КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2007                                                                                           № 18/8

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Корсака В.А.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Федоренко І.Л. (за довір.),

від відповідача - Пукас А.Ю., Пономарьов П.О. (за довір.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  "Сонет"

на рішення Господарського суду м.Києва від 01.06.2007

у справі № 18/8

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю  "Сонет"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто слави"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсним пункту 6.1.5. сттаті 6 договору оренди № 01/1 від 13.12.2002

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товаристваз обмеженою відповідальністю «Сонет» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто Слави» про:

-          визнання недійсним п. 6.1.5 договору оренди № 01/1 від 13.11.2002 р., укладеного між ТОВ «Сонет» та ТОВ «Місто Слави»;

-          зобов’язання відповідача виконувати договір оренди № 01/1 від 13.11.2002 р.

Рішенням господарського суду м. Києва від 01.06.2007 р. у справі № 18/8 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, оскаржив його до суду апеляційної інстанції з мотиву грубого порушення та неправильного застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Так, скаржник вказує на те, що ТРК «Метроград» є індивідуальним і неповторним об’єктом нерухомості за своїм місцезнаходженням та іншими особливостями, які впливають на здійснення ріелторської діяльності, а відповідач є єдиним власником зазначеного комплексу, у позивача не було можливості обирати іншого контрагента для здійснення своєї діяльності, позивач вимушений був у таких умовах прийняти всі умови договору оренди, який зі слів представників Орендодавця (відповідача) був стандартний для всіх орендарів, і не підлягав змінам, тобто по суті своїй був договором приєднання.

При цьому, оскаржені умови п. 6.1.5 ст. 6 Договору оренди № 1/01від 13.11.2002 р., укладеного між позивачем та відповідачем суперечать та не відповідають вимогам закону, а саме: нормам ст. 29, ч. 2 ст. 207 ГК України та ст. 188 та 291 ГК України.

Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечує, оспорюване рішення вважає законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає, а тому просить суд апеляційної інстанції залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи скарги, колегією встановлено наступне:

13.11.02 р. між позивачем та відповідачем укладено Договір оренди № 01/1, відповідно якого за актом приймання-передачі № 51 від 19.11.02 р. орендодавець (відповідач) передав, а орендар (позивач) прийняв у тимчасове платне користування строком на п’ять років частину нежитлового приміщення підземного торговельного комплексу «Метроград», яка є власністю відповідача, з метою здійснення орендарем (позивачем) підприємницької діяльності у сфері ріелторських послуг.

30.11.06 р. відповідач направив позивачеві повідомлення про розірвання Договору оренди № 01/1 від 13.11.2002 р. та припинення оренди. Повторні повідомлення аналогічного змісту були направлені відповідачем позивачеві 20.12.06 р., 15.01.07 р. та 02.02.07 р.

Вищенаведені дії відповідача мотивовані посиланням на п. 6.1.5 договору № 01/1 від 13.11.2002 р., відповідно до якого орендодавець (відповідач) має право у разі необхідності в будь-який час звернутися до орендаря (позивача) з вимогою про припинення орендних відносин, звільнення орендованого приміщення відповідно до умов договору (або часткового звільнення орендованого приміщення), та/або розірвання договору оренди. При настанні умов цього пункту орендар (позивач) повинен повернути орендареві приміщення, які витребує орендодавець (відповідач), у термін двох діб на умовах цього договору.

Пунктом 10.1 договору оренди умова, передбачена п. 6.1.5 ст. 6, визначена як окрема підстава припинення договору.

Пунктом 4 прикінцевих положень ГК України встановлено, що ГК України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями.

Відповідно до п. 9 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК, застосовуються правила цього ЦК (в редакції 2003 року).

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно дійшов висновку, що до господарських відносин, які виникли між сторонами на підставі Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р. застосовуються відповідно норми  ГК (в редакції 2003 року) та ЦК (в редакції 2003 року).

Частина 2 п. 1 ст. 193 ГК встановлює, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За змістом ст. 598 ЦК України зобов’язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов’язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно п.п. 6.1.5., 10.1 Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р. адресована в будь-який час вимога орендодавця (відповідача) до орендаря (позивача) про припинення орендних відносин, звільнення орендованого приміщення відповідно до умов договору (або часткового звільнення орендованого приміщення), та/або розірвання договору оренди є підставою для припинення зобов’язань, передбачених договором оренди, і тягне за собою обов’язок орендаря (позивача) повернути орендовані приміщення, які витребує орендодавець (відповідач), у дводенний термін.

Наведені положення (п.п. 6.1.5, 10.1) є істотними умовами договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р., оскільки хоча такі умови й не передбачені законодавством, але включені до договору за заявою орендодавця (відповідача) і погоджені сторонами при його укладенні.

Укладаючи спірний договір, позивач погодився з вищенаведеними умовами, а отже, такі умови обов’язкові для сторін в силу ст. 526 ЦК і відповідно до ст. 598 ЦК України є самостійною підставою припинення зобов’язань за вищевказаним договором на вимогу орендодавця (відповідача).

За таких обставин вимога орендодавця (відповідача) про припинення Договору оренди є правомірною, оскільки право заявити таку вимогу передбачене укладеним між сторонами договором.

Таким чином, внаслідок направлення відповідачем позивачеві повідомлення від 30.11.06 р., передбаченого п. 6.1.5 Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р., орендні правовідносини за вказаним договором (а відповідно – і права позивача, що випливають із зазначеного договору та про захист яких позивач звернувся до суду) припинені на підставі, передбаченій п. 10.1 договору.

Колегія не погоджується з твердженням скаржника, що Договір оренди № 01/1 від 13.11.02 р. є договором приєднання та з посиланням на ст. 29 ГК України, як норми що регламентує спірні правовідносини та підлягає обов’язковому застосуванню при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 29 ГК України встановлено ознаки зловживання монопольним становищем на ринку. В свою чергу, факт зайняття суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку доводиться органами Антимонопольного комітету України на підставі відповідного дослідження, проведеного у порядку, передбаченому Методикою визначення монопольного становища суб'єкта господарювання на ринку, затвердженого розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05 березня 2002 р. № 49.

Однак, позивачем, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, не надано доказів, підтверджуючих факт встановлення умов Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р. у формулярах або інших стандартних формах, укладення даного договору шляхом приєднання до нього позивачем та не доведено факту зайняття відповідачем монопольного становища на ринку, а також ознак зловживання ним монопольним становищем і не надано жодних доказів, що підтверджують дані обставини.

Посилання скаржником в апеляційній скарзі як на підставу своїх вимог і заперечень на незастосування ст. 207 ГК України в частині визнання нікчемними умов договорів приєднання, є безпідставним, з огляду на те, що як встановлено вище Договір оренди № 01/1 від 13.11.02 р. не є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України.

Щодо твердження позивача про суперечність та невідповідність п. 6.1.5 Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р. вимогам закону, а саме ст.ст. 188, 291 ГК України та ч. 3 ст. 651 ЦК України та про неправильне застосування зазначених норм, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що зазначені норми судом першої інстанції застосовані правильно, а п. 6.1.5 Договору оренди № 01/1 від 13.11.02 р. не суперечить та відповідає зазначеним нормам чинного законодавства України, а отже вимога позивача визнати даний пункт договору недійсним задоволенню не підлягає, а твердження про неправильне застосування зазначених норм чинного законодавства є безпідставними.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ст. 291 ГК України передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Виходячи з приписів статті 188 ГК України, зміна або розірвання господарських договорів в односторонньому порядку допускається у разі, якщо це передбачено законом або договором.

Аналогічні приписи містяться і у ст. 651 ЦК України, причому у частині 3 цієї статті зазначено, що у разі односторонньої відмови у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Тобто, якщо ані закон, ані умови договору не наділяють сторону правом в односторонньому порядку припинити орендні правовідносини по Договору оренди, припинення договору можливе або за згодою сторін, або в судовому порядку.

Пунктом 6.1.5 ст. 6 Договору оренди № 01/1 від 13.11.2002 р. передбачено саме право відповідача в односторонньому порядку припинити договір.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Оскаржуване рішення відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам справи та матеріалам справи, підстав для його скасування або зміни не вбачається, тому воно підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга є безпідставною, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонет» на рішення Господарського суду м. Києва від 01.06.2007 р. у справі № 18/8 – залишити без задоволення.

2.          Рішення господарського суду м. Києва від 01.06.2007 р. у справі № 18/8 – залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 18/8 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді