ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

31 липня 2007 р.

№ 39/5В

Вищий
господарський суд України у складі колегії
суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В., Цвігун В.Л.,

за   участю
представників:

позивача

- ОСОБА_1,

відповідача

- не з'явився,

третьої  особи

- Рубльова М.В.,

розглянувши у відкритому                    судовому  засіданні
касаційну
скаргу

приватного
підприємця ОСОБА_2

на постанову

від 21.02.2005 Донецького
апеляційного
господарського   суду

у справі

№39/5В

за  позовом

приватного  підприємця ОСОБА_1

до

Донецького  міськвиконкому

(третя  особа -

приватний    підприємець   ОСОБА_2)

про

визнання недійсним  рішення
відповідача  НОМЕР_1  від 24.07.2002

В С Т А Н О В
И В :

Рішенням господарського суду
Донецької області від 06.10.2004 (суддя Ємельянов А.С.), залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного господарського суду від 21.02.2005 (судді:
Запорощенко М.Д., Москальова І.В., Стойка О.В.), позов задоволено -  на підставі ст.162 ЦК УРСР, ст.ст.27, 32
Закону України "Про оренду землі" та ст.ст.4, 48 Закону України
"Про власність" визнано недійсним рішення Донецького міськвиконкому
від 24.07.2002 “Про надання приватному підприємцю ОСОБА_2 земельної ділянки в
оренду для розміщення торгового павільйону в Київському  районі” як таке, що прийняте відповідачем з
перевищенням повноважень, наданих йому Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні", а також з посиланням на одностороннє розірвання
оспорюваним рішенням договору оренди землі від 14.06.2000, укладеного з
позивачем, та у зв'язку з недоведеністю придбання третьою особою  павільйону
як будівлі  чи споруди в розумінні
ст.120 Земельного кодексу України та
розташування цього павільйону на спірній
земельній ділянці.

Приватний підприємець ОСОБА_2 у
поданій касаційній  скарзі просить
рішення та постанову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом
ст.ст.161, 162 ЦК УРСР, ст.28 Земельного кодексу України (в редакції до
1991р.), ст.32 Закону України "Про оренду землі" та порушення
ст.ст.43, 11112
Господарського процесуального
кодексу  України. Зокрема,
скаржник вважає, що суд в порушення вимог ст.11112  Господарського процесуального  кодексу
України при новому розгляді справи не прийняв до уваги вміщені в
постанові ВГСУ від 25.11.2003 вказівки щодо необхідності достовірного
встановлення статусу придбаного третьою особою торгового павільйону як об'єкта
нерухомості, оскільки дане питання не було поставлено судом для вирішення
експертизою. На думку скаржника, віднесення придбаного торгового павільйону до
нерухомого майна підтверджено наявними у справі
паспортами на  об'єкт
обслуговування населення, технічним паспортом БТІ на громадську будівлю -
торговий  павільйон по АДРЕСА_1, які не
були досліджені судом.

Колегія суддів, перевіривши
фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення і правильності
юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх
у засіданні представників позивача та третьої особи, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані  рішення та постанова -скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

На спірні земельні правовідносини,
пов'язані з переходом до третьої особи права користування земельною ділянкою,
на якій розташований придбаний останньою у лютому 2002 року торговий павільйон,  та обумовленим цим припиненням в липні 2002
року договору оренди з попереднім землекористувачем (позивачем), поширюється
дія ст.120 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001р. (набрав
чинності з 01.01.2002 року), чим спростовуються помилкові посилання судів
попередніх інстанцій в обґрунтування своїх
висновків на ст.ст.161, 162 ЦК УРСР, які не врегульовують спірних
земельних орендних відносин. Недоречними визнаються також посилання судів в
обґрунтування своїх  висновків на ст.28
Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р.), який станом на момент
прийняття оспорюваного рішення вже втратив чинність у зв'язку з прийняттям
набранням чинності  Земельним кодексом
України в редакції від 25.10.2001р., а також на норму ч.1 ст.32 Закону України
"Про оренду землі" (в редакції від 02.10.2003р.), яка не має
зворотної дії до спірних відносин.

Водночас відповідно до ч.2 ст.120
Земельного  кодексу України при
відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій  земельній
ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з
договором  оренди земельної ділянки.

Згідно з ч.1 ст.11112
Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під
час нового розгляду справи.

Проте, всупереч вимогам ч.1 ст.11112
Господарського процесуального кодексу України господарським судом Донецької
області при новому розгляді справи не виконано вміщені в постанові ВГСУ від
25.11.2003 вказівки щодо необхідності призначення судової будівельно-технічної
експертизи з метою достовірного встановлення
статусу придбаного третьою особою торгового павільйону по АДРЕСА_1 як
об'єкту нерухомості  (капітальної
споруди) чи тимчасового  пересувного
об'єкту (малої архітектурної форми), оскільки відповідні питання судом перед
судовими експертами не ставилися.

Наявні у справі висновки судової
будівельно-технічної експертизи від 02.04.2004 №902/22 та повторної
будівельно-технічної експертизи від 23.07.2004 №230 свідчать про вирішення
питань щодо взаємного розташування земельних ділянок, наданих у користування
позивачу та третій особі, та встановлення обставин часткового накладання площі
цих земельних ділянок одна на одну, що переконливо вказує на неможливість їх
одночасного використання двома орендарями.

Колегія враховує, що наведеної
правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні
касаційного перегляду судових рішень у справах, пов'язаних з розірванням
договорів оренди (постанова ВСУ від 09.09.203 у справі №11/133-02), зазначаючи
про те, що один об'єкт оренди у період дії відповідного договору не може бути
об'єктом оренди за іншим договором, укладеним пізніше, оскільки це унеможливлює
реалізацію права користування цим об'єктом і не відповідає вимогам глави 25 ЦК
УРСР.

При цьому судами не враховано, що
за умовами договору оренди земельної ділянки від 16.08.2002 третій особі надано
в оренду земельну ділянку більшої площі (66 кв.м.), ніж позивачу за умовами
договору оренди земельної ділянки від 06.06.2000 (площа 59,50 кв.м.), чим
спростовуються висновки суду про можливість використання позивачем вказаної
земельної ділянки шляхом розміщення на ній іншого павільйону замість проданого
третій особі.

В зв'язку з наведеним касаційна
інстанція вважає передчасними висновки суду першої та апеляційної інстанцій про
неможливість визначення місця розташування придбаного третьою особою торгового
павільйону за договором купівлі-продажу
від 19.02.2002 та недоведеність наявності у цього павільйону ознак
будівлі чи споруди в розумінні ст.120 Земельного кодексу України, оскільки  такі висновки
не враховують наявних у справі
документів технічного змісту, як-от,
плани   земельної ділянки
(а.с.139, том 1), технічний паспорт на громадську будівлю від 31.03.2003 по
АДРЕСА_1 (а.с.95, том 1), які судом всупереч вимогам  ст.43 Господарського процесуального кодексу
України не досліджувалися та не відхилялися як неналежні докази.

Зазначеним обставинам, які
безпосередньо  стосуються предмета даного
господарського суду, судом першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам
ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної
правової оцінки, а згідно імперативних вимог ст.1117 Господарського
процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не встановлені у рішенні та постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі
докази.

Зважаючи на наведене, касаційна
інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального
кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам
справи. в зв'язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування інших обставин, які мають істотне значення для
правильного вирішення спору та їх подальшого врахування в сукупності з
фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115 , 1117-11112   Господарського процесуального  кодексу
України, Вищий господарський суд,

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу приватного
підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення господарського суду
Донецької області від 06.10.2004 та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 21.02.2005 у справі
№39/5В скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського
суду Донецької області.

Головуючий, суддя                                                                            В.Овечкін

Судді:                                                                                          Є.Чернов

В.Цвігун