ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2007 р.
№ 27/20-05

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Грейц К.В.

суддів:
Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги
ДПІ у Московському районі м.Харкова;
ВДК у Московському районі м.Харкова

на постанову
Харківського апеляційного господарсь кого суду від 24.05.2005 р.

у справі
№27/20-05

господарського суду
Харківської області

за позовом
ТОВ "РезиноДеталь"

до
1)          ВДК у Московському районі м.Хар кова;
2)          ДПІ у Московському районі м.Хар кова

про
стягнення 3 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.03.2005 р. у справі №27/20-05 (суддя Мамалуй О.О.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2005 р. (судді: Олійник В.Ф., Гончар Т.В., Істоміна О.А.), позовні вимоги задоволено: стягнуто з держбюджету на користь ТОВ "РезиноДеталь" суму збитків у розмірі 3 000,00 грн.; стягнуто з ДПІ у Московському районі м.Харкова 51,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У касаційних скаргах ДПІ у Московському районі м.Харкова просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.03.2005 р.,  постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2005 .у справі №27/20-05 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а ВДК у Московському районі м.Харкова просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.03.2005 р.,  постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2005 .у справі №27/20-05 та прийняти нове рішення, яким покласти відшкодування суми 3 000,00 грн. в порядку ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України на Державну податкову інспекцію у Московському районі м.Харкова, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Сторони не скористалися своїм процесуальним правом на участь своїх представників у судовому засіданні касаційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга ДПІ у Московському районі м.Харкова підлягає задоволенню, а касаційна скарга ВДК у Московському районі м.Харкова —частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

За результатами документальної перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ "РезиноДеталь" (акта перевірки від 07.03.2003 р. №816/46/23-104) ДПІ у Московському районі м.Харкова були прийняті податкові пові дом лення-рішення від 12.03.2003 р. №459//0, №452//0, №451//1, №450//0.

Рішеннями господарського суду Харківської області від 03.06.2003 р. у справі №А-27/201-03, від 22.05.2003 р. у справі №А-27/200-03, від 28.05.2003 р. у справі №А-04/220-03, від 28.05.2003 р. у справі №А-04/221-03, залишеними без змін Харківським апеляційним господарським судом, вищеперелічені податкові повідомлення-рішення відповідача-2 про застосування та стягнення з позивача штрафних (фінансових) санкцій, донарахованих сум податків за порушення податкового та іншого законодавства були визнані недійсними.

За всіма вищепереліченими судовими справами про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень ДПІ у Московському районі м.Харкова від 12.03.2003 р. інтереси позивача в суді першої інстанції захищав суб'єкт підприємницької діяльності–фізична особа Пономаренко Г.О., який діяв у рамках додаткової угоди від 17.03.2003 р. №2 до договору від 07.02.2003 р. №1 про надання юридичних послуг.

За надані юридичні послуги позивач 03.04.2003 р. сплатив СПД–ФО Пономаренко А.О. 3 000,00 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 03.04.2003 р. №21.

Звертаючись із позовом до ВДК у Московському районі м.Харкова та ДПІ у Московському районі м.Харкова про стягнення з відповідачів суми збитків у розмірі 3 000,00 грн., які були спричинені внаслідок прийняття Державною податковою інспекцією у Московському районі м.Харкова незаконних податкових повідомлень-рішень від 12.03.2003 р., позивач як на матеріально-пра вові підстави позову посилався на ст.ст. 440, 442 Цивільного кодексу УРСР та ст. 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”.

Відповідно до ст. 440 Цивільного кодексу УРСР, чинного до 01.01.2004 р., шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 442 цього ж Кодексу за шкоду, заподіяну організаціям незаконними діями державних і громадських організацій, а також службових осіб при виконанні ними службових обов’язків у галузі адміністративного управління, відповідальність настає у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” збитки, завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної податкової служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету.

Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що сплачені позивачем за юридичні послуги 3 000,00 грн. є збитками, завданими неправомірними діями Державної податкової інспекції у Московському районі м.Харкова, які виразилися у прийнятті посадовою особою Державної податкової інспекції незаконних податкових повідомлень-рішень внаслідок невірного застосування норм матеріального права, що стало підставою для звернення позивача за юридичною допомогою до СПД–ФО Пономаренко Г.О.

Однак, зазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спричинення збитків позивач пов'язує з прийняттям ДПІ незаконних податкових повідомлень-рішень та наполягає на тому, що вони понесені у зв'язку з відновленням його прав, оскільки у зв'язку з винесенням інспекцією таких рішень позивач був змушений укласти угоду із захисником.

Проте, слід зазначити, що згідно з нормами діючого цивільного законодавства відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи, якій такі збитки спричинені, а цивільно-правова відповідальність за збитки настає за наявності умов, що визначають зміст деліктного правовідношення, а саме: наявності шкоди, неправомірних дій та причинного зв'язку між ними.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 440 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна юридичній особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами від 24.10.2003 р. №9).

При цьому колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що неправомірними визнаються дії службової особи, що порушують порядок та умови здійснення нею державно-владних функцій або виходять за межі наданих повноважень (вчинені без відповідних повноважень, з їх перевищенням чи зловживанням).

Виходячи з викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновок суду про те, що неправомірні дії посадових осіб Державної податкової інспекції виразилися в ухваленні ними незаконних податкових повідомлень-рішень внаслідок невірного застосування норм матеріального права, такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки визнання недійсними прийнятих керівником контролюючого органу за наслідками розгляду матеріалів перевірки результатів діяльності платника податків податкових повідомлень-рішень ще не свідчить, що будь-хто з працівників інспекції (під час перевірки, складання акта, прийняття рішення) порушив умови та порядок здійснення своїх трудових обов'язків, припустився незаконних дій при виконанні службових обов'язків.

Що стосується висновків господарських судів про наявність прямого причинного зв'язку між неправомірними діями Державної податкової інспекції та заподіяними збитками, слід зазначити наступне.

Праву підприємств, установ, організацій на звернення до господарського суду з позовом про захист порушеного чи оспорюваного права, охоронюваного законом інтересу, закріпленому ст.1 Господарського процесуального кодексу України, кореспондує обов’язок суду забезпечити такий захист відповідно до вимог закону.

При цьому ст. 28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що справи юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють в межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Тобто, вказана норма не обмежує юридичних осіб у виборі осіб, котрі будуть здійснювати їх представництво в господарському суді.

Наведене свідчить про відсутність прямого причинного зв’язку між прийняттям відповідачем-2 податкових повідомлень-рішень і витратами позивача, пов'язаними з представництвом СПД–ФО Пономаренко Г.О. його інтересів у суді, оскільки такий зв’язок передбачає обов’язковість, неминучість і безальтернативність однієї події як наслідку іншої.

Відсутність прямого причинного зв’язку між шкодою і неправомірними діями (якими позивач вважає прийняття Державною податковою інспекцією незаконних податкових повідомлень-рішень), як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності, що, однак, не було взято до уваги судами першої та апеляційної інстанцій та призвело до постановлення рішення з порушенням ст. 440 Цивільного кодексу УРСР та ст. 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”.

Зазначені порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права відповідно до ч.1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень та для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 2 ст. 1119, ч.1 ст. 11110, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДПІ у Московському районі м.Харкова на постанову Харківського апеляційного господарсь кого суду від 24.05.2005 р. у справі №27/20-05 задовольнити.

Касаційну скаргу ВДК у Московському районі м.Харкова на постанову Харківського апеляційного господарсь кого суду від 24.05.2005 р. у справі №27/20-05 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.03.2005 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2005 р. у справі №27/20-05 скасувати.

У позові ТОВ "РезиноДеталь" до ВДК у Московському районі м.Хар кова та ДПІ у Московському районі м.Хар кова про стягнення 3 000,00 грн. відмовити.

Головуючий                                                                                           К.Грейц

Судді                                                                                                        О.Глос

С.Бакуліна