем було правомірно нарахована сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 6 532 200,00 грн., з яких: 5 700 000,00 грн. – основний борг і 832 200,00 грн. – інфляційні втрати та 267 978,08 грн. – як три проценти річних з простроченої суми.

Таким чином, колегія суддів констатує, що наявні у матеріалах справи документи свідчать про безспірність та обгрунтованість вимог Позивача, а тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову Відповідача, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п”ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У свою чергу, частинами першою - третьою, п”ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній, волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

При укладенні вищезазначеного спірного Договору сторони на добровільних засадах визначилися з його найменуванням та визначили характеристику дій, які повинна виконувати зобов”язана сторона.

При цьому, вказівка в Договорі про врегулювання конфліктних ситуацій між сторонами шляхом переговорів не суперечить діючому законодавству, так як сторони визначали умови Договору на власний розсуд.

Зазначене стосується і умов Договору щодо повідомлення сторони про настання форс-мажорних обставин.

Отже, судова колегія констатує, що оспорюваний Договір відповідає всім вимогам чинного законодавства, зокрема: він був підписаний повноважними представниками сторін і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім  того, як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, зазначений Договір не порушує права та охоронювані законом інтереси ДП “Львівський облавтодор” ДАК “Автомобільні дороги України”.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, обов”язок доказування та подання доказів розподіляється  між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, в даному випадку, Відповідачем, всупереч вимог вказаної норми закону, не було надано суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, наведених в апеляційному поданні.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення місцевий господарський суд допустив описку, зазначивши, що суму коштів необхідно стягнути на користь Державного територіально-галузевого об”єднання “Південно - Західна залізниця” з Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Південно - Західна залізниця”, замість Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Автомобільні дороги України”, що однак, не позбавляє цей суд виправити таку описку в порядку ст. 89 ГПК України і не являється підставою для скасування чи зміни даного судового рішення.

За таких умов, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2007р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційної скарги Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Автомобільні дороги України”, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Автомобільні дороги України” залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2007р. у справі №18/479 за позовом Державного територіально-галузевого об”єднання “Південно – Західна залізниця” до Дочірнього підприємства “Львівський облавтодор” Державної акціонерної компанії “Автомобільні дороги України” про стягнення 5 700 249,86 грн., – без змін.

2. Справу № 18/479 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

25.06.07 (відправлено)