КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

23.01.07 р.          № 34/1-А

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Дзюбка П.О.

суддів:                                          Дикунської  С.Я.

Сотнікова С.В.

при секретарі:                              Щербак М.В.

За участю представників:

від позивача - Поліщук С.А. дов. №40-02/2 від 10.01.07 р.

від відповідача -Саєнко Ю.М. дов. №206 від 14.09.06 р.

від прокурара- не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальнітю "ТММ-Будкомплект"

на рішення Господарського суду м.Києва від 09.10.2006

у справі № 34/1-А

за позовом                               Прокурор Святошинського району м.Києва

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальнітю "ТММ-Будкомплект"

про                                                  стягнення штрафних санкцій у сумі 5439 грн.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду м. Києва від 09.10.2006р. позов Прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ “ТММ-Будкомплект” задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ “ТММ-Будкомплект” штрафні санкції за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів за 2004 р. у сумі 5439 грн.

Не погоджуючись з постановою, ТОВ “ТММ-Будкомплект” звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Господарського суду м. Києва у справі № 34/1-а від 09.10.2006р та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями ст. 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України” (далі - Закон) та Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі - Положення № 314). Аналізуючи данні норми законодавства та враховуючи факт неподання до Фонду Товариством звітів за формою №3-ПН у 2004 р., суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а тому застосував адміністративно-госопдарські санкції у розмірі 5439,00 грн.

Представник Прокурора Святошинського району м. Києва в судове засідання не з’явився, причину неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності Прокурора Святошинського району м. Києва.

Представник позивача надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому вимоги апеляційної скарги заперечує, вважає постанову суду першої інстанції такою, що прийнята у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Апеляційний суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно та об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, встановив, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову місцевого господарського суду скасувати з таких мотивів:

Стаття 19 Закону про захист інвалідів встановлює для підприємств (об’єднань), установ і організацій (далі - підприємства) нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. N 314, визначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об’єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1).

Пункт 5 Положення № 314 передбачає обов’язок підприємства інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідно до п.14 Положення №314 підприємства зобов’язані щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньо облікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформувати державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Частина друга ст. 19 Закону покладає відповідальність за незабезпечення наведених нормативів на керівників відповідних підприємств. Підприємства (об’єднання), установи і організації, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (частина перша статті 20 Закону).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до звіту ТОВ “ТММ-Будкомплект” форми № 10-ПІ (поштова-річна) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004 рік (далі - Звіт за 2004 рік) середньо облікова чисельність його штатних працівників облікового складу у 2005 році становить 111 осіб. У зв’язку з цим відповідно до положень частини першої ст. 19 Закону про захист інвалідів Товариству встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4-ох. Фактично в Товаристві у 2004 році працювало лише 3-ри інваліда, що підтверджується даними Звіту за 2004 рік. Відповідно до пояснень відповідача в суді першої інстанції було з’ясовано, що Товариство у 2004 р. не надавало звітів до Фонду за формою №3-ПН.

Товариством не було виконано усі покладені на нього законодавством про соціальну захищеність інвалідів зобов'язання щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, зокрема:

-          не була розроблена та затверджена інструкція про робоче місце інваліда;

-          не інформувалися державна служба зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів;

-          до колективного договору Товариства не були включені конкретні заходи щодо створення робочих місць для інвалідів.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону.

Однак, визначені в ст. 18 Закону (центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів) можуть здійснити свій обов’язок з працевлаштування інвалідів, лише після виконання підприємством своїх обов’язків, визначених в Положенні №314.

Оскільки органи працевлаштування інвалідів не були повідомленні про наявність в Товаристві вільних робочих місць (вакантних посад) на яких могла використовуватися праця інваліда, то, відповідно, не могли направити туди інвалідів для їх працевлаштування.

Дана обставина є свідченням того, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 Закону про захист інвалідів передбачено, що підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Відповідно абзацу 2 п.3 Положення №314 завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Також пп. 3 п. 4 та пп. 3 п. 5 цього Положення Фонду надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання останніми нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів даних робочих місць.

Отже, чинним законодавством на Фонд покладено певні контролюючі функції. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Фонд здійснював перевірки щодо подання звітів за формами № 10-ПІ та №3-ПН ТОВ “ТММ-Будкомплект” за 2004 р., який перебуває на обліку. Даний факт дає суду підстави для висновку, що позивачем не було здійснено належного виконання покладених на нього обов’язків.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а це дає підстави для застосування ст.20 Закону Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”.

Однак, апеляційний суд не погоджується з судом першої інстанції щодо неможливості застосування ст.205 Господарського кодексу України до даних правовідносин.

Згідно ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Згідно Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами, організаціями штрафних санкцій, санкції сплачуються не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

Отже, Товариство не забезпечивши норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в повному обсязі, не пізніше 15.04.2005 р. повинно було самостійно сплатити суму штрафних санкцій. Таким чином, днем порушення відповідачем встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності слід вважати 16.04.2005 р. У зв'язку з цим річний строк застосування адміністративно-господарської санкції сплинув 16.04.2006 р.

Судом першої інстанції зазначено, що Фонд дізнався про вчинене Відповідачем правопорушення лише 21.06.06 р. з дати отримання звіту форми №10-ПІ. Однак, відповідно до матеріалів справи Фонд звернувся до підприємства про надання звітів листом № 03-02/176/1 від 10.05.06 р., а тому апеляційний суд робить висновок, що на момент направлення листа Фонду було відомо про вчинене правопорушення.

Виходячи з вимог ст.250 ГК України, прокуратура з дня виявлення порушення в шестимісячний строк мала право на застосування адміністративно-господарських санкцій. З позовом до суду прокурор звернувся 16.08.2006р., тобто в межах шестимісячного строку, але з пропуском річного строку застосування адміністративно-господарських санкцій, який сплинув 16.04.2006 р

Судом першої інстанції, помилково застосовано у даному випадку Закон України від 06.10.2005р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів", яким ст. 20 Закону була викладена в іншій редакції, а саме: до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені ст. 250 Господарського кодексу України (ч.4 ст. 20 Закону).

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів” від 06.10.2005 р. цей Закон набирає чинності з 01.01.2006 року, крім пункту 1, пп. 1 - 3 п. 2, п. 6 розділу І, які набирають чинності з дня опублікування цього Закону. Питання щодо не застосування строків, визначених ст. 250 Господарського кодексу України визначені в п. 5 Закону, отже датою набрання чинності цього пункту є 01.01.2006 р., а не 20.12.2005 р. - як помилково зазначено судом першої інстанції.

Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, до правопорушень необхідно застосовувати ті норми права, які були чинні на момент їх скоєння, а не ті, що вступили в силу на момент звернення до суду.

Порушення відповідачем встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності відбулося 16.04.2005р., на момент коли ст.20 в редакції Закону від 06.10.2005р. “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів” №2960 ще не вступила в дію, а тому господарським судом неправомірно застосовано дану норму законодавства.

Вище зазначені факти та норми чинного законодавства дають можливість суду апеляційної інстанції прийти до наступного висновку. Хоча матеріалами справи доведено порушення відповідачем Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, однак судом першої інстанції з порушенням застосовано ст.20 Закону від 06.10.2005р. “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо професійної і трудової реабілітації інвалідів” №2960, що є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови.

Колегія суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому задовольняє апеляційну скаргу відповідача та скасовує постанову суду першої інстанції, приймає нову, якою відмовляє в задоволенні позову Прокурору Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення штрафних санкцій у сумі 5 439,00 грн..

З огляду на викладене вище та керуючись 195, 196,198, 202, 205, 207, 209 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу ТОВ “ТММ-Будкомплект” на постанову Господарськогосуду м. Києва від 09.10.2006р. у справі № 34/1-А задовольнити повністю.

2.Постанову Господарського суду м. Києва від 09.10.2006р. у справі № 34/1-А скасувати повністю.

3.Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог Прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ “ТММ-Будкомплект” про стягнення штрафних санкцій у сумі 5 439,00 грн. відмовити повністю.

4.Матеріали справи № 34/1-А повернути Господарському суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її виготовлення в повному обсязі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя          Дзюбко П.О.

Судді

Дикунська  С.Я.

Сотніков С.В.