ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2007 р.
№ 05/92-92(4/53-92)

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Ткаченко Н.Г.,

Катеринчук Л.Й.,

розглянувши  касаційну скаргу
АКБ “Прем’єрбанк”, м. Дніпропетровськ

на рішення

від 20.12.2006 р. господарського суду Волинської області

у справі
№ 05/92-92 господарського суду Волинської області

за позовом
АКБ “Прем’єрбанк”, м. Дніпропетровськ

до
ТОВ КБ “Західінкомбанк”, м. Луцьк

про
визнання угоди недійсною

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача
Федоров М.О., довір.;

відповідача
Олексюк А.Л., довір.

ВСТАНОВИВ:

АКБ “Прем’єрбанк” в особі ліквідатора звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ КБ “Західінкомбанк” про визнання недійсним договору застави майнових прав № 1009/03-1 від 10.09.2003 р.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 13.06.2006 р. (суддя Слободян П.Р.) провадження у справі припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2006 р. касаційну скаргу ліквідатора АКБ “Прем’єрбанк” задоволено, ухвалу господарського суду Волинської області від 13.06.2006 р. скасовано, а справу передано до розгляду до господарського суду Волинської області.

При новому розгляді справи рішенням господарського суду Волинської області від 20.12.2006 р. (суддя Бондарєв С.В.) в позові АКБ “Прем’єрбанк” до ТОВ КБ “Західінкомбанк” про визнання недійсним договору застави майнових прав № 1009/03-1 від 10.09.2003 р. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, АКБ “Прем’єрбанк” звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 20.12.2006 р. та позов задовольнити.

На думку заявника касаційної скарги, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 43 Закону України “Про банки і банківську діяльність”, ст. ст. 3, 6, 203, 215, 509, 627 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 38, ч.1 ст. 43 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.09.2003 р. між ТОВ КБ “Західінкомбанк” (заставодержатель) та АКБ “Прем’єрбанк” (заставодавець) був укладений договір застави майнових прав № 1009/03-1, відповідно до умов якого забезпечено вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 2510/02 від 25.10.2002 р., укладеного між заставодержателем та ВАТ "Реалізаційна база", шляхом надання першому права вимоги на отримання грошових коштів за договором про міжбанківське кредитування № 1009/01 UAH від 10.09.2003 р., а також за всіма додатковими угодами, які укладені або будуть укладені за договором міжбанківського кредитування.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення цього кодексу стосовно цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею  215 вказаного кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 –3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 даного кодексу зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є невідповідність правочину в момент його вчинення нормам законодавства України, тобто законодавства, яке було чинне на момент укладання угоди.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування підстав позову про визнання недійсним договору застави майнових прав № 1009/03-1 від 10.09.2003 р. АКБ “Прем’єрбанк” в особі ліквідатора посилається на невідповідність оспорюваного договору, зокрема, положенням п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6, ч.ч. 1, 3 ст. 92, 627 Цивільного кодексу України, які передбачають необхідність дотримання таких засад цивільного законодавства, як справедливість,  добросовісність та розумність.

Таким чином, позивач поширює законодавство, що діяло пізніше, на правовідносини щодо укладання угоди, які мали місце раніше.

Втім, договір не може бути визнаний недійсним на підставі законодавства, яке не було чинне на час укладання договору, в т.ч. законодавства щодо вимог добросовісності та розумності.

Крім того, недійсність спірного договору позивач пов'язує з фактом його невідповідності нормам ч. 1 ст. 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність", згідно з якими при виконанні своїх обов'язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов'язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов'язані ставити інтереси банку вище власних.

Однак, вказані положення також не можуть слугувати підставою для визнання спірного договору недійсним.

Рішенням господарського суду Волинської області від 09.02.2006 р. у справі №01/35-92 про визнання недійсним цього ж договору застави майнових прав № 1009/03-1 від 10.09.2003 р. встановлено, що особа, яка підписала спірний договір, діяла в межах наданих їй повноважень.

Отже, судом був встановлений факт відсутності в діях посадової особи боржника вини, а також недобросовісності при укладенні оспорюваного договору.

Таким чином, доводи касаційної скарги позивача не спростовують висновків суду при прийнятті рішення у справі.

За таких обставин справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підстави для задоволення позову та визнання договору застави майнових прав № 1009/03-1 від 10.09.2003 р. недійсним відсутні.

У зв’язку з чим, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 203, 215, Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України, ст. 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу АКБ “Прем’єрбанк” залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду Волинської області від 20.12.2006 р. у справі № 05/92-92 залишити без змін.

Головуючий                                                                             Б.М. Поляков

Судді                                                                                        Н.Г. Ткаченко

Л.Й. Катеринчук