ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
29.05.2007                                                                Справа №  2/143-ПН-07
Господарський суд Херсонської області у складі судді  Скобєлкіна С.В. при секретарі Тереховій І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Голопристанського районного центру зайнятості, м.Гола Пристань Херсонської області
до відповідача-1: Голопристанської районної державної адміністрації, м.Гола ПристаньХерсонської області
до  відповідача 2: Голопристанської районної ради, м.Гола Пристань Херсонської області
третя особа: Відкрите акціонерне товариство "Пересувна механізована колона № 132", м.Гола Пристань Херсонської області
про  визнання права власності
за участю представників сторін:
від  позивача - Куліковська А.В., доручення від 145.02.2006р. № 111
від  відповідача-1:  не прибув
від  відповідача-2: Лінник С.Г., довіреність від 19.07.2006р. № 2-7/140
3-тя особа: не прибув
Голопристанський районний центр зайнятості. який є місцевим органом державної виконавчої влади та робочим  органом виконавчої дирекції  Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та підпорядковується  Херсонському обласному центру зайнятості, звернувся до суду з позовом  до Голопристанської районної державної адміністрації (відповідач-1), до Голопристанської районної ради (відповідач-2), третя особа без самостійних позовних вимог на стороні відповідачів - відкрите акціонерне товариство "Пересувна механізована колона № 132", про визнання  права власності за надувальною давністю за Голопристанським районним центром зайнятості на приміщення гаражу площею 22,7 кв.метрів, розташованого за адресою: Херсонська область, м.Гола Пристань, вул.1 Травня, 41, який входить до складу майнового комплексу Голопристанської районної ради (на плані - лівий бокс гаражу на 2 автомобілі).
В судовому засіданні позивач  підтримав   позов, а відповідачі його не визнали.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позовні вимоги Голопристанського районного центру зайнятості ґрунтуються на ствердженні про наступне.
Відповідно до статті 124 Конституції  юрисдикція судів поширюється на всі  правовідносини, що виникають у державі. Рішенням Конституційного суду України від 09 липня 2002 року по справі № 1-2/2002 визначено, що ця стаття передбачає право юридичної особи на захист своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права будь яким незабороненим способом. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншим нормативно-правовим  актом.
Відповідно до ст.12 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне  страхування  на випадок безробіття"  Голопристанський районний центр    зайнятості  є  робочим    органом    виконавчої    дирекції    Фонду  загальнообов'язкового   державного соціального страхування на випадок безробіття, місцевим органом виконавчої влади, безпосередньо підпорядкованим Державному центру зайнятості. Його діяльність регламентується Положенням про Голопристанський районний центр зайнятості,  затвердженим директором  обласного центру 17 лютого 2002 року.
31  березня 1994 року Голопристанська райдержадміністрація та  Голопристанський районний  центр  зайнятості уклали  договір  про  дольову участь у будівництві гаражів райдержадміністрації, згідно з яким районний  центр зайнятості зобов'язувався перерахувати на рахунок райдержадміністрації орієнтовну вартість одного гаража, а райдержадміністрація зобов'язувалася по завершенню будівництва передати у власність районного центра зайнятості один гараж. При чому у договорі зазначена орієнтовна вартість гаража, а також те, що остаточна вартість буде уточнена.
Голопристанський центр зайнятості на підставі листа Голопристанської райдержадміністрації від 30.03.1994 року № 51 платіжним дорученням від 10 квітня 1994 року № 49 перерахував зазначену у листі суму коштів, чим виконав умови договору. Додаткових вимог щодо сплати коштів відповідач-1 не вимагав. Після закінчення будівництва приміщення гаражу було de-fakto передано Голопристанському центру зайнятості, яким він безперервно володіє і користується з 1994 року, здійснює витрати на його утримання (на плані це лівий бокс гаражу на 2 автомобілі - див. додаток).
При неодноразових усних зверненнях до відповідача-1 оформити передачу гаража de-jury останній відповідав відмовою, мотивуючи її відсутністю у нього акту виконаних робіт та правовстановлюючих документів на гараж.
30 січня 2007 року позивачу випадково стало відомо про передачу гаражу, яким володіє та користується центр зайнятості, до комунальної власності району у складі майнового комплексу райдержадміністрації.
У порядку досудового врегулювання спору Голопристанський центр зайнятості звернувся до відповідачів-1 і 2 з вимогою передачі у власність гаража, збудованого за кошти центру зайнятості та яким він безперервно володіє і користується тривалий час. Відповідачі на це відповіли відмовою. Так, відповідач 1 визнав вимоги за договором "безпідставними та необґрунтованими", тому що замість виконання умов договору за власною ініціативою передав спірний гараж на баланс Голопристанської районної ради у складі майнового комплексу райдержадміністрації, про що свідчить текст рішення райради від 25.04.2003 року № 98.
Відмова відповідача-2 обґрунтована Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, з чим не згоден позивач, оскільки у переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) зазначені "Майновий комплекс виконкомів місцевих Рад народних депутатів, їх відділів і управлінь", а не "місцевих державних адміністрацій - органів виконавчої влади", та тим, що він не відповідає за зобов'язаннями іншої юридичної особи.
Відповідно до умов укладеного у 1994 році договору позивач узяв на себе обов'язок сплатити певну суму коштів - інвестувати їх  у певний вид діяльності з метою досягнення у подальшому соціального ефекту.
Посилаючись на норми закону, позивач зазначає наступне.
Відповідно до ст.41 ЦК УРСР, який був чинним на момент укладення договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.
Відповідно до ст.151 ЦК УРСР за зобов'язанням одна особа (боржник) має вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, наприклад: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають за договором або на інших підставах, зазначених у ст.4 цього Кодексу.
Відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.
Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набуття чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набуття ним чинності.
Згідно зі ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 328 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (жилі будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Райдержадміністрація стверджує, що на гаражі, збудовані нею у 1994 році за договорами дольової участі, акт прийняття нерухомого майна в експлуатацію не складався. Відкрите акціонерне товариство "Пересувна механізована колонна № 132", яке здійснювало виконання робіт, також усно підтвердило цю інформацію.
За. ч.3 п.2 ст.331 ЦК України "якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації". Згідно ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження" акти прийому нерухомого майна до експлуатації є однією з підстав для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на  нерухоме майно, обмежень цих прав. Отже, позивач вважає, що право власності на збудовані у 1994 році гаражі райдержадміністрації державній реєстрації не підлягало.
Право власності позивача на нерухомість, що є предметом спору, мало виникнути після прийняття об'єкта в експлуатацію та підписання акту прийому-передачі даного об'єкта, що не відбулося. Але з 1994 року позивач відкрито і безперервно володіє гаражем. Відповідно до ст.344 ЦК України ...Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність)... Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Третя особа - ВАТ "ПМК-132" у своїй письмовій відповіді на позов та на факт  порушення справи за позовом Голопристанського районного центру зайнятості повідомило, що по об'єкту "Будівництво  автогаражу для райдержадміністрації", де ВАТ "ПМК-132" було "Підрядником", а "Замовником" виступа ла Голопристанська районна державна адміністрація, після завершення робіт між "Під рядником" та ''Замовником" був складений, підписаний і завірений печатками акт приймання закінчених комплексів виконаних робіт, який є підтвердженням про виконання "Підрядником" своїх договірних зобов'язань, але цей акт не є підставою для введення об'єкту в експлуатацію.
Введення об'єкту в експлуатацію підтверджує державна комісія, яку призначає "Замовник". Інформації щодо формування та роботи вказаної комісії ВАТ "ПМК-132'" не має.
Голопристанська районна державна адміністрація Херсонської області не визнаючи позов Голопристанського районного центру зайнятості, обґрунтовує свою позицію по цьому питанню наступним.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Херсонської обласної Ради народних депутатів від 20.03.1992 року № 32, рішень Голопристанської районної ради від 03.07.1992 року № 125 та від 06.07.2000 року № 178 (копії до справи надані відповідачем 2), майновий комплекс Голопристанської районної ради (вул.1 Травня, 41 м.Гола Пристань) перебуває у комунальній власності територіальних громад району.
Відносно договірних відносин позивача і райдержадміністрації, що склалися у 1994 році, враховуючи сплив позовної давності у зазначених правовідносинах та відповідно до частини 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, відповідач-1 просив суд застосувати позовну давність та відмовити позивачу  у  задоволенні позову.
Голопристанська районна рада Херсонської області заперечуючи проти позовних вимог Голопристанського районного центру  зайнятості, свою позицію по цьому питанню  обґрунтовує ствердженням про наступне.
Відповідно до ст.140 Конституції України органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради, які відповідно до покладених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" повноважень здійснюють управління об'єктами спільної власності територіальних громад району, області,
Ст.60 вищевказаного закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно зокрема, як визначено в статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 року було здійснено розмежування права власності між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць. За рішенням Херсонської обласної ради № 32 від 20.03.1992 року до комунальної власності територіальних громад району були передані об'єкти права їх спільної власності, серед яких майновий комплекс виконкому місцевих рад народних депутатів, що знаходиться за адресою м.Гола Пристань, вул.1 Травня, 41. У 1992 році Голопристанською районною радою народних депутатів прийнято рішення "Про власність районної ради народних депутатів" № 125 від 03.07.1992 року.
Тлумача на свій розсуд норми даних нормативних документів, позивач на думку відповідача-1, не вірно розуміє суть положень постанови КМУ № 311, що й призвело до невірного застосування ним норм законів матеріального та процесуального права, зокрема Закону України “Про власність", ЦК України, ГК України та Конституції України.
Голопристанською районною радою народних депутатів рішенням від 06.07.2000 року № 178 було затверджено перелік об'єктів права комунальної власності району, в який включено майновий комплекс районної ради. До 2003 року майновий комплекс районної ради перебував на балансі Відповідача-1, який здійснював управління щодо цього об'єкту. Разом з тим, для подальшого його утримання в належному стані та ефективного його використання, цей об'єкт було передано на баланс районної ради з метою його експлуатації відповідно до Закону "Про право державної та комунальної  власності". Також відповідач-2 зазначає, що статею133 ГК України визначено правовий режим майна суб'єктів господарювання, де основу правового режиму, на якій будується господарська діяльність становлять право власності, право господарського відання та право оперативного управління.
Оспорюваний об'єкт перебуває у спільній власності територіальних громад району, а позивачу належить на праві оперативного управління, що відповідно до ст.137 ГК України означає, що позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном закріпленим за ним власником для здійснення некомерційної діяльності.
Між цим, позивач цей факт підтверджує і не спростовує, що з 1994 року володіє даним об'єктом.
Позивач звернувся до районної ради з листом передати у власність оспорюваний об'єкт на правах його використання з 1994 року, та мотивуючи тим, що 1994 році ним була укладена угода про дольову участь у будівництві гаражів з Відповідачем-1. Районна рада у задоволені вимоги позивачу відмовила, оскільки юридичних підстав для передачі даного об'єкту позивачу не вбачає.
До районної ради позивачем було надано копію угоди укладеної між позивачем та Відповідачем-1, та копія платіжного доручення. З цих документів Відповідач-2 бачить, що:
1. Зобов'язання по передачі у власність позивача гаражів взяті Відповідачем-1, а не районною радою, в зв'язку з цим на підставі ст.96 ЦК України районна рада виконати такі зобов'язання не може.
2. В угоді не визначена адреса, за якою мали б бути збудовані такі гаражі.
3. Відсутній акт про введення таких гаражів в експлуатацією та акт про передачу їх позивачу.
4. Районній раді не відоме місцезнаходження гаражів , власником, яких являється Відповідач-1.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.140 Конституції України, ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.96, 329 Цивільного Кодексу України, ст.193 Господарського Кодексу України Відповідач-2 позов не визнає.
Крім вищенаведеного, суд також звертає увагу на наступні обставини.
У відповідності до положень ст.344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю виникає при володінні цим майном  впродовж 10 років, по рішенню суду. Але відповідно до пункту 8 Прикінцевих  та перехідних положень до Цивільного кодексу України, який набрав чинності  01 січня 2004 року, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються на випадки. коли володіння майном почалось за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом. Тобто, за цим законом десятирічний строк настає лише у 2011 році (2001-2011).
За таких обставин  вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони - ці самі вимоги, протирічать  діючому законодавству, спростовуються наданими  відповідачами доказам.
Суд також зазначає, що перебування оспорюваного об'єкту у оперативному  розпорядженні позивача теж  не породжує виникнення права власності на нього, у тому числі з підстав набувальної давності.
З урахуванням викладеного, вищезазначених прамовних норм та керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, суд -
1. У задоволенні позову Голопристанського районного центру зайнятості відмовити.
2. Копію рішення направити сторонам по справі.
Суддя                                                                                      С.В.Скобєлкін