ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2007                                                                                             Справа № 36/92

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецової І.Л.,

суддів: Чимбар Л.О.(доповідач), Швеця В.В.,

при секретарі Заєць П.Л.,

представники сторін:

від позивача: Сеннов О.А., дов. №4233/9/10-017  від 21.03.07,

представники відповідача-1 та відповідача-2 у судове засідання не з"явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином,

розглянувши  у  відкритому  судовому  засіданні  апеляційну  скаргу  Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції, смт. Ювілейне Дніпропетровської області  на рішення  господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.06р.   у справі № 36/92,

за позовом   Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції, смт. Ювілейне Дніпропетровської області,

до В-1 приватного підприємства "Адал", смт.Солоне Солонянськогго району Дніпропетровської області,

В-2 приватного підприємства "Агроінвест-Ю", м.Дніпропетровськ,

про  визнання недійсною угоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2006 року у справі № 36/92 ( суддя Кожан М.П.) позов Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції (далі- Дніпропетровська МДПІ) задоволено частково: визнано недійсним договір на транспортні перевезення № 08/0562/04 від 15.07.2004р. укладений між приватним підприємством "Адал" (далі- ТОВ “Адал”) та  приватним підприємством "Агроінвест-Ю" (далі- ТОВ “Агроінвест-Ю”), в решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Дніпропетровської МДПІ було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з”ясування обставин, що мають значення для справи, просить змінити рішення господарського суду та прийняти нове рішення,  яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України  відповідно до п.6 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення цього Кодексу.

Вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи,  колегія суддів встановила.

Між ПП “Агроінвест-Ю” (перевізник) та ПП “Адал” (замовник) було укладено договір на транспортні перевезення № 08/0562/04 від 15.07.2004р., відповідно до умов якого ПП “Агроінвест-Ю” зобов”язалося здійснити для ПП “Адал” перевезення меласи бурякової  двома патоковозами, що належать ПП “Агроінвест-Ю” а ПП “Адал” зобов2язано оплатити роботи по перевезенню його вантажу.

18.04.06р. Дніпропетровська МДПІ звернулася з позовом до  господарського суду про визнання договору на транспортні перевезення № 08/0562/04 від 15.07.2004р. укладеного між ПП “Адал” та  ПП. "Агроінвест-Ю" недійсним на підставі його укладення ПП. "Агроінвест-Ю" з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, у відповідності до вимог ст.. 207 Господарського кодексу України (далі- ГК України) із застосуванням наслідків, передбачених ст. 208 ГК України, зокрема стягнути з ПП "Агроінвест-Ю" на користь ПП “Адал” кошти в розмірі 24403 грн. 50 коп., отримані по вищевказаному договору, та стягнути з ПП “Адал” на користь держави кошти в сумі 24403 грн. 50 коп. вартості отриманих ним послуг транспортних перевезень по вищевказаному договору.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області позов задоволено частково.

Апеляційний господарський суд вважає рішення суду першої інстанції  правильним та обгрунтованим з наступних підстав.

Рішення господарського суду в частині задоволення позову про визнання недійсної угоди  постановлено господарським судом правильно, належним чином мотивовано. З приведеними судом першої інстанції апеляційний господарський суд погоджується. Слід зазначити, що рішення суду в цій частині не оскаржується сторонами у справі.

Що ж стосується застосування адміністративно-господарських санкцій, апеляційний суд вважає правильним відмову в позові про їх застосування незалежно від виконання угоди по наступним обставинам.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 207 та ч.1 ст. 208 Господарського кодексу України (набрав чинності 01.01.2004р.), які за предметом регулювання та встановленими наслідками співпадають зі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 1 січня 2004 року, згідно з п.1 та п.2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (чинного з 01.01.2004р.), господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушеннями хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Якщо господарське зобов’язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін –у разі виконання зобов’язання обома сторонами –в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов’язаннями, а у разі виконання зобов’язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Застосування передбачених ч.1 ст. 208 ГК України санкцій можливо лише судом, що відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись до суб’єкта господарювання лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України, а саме, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Враховуючи, що спірна угода була укладена 15.07.2004 року, за твердженням ДПІ виконана протягом липня-серпня 2004 року, а позов про застосування передбачених ч.1 ст.208 ГК України санкцій заявлено лише 17.04.2006 року, тобто після сплину річного строку в порушення вимог ст.250 ГК України, апеляційний суд вважає, що          господарський суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позову про застосування  передбачених ч.1 ст.208 ГК України санкцій.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є правильним та обгрунтованим, підстав для задоволення апеляційної скарги позивача не вбачається.

Керуючись ст.ст.160, 167, 205, 206  Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від  30.05.2006р.   у справі № 36/92 залишити без змін, а  апеляційну скаргу Дніпропетровської міжрайонної державної податкової інспекції, смт. Ювілейне Дніпропетровської області  - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили  з моменту проголошення і може бути оскаржена  в касаційному порядку протягом одного місяця з дня її складання в повному обсязі до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                             І.Л. Кузнецова

Судді                                                                                 Л.О.Чимбар

В.В. Швець