ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2007 р.
Справа  № 15/392-06-10462А

17 год. 16 хв.                                                                               м. Одеса

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді –                  Петрова В.С.

При секретарі                                Стойковій М.Д.

За участю представників:

від позивача –                     Міркун С.М., Белошицька Л.Ф., Олексіва Л.І.;

від відповідача –                 Ваганова Т.Ю., Бєлова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Ізмаїльського управління водного господарства до Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Ізмаїльське управління водного господарства звернулось до господарського суду Одеської області з адміністративним позовом до Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області про визнання незаконними дій щодо проведення перевірки господарства з питань дотримання вимог податкового і валютного законодавства за період з 01.10.2003 р. по 31.03.2005 р. та про визнання недійсними прийнятих за наслідками проведеної перевірки податкових повідомлень-рішень Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області від 13.06.2006 р. № /2-7984 на суму 9505 грн. з урахування штрафних санкцій 3 006 грн., № /2-7983 на суму 21 348 грн., № /2-7982 на суму 63 108 грн. з урахуванням штрафних санкцій в розмірі 21 445 грн.  та № /0-7985 на суму 65 грн. штрафних санкцій, а також про визнання недійсною  першої податкової вимоги № 1/134 від 11.07.2006 р. В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем порядку проведення планових перевірок податковими органами, а також на невідповідність вищевказаних повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства у зв'язку з відсутністю порушень позивачем положень Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та Закону України „Про податок на додану вартість”.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11 жовтня 2007 р. відкрито провадження в адміністративній справі № 15/392-06-10462А та призначено попереднє засідання.

В ході підготовчого провадження у справі відповідач позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 85-88 т. 1), посилаючись при цьому на правомірність прийнятих ним оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень, та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26 жовтня 2007 р. закінчено підготовче провадження та справу № 15/392-06-10462А призначено до судового розгляду в засіданні суду.

Під час судового розгляду справи відповідач позовні вимоги визнав частково з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов (а.с 93-95 т. 2), стверджуючи про часткову правомірність прийнятих ним оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень, та просить суд залишити чинним податкове повідомлення-рішення від 13.06.2006 р. № /-7985 щодо нарахування штрафної санкції в сумі 65 грн., а також вважати частково чинними повідомлення-рішення від 13.06.2006 р.: № /2-7984 в частині  нарахування податку на прибуток в сумі 4447 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 2224 грн., № /2-7982 в частині нарахування податку на додану вартість в сумі 35 615 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 18 391 грн., № /2-7983 щодо збільшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 22 827 грн.

Також під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просить суд визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області від 13.06.2006 р.: № /2-7982, №  /2-7983, №  /2-7984 та № /0-7985.

У зв’язку з набранням 01 вересня 2005 р. чинності Кодексом адміністративного судочинства України господарський суд Одеської області зазначає, що згідно п. 6 розділу VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд встановив наступне.

З 15 серпня 2005 р. по 22 грудня 2005 р. на підставі направлення від 15.08.2005 р. № 1506 працівниками Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області  була проведена виїзна планова документальну перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання Ізмаїльським управлінням водного господарства вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.10.2003 р. по 31.03.2005 р.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 0371/2301/01034202 від 29.12.2005 р., на підставі якого Ізмаїльською ОДПІ 17.01.2006 р. прийняті податкові повідомлення-рішення:

-          № /0-318 щодо визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на прибуток на загальну суму 9505 грн.;

-          № /0-320 щодо визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 63 108 грн.;

-     № /0-319 щодо збільшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348 грн.

Не погодившись з прийнятими вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до Ізмаїльської ОДПІ зі скаргою вих. № РГ-03-096 від 02.02.2006 р. За результатами розгляду скарги Ізмаїльською ОДПІ прийнято рішення про результати розгляду первинної скарги від 23.03.2006 р. № 4733/25-18, яким податкові повідомлення-рішення від 17.01.2006 р. № /0-318, № /0-319, № /0-320 залишені без змін, а скарга позивача –без задоволення. За результатами Ізмаїльською ОДПІ 28.03.2006 р. були прийняті податкові повідомлення-рішення № /1-4877, № /0-4878, № /1-4879.

Також Ізмаїльське управління водного господарства звернулось з повторною скаргою вих. № РГ-03-0411 від 06.04.2006 р. до Державної податкової адміністрації в Одеській області. Рішенням ДПА в Одеській області від 06.06.2006 р. № 10388/25-0007 про результати розгляду повторної скарги скаргу позивача залишено без задоволення, також було збільшено суму застосованої штрафної (фінансової) санкції за донарахований податок на прибуток на 65,00 грн. За результатами розгляду повторної скарги Ізмаїльською ОДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 13.06.2006 р.:

-          № /2-7984 щодо визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 6499 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 3006 грн., на загальну суму 9505 грн.,  за порушення позивачем, на думку відповідача, положень п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”;

-          № /2-7982 щодо визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 41 663 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 21445 грн., на загальну суму 63 108 грн., за порушення позивачем, на думку відповідача, положень п.п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”;

-          № /2-7983 щодо збільшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348 грн. за порушення позивачем, на думку відповідача, положень п.п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

-          № /0-7985 щодо визначення позивачу суми штрафних (фінансових) санкцій з податку на прибуток в розмірі 65 грн.

Так, на думку суду, оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення від 13.06.2006 р. № /2-7984, № /2-7982, № /2-7983, № /0-7985 прийняті Ізмаїльською ОДПІ в порушення норм чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, в перевіряємому періоді позивачем до Ізмаїльської ОДПІ надавався Звіт про використання коштів неприбуткових організацій та установ по формі, яка затверджена наказом ДПА № 233 від 11.07.2003 р. в редакції Наказу ДПА України № 3153 від 03.04.2003 р. Так, перевіркою вказаного звіту відповідачем встановлено, що позивачем до рядку 10 Звіту за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2005 р. не включені доходи, одержані на рахунки спецфонду у вигляді вартості платних послуг від сауни, за проживання в готельних номерах, доходів від продажу покупних будівельних матеріалів. При цьому відповідач посилається на те, що згідно п. 16.10 ст. 16 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” неприбуткові організації сплачують податок на прибуток від неосновної діяльності у загальному порядку. Підпунктом 7.11.2 ст. 7 наведеного Закону України визначено, що у неприбуткових організаціях, які утримуються за рахунок коштів відповідних бюджетів (п. 7.11.1 п.п. „а”) від оподаткування звільняються доходи, отримані у вигляді:

-          коштів або майна, які надходять безоплатно або у вигляді безповоротної фінансової допомоги чи добровільних пожертвувань,

-          пасивних доходів,

-          коштів або майна, які надходять як компенсація вартості отриманих державних послуг, отриманих від виготовлення та реалізації товарів (виконання робіт, надання послуг), пов’язаних з їх основною, статутною діяльністю,

-          дотацій або субсидій, отриманих з державного або місцевого бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1999 р. за № 1379 „Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися бюджетними установами та організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб” та Положення про Ізмаїльське УВГ не передбачено проведення діяльності з реалізації послуг сауни, проживання в  готельних номерах та продажу покупних товарно-матеріальних цінностей.

Згідно п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” у разі коли неприбуткова організація отримує доход з джерел, інших ніж визначені відповідними підпунктами 7.11.2 - 7.11.7 цього пункту, така неприбуткова організація зобов'язана сплатити податок на прибуток, який визначається як сума доходів, отриманих з таких інших джерел, зменшена на суму витрат, пов'язаних із отриманням таких доходів, але не вище суми таких доходів.

При цьому в акті перевірки відповідачем вказано, що в порушення п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 та п. 16.10 ст. 16 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” Ізмаїльським УВГ допущено заниження валового доходу за перевіряємий період в сумі 207 715 грн., в т.ч. по періодам: 1 кв. 2004 р. –32 165 грн., 2 кв. 2004 р. –27 790 грн., 3 кв. 2004 р. –61 025 грн., 4 кв. 2004 р. –44 680 грн., 1 кв. 2005 р. –42 055 грн. Фактична сума валового доходу, що підлягає оподаткуванню на загальних умовах за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2005 р. встановлена згідно даних обліку підприємства по меморіальним ордерам № 1, № 13, № 13-а. Виходячи з цього, відповідач зробив висновок щодо не відображення позивачем у Звіті про використання коштів неприбуткових організацій та установ валового доходу в сумі 205 994 грн.

Крім того, відповідач в акті перевірки вказує, що в порушення п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 та п. 16.10 ст. 16 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2005 р. по рядку 11 „Витрати, що прямо пов’язані з отриманням доходів з інших джерел, але не вище суми таких доходів” Звіту про використання коштів неприбуткових організацій та установ позивачем не відображалися витрати, пов’язані з отриманням доходів від неосновної (нестатутної) діяльності. Фактична сума валових витрат за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2005 р. встановлена згідно даних обліку підприємства по меморіальним ордерам № 13, № 13-а в сумі 179 951 грн. У зв'язку з цим відповідач зробив висновок щодо невідображення позивачем у Звіті про використання коштів неприбуткових організацій та установ валових витрат в сумі 179 951 грн.

Таким чином, як зазначено в п. 3.5 акту перевірки, проведеною відповідачем перевіркою було встановлено заниження позивачем суми оподаткованого прибутку в розмірі 25 993 грн. (205 994 грн. – 179 951 грн.), в т.ч. по періодам  1 кв. 2004 р. –3195 грн., 2 кв. 2004 р. –3584 грн., 3 кв. 2004 р. –1664 грн., 4 кв. 2004 р. –5421 грн., 1 кв. 2005 р. –7138 грн., а також відповідно заниження податку на прибуток в сумі 6499 грн., в т.ч. по періодам: 1 кв. 2004 р. –799 грн., 2 кв. 2004 р. –896 грн., 3 кв. 2004 р. –1664 грн., 4 кв. 2004 р. –1355 грн., 1 кв. 2005 р. –1785 грн.

Однак, при цьому слід зазначити, що податковим органом порушені приписи Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 р. № 327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за № 925/11205.

Так, пунктами 1.6 та 1.7 зазначеного Порядку визначено, що за результатами невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Також відповідно до п.п. 2.3.2. п. 2.3. п. 2 вказаного Порядку за кожним відображеним в акті фактом порушення податкового законодавства необхідно, зокрема: у разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб суб'єкта господарювання щодо встановлених порушень.

В порушення вищенаведених положень зазначеного Порядку в акті перевірки відповідачем не вказані первинні документи, які аналізувались відповідачем, що призвело до неправильних висновків відповідача про заниження позивачем валового доходу та про завищення валових витрат, а відповідно і про заниження позивачем суми оподаткованого прибутку в розмірі. Більш того, відповідач у своїх запереченнях на позов відповідачем вказано, що при розрахунку прибутку від продажу товарів відповідачем враховані лише витрати в межах вартості придбання товарів в сумі 96 266 грн. та собівартості послуг сауни та проживання в готельних номерах в сумі 83 685 грн., що підтверджує необ’єктивність висновків відповідача. Крім того, у судовому засіданні визнав частково обґрунтованими доводи позивача щодо необґрунтованості проведеного відповідачем розрахунку між валовими доходами та витратами, про що зазначено у письмових запереченнях відповідача (а.с. 94-95 т. 2).

Зокрема, у своїх письмових запереченнях відповідач вказує на те, що з огляду на надані до суду позивачем докази при формуванні валових доходів та витрат по реалізації покупних товарно-матеріальних цінностей до валових доходів включаються також доходи від підсобного господарства –вирощування поголів'я свиней. При цьому відповідач вказує на те, що даний вид діяльності передбачений Переліком платних послуг, які можуть надаватися бюджетними установами та організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету по водному господарству № 1379 від 29.07.1999 р. та не відноситься до неосновної діяльності. У зв'язку з цим відповідач вважає, що внаслідок проведеного перерахунку валові доходи мають бути зменшені на загальну суму 13 519 грн., а валові витрати – зменшені на суму 5314 грн. Також відповідач вказує, що зроблені позивачем розрахунки фактичних витрат по доставці будівельних матеріалів складено з грубими помилками як при визначенні відстані, так і часу роботи водія та нарахуванні зарплати та податків на зарплату. В поясненнях підприємства відсутні посилання на регістри бухгалтерського обліку при формуванні витрат для відображення у податковому обліку. Так, відповідач заперечує проти включення до складу валових витрат витрати позивача по перевезенню будівельних матеріалів, які складають 19528 грн.

Проте, наведені заперечення відповідача стосовно транспортних витрат позивача в розмірі 19 528 грн. судом до уваги не приймаються, оскільки не обґрунтовані позивачем, більш того не підтверджують наявність порушення, за яке відповідачем було здійснено донарахування податку на прибуток, а саме: не підтверджують наявність порушення позивачем п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. Навпаки, наявними в матеріалах справи документами, наданими позивачем до суду, підтверджується відсутність порушень позивачем вказаних положень Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними посилання на порушення позивачем вимог п.п. 7.11.9 п. 7.11 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та відповідно неправомірним визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 6499 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 3071 грн. згідно податкових повідомлень-рішень № /2-7984 та № /0-7985 від 13.06.2006 р.

Щодо донарахування відповідачем позивачу податку на додану вартість на суму 41 663 грн. та застосування штрафних санкцій з цього податку в розмірі 21 445 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № /2-7982 від 13.06.2006 р. суд зазначає наступне.

Як вбачаться з матеріалів справи, підставою для донарахування податку на додану вартість стало порушення, на думку відповідача, позивачем вимог п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Як зазначено в акті перевірки від 29.12.2005 р., в порушення п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про податок на додану вартість” позивачем при визначенні бази оподаткування з продажу ремонтно-будівельних робіт та послуг по затвердженню лімітів водокористування за перевіряємий період надлишкове включено 62 750 грн., що призвело до завищення податкових зобов’язань по податку на додану вартість в сумі 12 550 грн. Згідно даних обліку позивача сума податкових зобов’язань по меморіальному ордеру № 14 за перевіряємий період складає 109 490 грн. Фактична сума податкових зобов’язань згідно актів виконаних робіт, Журналу реєстрації виданих лімітів складає 96 940 грн. Відхилення податкових зобов’язань по даному порушенню складають 12 550 грн., в т.ч. в розрізі податкових періодів: за лютий 2004 р. –(-)5911 грн., березень 2004 р. –(-) 1841 грн., червень 2004 р. –(-) 2344 грн., вересень 2004 р. –(-) 5425 грн., жовтень 2004 р. –(+)  111 грн., листопад 2004 р. –(+)2863 грн.

Також відповідач вказує в акті перевірки, що в порушення п. 4.1 ст. 4 та п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” позивачем нараховувалися зобов’язання по податку на додану вартість з порушенням порядку визначення бази оподаткування та дати виникнення податкового зобов’язання (першої події), що призвело до заниження загальної суми зобов’язань в розмірі 32 865 грн., в т.ч.: у жовтні 2003 р. –заниження 3429 грн., листопаді 2003 р. –заниження 1972 грн., грудні 2003 р. –заниження 8567 грн., січні 2004 р. –завищення 6685 грн., лютому 2004 р. –заниження 180 грн., березні 2004 р. –заниження 1176 грн., квітні 2004 р. –заниження 7582 грн., травні 2004 р. –завищення 546 грн., червні 2004 р. –завищення 588 грн., липні 2004 р. –заниження 4834 грн., серпні 2004 р. –заниження 932 грн., вересні 2004 р. –заниження 4694 грн., жовтні 2004 р. –заниження 1448 грн., листопаді 2004 р. –заниження 6599 грн., грудні 2004 р. –завищення 5282 грн., січні 2005 р. –заниження 3195 грн., лютому 2005 р. –заниження 866 грн., березні 2005 р. –заниження 492 грн.

Таким чином, відповідачем зроблено висновок щодо заниження чистої суми зобов’язань по податку на додану вартість в сумі 41 663 грн. (розрахунок наведено у додатку № 4 до акту перевірки) та заниження від’ємного значення податку на додану вартість в сумі 21 348 грн.

Разом з тим відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про податок на додану вартість” (в редакції до 30.11.2006р.) база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

Однак, чим саме позивач порушив вказану вище норму Закону України „Про податок на додану вартість” відповідач в акті перевірки не вказав, в акті лише зазначено про порушення позивачем порядку визначення бази оподаткування, але яким чином позивачем порушено вказаний порядок відповідачем не вказано. У зв’язку з цим, на думку суду, відповідачем порушено приписи Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 р. № 327, щодо викладення фактів встановлених порушень чітко, об’єктивно та в повній мірі. Більш того, не довів відповідач факт встановлення зазначеного порушення і суду. Таким чином, на думку суду, відповідач необґрунтовано визначив вищевказану норму Закону підставою для прийняття оскаржуваних повідомлень-рішень № /2-7982 та № /2-7983.

Щодо посилань відповідача на порушення позивачем п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” суд зазначає наступне.

Згідно п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

При цьому у відзиві на позов (а.с. 87 т. 1) відповідач вказує, що в акті перевірки при розрахунку податкових зобов’язань перевіркою використані дані меморіальних ордерів № 1, 2а, 13, 13а, 17, звітів подачі води, розробок банку по надходженню коштів на спецрахунок /додатки до акту перевірки № 3, та № 4/; суми податкових зобов'язань з ПДВ позивача розраховані перевіряючими суцільним порядком за період, який перевірявся, на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням коригування зобов'язань по даті першої події, а саме: по надходженню коштів в касу та на рахунки платника податку (Дт 301, 311).

Також у своїх останніх запереченнях на позов (а.с. 93 т. 2) відповідач вказує на те, що після перевірки наданих до суду матеріалів податкова інспекція прийняла часткову зміну податкових зобов'язань по податку на додану вартість в бік зменшення на суму 7527 грн., в тому числі:

-   на суму 201 грн. за жовтень 2003р. - по передплаті Фрунзівського ВУЖКГ,

-   на суму 383 грн., в т.ч. за серпень 2004 р. на 155 грн.,  за листопад 2004 р. на 228 грн.  як помилково відображені при перевірці м/о 13, 13-а,

-  на суму 6943 грн., в т.ч. за жовтень 2003 р. на 155 грн., за квітень 2004 р. на 2085, червень 2004 р. на 1671 грн., липень 2004 р. на 2166 грн., серпень 2004 р. на 500 грн., вересень 2004 р. на 166 грн., жовтень 2004 р. на 112 грн. та травень 2004 р. - збільшено на 418 грн., на підставі наданих звітів по воді.

У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідачем підтверджується той факт, що донарахування позивачу суми податкових зобов’язань з податку на додану вартість відповідачем було здійснено без аналізу первинних документів.

Також відповідач вказує на те, що при розрахунку сум податкового кредиту у наданій таблиці позивачем було проведено збільшення на суму ПДВ 19123 грн. по податковим накладним, копії яких надано до Ізмаїльської ОДПІ 06.12.200б р. При цьому відповідач посилається на те, що перевіркою наданих податкових накладних встановлено:

- п/н №1187 від 30.04.2004 р. видана СПД Сокарева на суму 15679,76 грн., в тому числі ПДВ 2613,29 грн., не може бути прийнята, так як виписана з порушенням п.п.7.2.1 і п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” (отримана передплата),

- п/н № 12260/95/50/37 від 11.11.2003 р., виписана „Одесаобленерго” на суму 4739 грн., в тому числі ПДВ 789,93 грн. по даним податкової перевірки була включена до книги придбання за листопад 2003 р.

До того ж відповідач заперечує проти включення наданих податкових накладних до складу податкового кредиту у зв'язку з тим, що позивачем не надано доказів щодо підтвердження того, що наведений в податкових накладних перелік товарно-матеріальних цінностей (матеріалів, послуг, тощо), пов'язаний з неосновною діяльністю підприємства та сплачений за рахунок коштів спецфонду, а не бюджетних коштів, а наведені ТМЦ використовувалися для реалізації на сторону або неосновної діяльності, не пов'язаною з основною –експлуатація, утримання, ремонт іригаційних, меліоративних мереж, які перебувають у державній власності. Крім того,  відповідач посилається на те, що позивачем  до суду не надано підтверджень, що сплата постачальникам за товарно-матеріальні цінності, які відображено в податкових накладних, додатково представлених до суду, проведена зі спец рахунку; тобто збільшення сум податкового кредиту в даному випадку пов'язано з тим, що позивачем надано до суду податкові накладні на придбання ТМЦ, за які було сплачено за рахунок бюджетних коштів. При цьому відповідач вказує, на те, що відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

У разі, коли платник придбає товари (роботи, послуга), вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв'язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не відносяться. (п. 7.4.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”). У зв’язку з цим відповідач вказує, що позивач не є платником податку на прибуток, не формує валові витрати, тобто вартість придбаних товарів (послуг) за рахунок бюджетного фінансування відображається в бухгалтерському обліку разом з ПДВ. Таким чином, Ізмаїльська ОДПІ заперечує проти зміни сум податкового кредиту в бік збільшення на суму ПДВ 19 123 грн.

Відтак, виходячи з вищевикладеного, відповідач не спростовує доводи позивача про відсутність порушення позивачем п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, за яке і було донараховано позивачу податок на додану вартість, а  посилається на інші порушення позивачем положень Закону України „Про податок на додану вартість” щодо правомірності включення позивачем сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, які не були встановлені проведеною перевіркою. Хоча в акті перевірки (стор. 10 акту) відповідачем зазначено, що перевіркою обґрунтованості віднесення до податкового кредиту нарахованих (сплачених) сум податку при придбанні товарів (робіт, послуг) порушень не встановлено.

Отже, суд доходить висновку про відсутність позивачем порушень положень п. 4.1 ст. 4 та п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, за які відповідачем було нараховано позивачу суму податку на додану в розмірі 41 663 грн. та штрафні санкції в розмірі 21 445 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 13.06.2006 р. № /2-7982. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем при визначенні позивачу суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 21 445 грн. за вищезазначене порушення позивачем вимог Закону України „Про податок на додану вартість” порушені приписи п.п. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а саме: нараховані відповідачем штрафні санкції позивачу складають більше 50% донарахованої суми податкового зобов’язання. Так, виходячи з визначеної відповідачем суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість, сума штрафних санкцій має складати 20 831,50 грн. (21 445 грн.х50%).

Щодо збільшення відповідачем позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348 грн. суд зазначає наступне.

Пунктом 1.8 статті 1 Закону України „Про податок на додану вартість” визначено, що бюджетне відшкодування –сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” (в редакції, що діяла у періодах, в яких збільшено суму бюджетного відшкодування) суми податку, що підлягають сплаті до бюджету або відшкодуванню з бюджету, визначаються як різниця між загальною сумою податкових зобов'язань, що виникли у зв'язку з будь-якою поставкою товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, та сумою податкового кредиту звітного періоду.

Так, пунктом 1.7 статті 1 Закону України „Про податок на додану вартість” визначено, що податковий кредит –це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом..

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” (в редакції, що діяла у періодах, в яких збільшено суму бюджетного відшкодування) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Суми податку на додану вартість, сплачені (нараховані) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням (спорудженням) основних фондів, що підлягають амортизації, включаються до складу податкового кредиту такого звітного періоду, незалежно від строків введення в експлуатацію основних фондів, а також від того, чи мав платник податку оподатковувані обороти протягом такого звітного періоду.

Підпунктом 7.5.1 зазначеного Закону визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з таких подій:

-          або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

-          або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Також підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”  (в редакції, що діяла у періодах, в яких збільшено суму бюджетного відшкодування) визначено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

Отже, Законом України „Про податок на додану вартість” передбачені два випадки неможливості включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду, а саме:

- у разі, коли вартість придбаних товарі не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) чи основних фондів;

- у разі не підтвердження витрат по сплаті податку на додану вартість податковим накладними.

Будь-які інші вимоги щодо включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту Законом України „Про податок на додану вартість” не передбачені.

Відповідно до п.п. 7.7.3 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” (в редакції, що діяла у періодах, в яких збільшено суму бюджетного відшкодування) у разі коли за результатами звітного періоду сума, визначена згідно з підпунктом 7.7.1 цієї статті, має від'ємне значення, така сума підлягає відшкодуванню платнику податку з Державного бюджету України протягом місяця, наступного після подачі декларації.

Виходячи з вищевикладеного, сума бюджетного відшкодування залежить від правильності визначення суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податкового кредиту. Проте, враховуючи неправильність визначення відповідачем позивачу суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість, про що зазначено вище, суд вважає неправомірним збільшення позивачу суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 21 348 грн., більш того, що судом не було встановлено наявність порушень позивачем п. 4.1 ст. 4 та п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” (як зазначалось вище), за які було завищено суму бюджетного відшкодування.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною  3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює  наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини,  що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх  представників, показань свідків, письмових  і речових  доказів,  висновків експертів.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює  докази,  які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні

Таким чином, враховуючи вищевикладене, відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду правомірність прийнятих ним оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень від 13.06.2006 р., оскільки судом не встановлено наявність порушень, у зв'язку з якими відповідачем зазначені податкові повідомлення-рішення були винесені.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 105 КАС України позивач має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача –суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, а також заявляти інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Враховуючи все вищевикладене та оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд Одеської області вважає, що позовні вимоги Ізмаїльського управління водного господарства обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства, у зв’язку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов Ізмаїльського управління водного господарства до Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень задовольнити.

2.          ВИЗНАТИ нечинними податкові повідомлення-рішення Ізмаїльської об’єднаної державної податкової інспекції Одеської області № /2-7982, № /2-7984, № /2-7983, № /0-7985 від 13.06.2006 р.

Постанову суду може бути оскаржено в порядку ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складено 25.05.2007 р.

Суддя