ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.
№ 32/201

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

Позивача
Половіченко О.М. дов. від 27.02.07 р.

Відповідачів
Зарайського В.В. дов. від 26.12.06 р.

Третіх осіб

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Вільчицького В.В. дов. від 16.06.05 р.
Остапенко С.Л. дов. від 17.01.05 р.
Державної податкової адміністрації у місті Києві
Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва

на постанову

від 26.09.2005 року Київського
апеляційного господарського суду

у справі
№32/201 господарського суду міста Києва

за позовом
Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва

до

треті особи

про
Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-австрійсько-німецьке підприємство "Укрінтерцукор"

Міністерство фінансів України

Державне казначейство України
Управління державного казначейства у м. Києві
ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України"

Державна податкова адміністрація у м. Києві

стягнення 210032726,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м. Києва  звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-австрійсько-німецьке підприємство "Укрінтерцукор" про стягнення 210032726,01 грн. заборгованості перед державним бюджетом за Кредитною угодою від 06.07.94 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до Рішення Валютно-кредитної ради Кабінету Міністрів України від 26.04.94 року відповідач з метою впровадження передових технологій виробництва цукрового буряку та цукру в рамках кредитної лінії ФРН отримано кредит у розмірі 147793150,00 німецьких марок, наданий під гарантії Уряду України № 40-797/96 від 04.05.94 року. Кредит надавався на умовах Кредитної угоди від 06.07.94 року № 2/48-96, укладеної між Державним експортно-імпортним банком України і відповідачем, відповідно до пункту 5 якої на відповідача покладено обов'язок в термін до 01.12.95 року відшкодувати державі суму отриманого кредиту.

У зв'язку з невиконанням відповідачем в повному обсязі вимог Кредитної угоди від 06.07.94 року та на виконання Порядку зарахування до державного бюджету сум, стягнутих у безспірному порядку з юридичних осіб України - позичальників для погашення заборгованості за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.04.96 року № 88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 24.05.96 року за № 247/1272, Державним казначейством України направлено до ДПА у м. Києві подання № 113 від 22.05.2003 року про стягнення з СП "Укрінтерцукор" суми заборгованості, яка виникла за Кредитною угодою від 06.07.94 року в розмірі 2694,77 дол. США або 14375,25 грн. за курсом НБУ на 01.04.2003року, а також подання №115 від 22.05.2003 року про стягнення пені в розмірі 549343,71 грн.; подання № 114 від 22.05.2003 року про стягнення відсотків за надання гарантій у сумі 705385,47 дол. США або 3762878,79 грн. за курсом на 01.04.2003 року; подання № 117 від 22.05.2003 року про стягнення пені в розмірі 135176981,64 грн.; подання № 116 від 22.05.2003 року про стягнення заборгованості в розмірі 35393723,79 євро або 205706128,26 грн.

Статтею 22 Закону України "Про державний бюджет України на 2004 рік" органами  стягнення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, визнано органи державної податкової служби України.

27.04.2004 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України 391753469,24 грн. заборгованості за Кредитною угодою від

06.07.94 року, оскільки на адресу ДПІ у Солом'янському районі м. Києва від Державного казначейства у м. Києві надійшли подання № 847 від 30.03.2004 року, № 848 від 30.03.2004 року, № 849 від 30.03.2004 року, № 850 від 30.03.2004 року з новими даними щодо розрахунків стану заборгованості СП "Укрінтерцукор", яка виникла за кредитною угодою від 06.07.94 року.

Рішенням господарського суду м. Києва від 09.06.2004року у справі № 32/201 позов задоволено повністю - з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне Українсько-Австрійсько-Німецьке підприємство "Укрінтерцукор" до Державного бюджету України стягнуто суму заборгованості за Кредитною угодою від 06.07.1994 року в розмірі 391753469,24грн. на рахунок Державного казначейства України № 0026.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-австрійсько-німецьке підприємство "Укрінтерцукор" постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2005 року рішення господарського суду м. Києва від 09.06.2004 року у справі № 32/201 скасовано повністю та прийнято нове рішення, яким в позові Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільного українсько-австрійсько-німецького підприємства "Укрінтерцукор" про стягнення 391753469,24грн.- відмовлено повністю.

Постанова обґрунтована тим, що механізм стягнення органами державної податкової служби заборгованості по кредитах, залучених державою або під державні гарантії, законодавчо не врегульований, в зв’язку з чим звернення ДПІ у Солом'янському районі м. Києва до суду з зазначеним позовом не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому у позові ДПІ у Солом'янському районі м. Києва належить відмовити.

Державна податкова адміністрація у місті Києві звернулась з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 26.09.2005 року скасувати та залишити в силі рішення господарського суду м. Києва від 09.06.2005 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: стаття 2, пункт 8 статті 11, пункт 11 статті 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні", пункт 2 статті 30 Бюджетного кодексу України, стаття 24 Закону України "Про державний бюджет України на 2004 рік".

Крім того, на думку заявника, при прийнятті постанови від 26.09.2005 року по справі №32/201 Київський апеляційний господарський суд повинен був керуватися також статтями 195, 198, 199, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України.

З аналогічною скаргою до Вищого господарського суду України звернулася Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м. Києва.

Заслухавши суддю –доповідача та присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в

рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає  задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України,  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як  вбачається з матеріалів справи предметом спору є стягнення заборгованості за Кредитною угодою від 06.07.94 року.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 25.03.1992 року Державним експортно-імпортним банком України і АКА АКА Ausfuhrkredit-Gesellschaft mbh, Франкфурт-на-Майні (далі АКА) було укладено Базову Угоду щодо фінансування зовнішньоторговельних контрактів українських покупців-імпортерів і німецьких постачальників-експортерів на поставку товарів з ФНР в Україну (далі - Базова Угода).

Згідно з Базовою Угодою АКА надає Укрексімбанку індивідуальні кредити у відповідності з Індивідуальними Кредитними Угодами, укладеними за стандартною формою, наведеною у Додатку 1 до Базової Угоди.

14.06.1994 року між Державним експортно-імпортним банком України і АКА в межах Базової Угоди була укладена Кредитна угода № 5/810/5694, в якій сторони зазначили, що українським СП "Укрінтерцукор" (імпортер) підписано з німецькими фірмами (експортерами) Експортний контракт стосовно поставки сільськогосподарської техніки, засобів захисту рослин, транспортних засобів, насіння, добрив, дизельного палива, сервісного обслуговування на загальну суму 147793150 німецьких марок, а Укрексімбанк (позичальник) і АКА домовились про фінансування вказаного експортного контракту за рахунок кредиту АКА.

04.05.1994 року Кабінет Міністрів України видав Гарантійне зобов'язання № 40-797/96, яким гарантував АКА виконання Укрексімбанком зобов'язань за індивідуальною Кредитною Угодою від 14.06.1994 року № 5/810/5694 про фінансування експортного контракту СП "Укрінтерцукор" за рахунок кредиту ФРН.

06.07.1994 року між Державним експортно-імпортним банком України (кредитор) та Спільним українсько-австрійсько-німецьким підприємством "Укрінтерцукор" (позичальник) була укладена Кредитна угода № 17/04-96 (далі Кредитна угода), згідно якої та доповнень до неї відповідачу надавався кредит на оплату Експортного контракту: 1-ої частини з "Franz Кlеіnе Maschinenfabrik Gmbh & СО" Salzkotten, FRG у сумі DМ 32611519,05; 2-ої частини з "SРН Saatgut und Pflanzenvertrieds Gmbh ", Вегlіn, FRG в сумі DМ 1515822,00; 3-ої частини з "Ноеchst Schering ArgEvo Gmbh ", Вегlіn, FRG в сумі DМ 7027680,00; 4-ої частини з "KWS Кlеіnwanzlebtntr Saatgut AG", Einbeck,  FRG в  сумі DМ   18338500 (загальна сума кредиту 59493521,05 німецьких марок); 5-ої частини - 85% з "Franz Кlеіnе Maschinenfabrik Gmbh & СО" Salzkotten, FRG у сумі DМ 20421800,80; 6-ої частини - 100% з "Ноеchst Schering ArgEvo Gmbh ", Вегlіn, FRG в сумі DМ 10973758,00.

Доповненням № 8 від 24.12.1997року та Доповненням № 10 від 03.06.02 року до Кредитної угоди сторонами визначено остаточну суму кредиту у розмірі 98866014,88 німецьких марок (в тому числі кредит в сумі 92366088,88 німецьких марок, наданий для фінансування 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 і 8 частин контракту, а також кредит в сумі 6499926,00 німецьких марок, який надавався для фінансування 9-ої частини контракту) та домовились, що всі грошові зобов'язання сторін за кредитної угодою, виконання яких передбачено у німецьких марках, з 21.12.2001 року виконуються сторонами у євро.

Крім того, 22.10.1997 року між Міністерством фінансів України в особі заступника міністра Макацарія С.М., який діяв на підставі Положення про Міністерство фінансів України, від імені Кабінету Міністрів України ("Гарант") та СП "Укрінтерцукор" ("Позичальник") в особі генерального директора Юхновського Ю.І. була укладена Угода "Про порядок відшкодування видатків державного бюджету, які можуть виникнути внаслідок виконання гарантійних зобов'язань Кабінету Міністрів України. Вказана угода була укладена на виконання Постанови Кабінету Міністрів від 05.05.1997 року № 414 "Про впорядкування залучення і використання іноземних кредитів, повернення яких гарантується Кабінетом Міністрів України, вдосконалення системи залучення зовнішніх фінансових ресурсів та обслуговування зовнішнього державного боргу" та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.09.1997 року № 1070 "Про доповнення до гарантії Кабінету Міністрів України від 04.05.1994 року № 40-797/96 щодо забезпечення погашення кредиту ФРН, який залучається для фінансування 7,8 та 9 траншів проекту Спільного українсько-австрійсько-німецького підприємства "Укрінтерцукор".

У підпункті 3.1 пункту З угоди між Міністерством фінансів України та СП "Укрінтерцукор" зазначено, що в разі виникнення витрат державного бюджету на виконання гарантійних зобов'язань Гаранта по поверненню коштів, за рахунок яких надавався кредит, позичальник зобов'язується відшкодувати ці витрати на умовах, викладених в угоді.

Приймаючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог апеляційний господарський суд не погодився з висновком місцевого господарського суду щодо наявності у ДПІ у Солом'янському районі м. Києва правових підстав для звернення до господарського суду з зазначеним позовом з огляду на те, що Кредитна угода від 06.07.1994 року з додатками та угода між Міністерством фінансів України та СП "Укрінтерцукор", на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, за всіма своїми ознаками є цивільно-правовими угодами, сторонами яких є юридичні особи та держава в особі уповноваженого орану, вони укладені у відповідності до вимог Цивільного кодексу УРСР та міжнародних договорів.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" завданнями органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством.

Пунктом 8 статті 11 названого Закону передбачено, що до прав органів державної податкової служби належить стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені та штрафних санкцій у порядку, передбаченому законом.

Доказів існування податкового боргу, заборгованості відповідача перед бюджетом або державним цільовим фондом, позивачем не надано.

Касаційна інстанція не може погодитись з таким висновком, оскільки відповідно до Порядку зарахування до державного бюджету сум, стягнутих у безспірному порядку з юридичних осіб України - позичальників для погашення заборгованості за іноземними кредитами, одержаними під гарантії Уряду України, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 30.04.96 року № 88, обов'язок стягнення у безспірному порядку повної суми нездійснених у строк платежів з урахуванням пені у разі невідшкодування позичальником витрат державного бюджету у місячний термін покладався на державні податкові інспекції відповідно до подання за формою (додаток № 2) територіальних органів Державного казначейства, оформлених відповідно до   інформації Головного управління Державного казначейства.

Частиною 4 статті 17 Бюджетного кодексу України визначено, що у разі невиконання юридичними особами своїх зобов'язань щодо погашення та обслуговування наданих на умовах повернення кредитів, залучених державою або під державні гарантії, інших гарантованих державою зобов'язань, та стягнення заборгованості перед Державним бюджетом України з наданих підприємствам і організаціям позичок із державного бюджету, позичок, наданих за рахунок коштів, залучених державою або під державні гарантії, плати за користування цими позичками органи стягнення застосовують механізм стягнення цієї заборгованості у порядку, передбаченому законом для стягнення не внесених у строк податків і неподаткових платежів, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна боржників.

Відповідно до пункту 30 статті 2 Бюджетного кодексу України до органів стягнення відносяться податкові, митні та інші державні органи, яким відповідно до закону надано право стягнення до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших надходжень.

Одночасно касаційна інстанція не може погодитись і із висновком господарського суду першої інстанції, оскільки судом не були прийняті до уваги приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 14 грудня 1995 року N1002 Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду України, згідно з пунктом 2 якої стягненню органами державної податкової служби підлягають витрати державного бюджету, що виникли у зв'язку з покриттям гарантом заборгованості за цим кредитом.

Отже для вирішення даного спору по суті судам необхідно встановити наявність  витрат державного бюджету.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, дає підстави для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити  всі  фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване  і законне судове рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 09.06.2004 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2005 року у справі № 32/201  господарського суду м. Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Касаційні скарги Державної податкової адміністрації у місті Києві та Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва задовольнити частково.

Головуючий                                                                                Т. Дроботова

Судді                                                                                          Н.Волковицька

Л. Рогач