ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2007 р.
№ 2-6/9125-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,
Борденюк Є.М.

розглянувши  у відкритому
за участю представників позивача:
касаційну скаргу
судовому засіданні у м. Києві
Бушкіної Ю.В.
Товариства з обмеженою відповідальністю “Орлок ЛТД”

на постанову
від 30.10.2006

Севастопольського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 2-6/9125-2006

господарського суду
Автономної Республіки Крим

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Орлок ЛТД”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Кримська виноробна компанія”,
Кримського торгового будинку “Кволіті Продактс ЛТД”,
Відкритого акціонерного товариства “Об`єднаний комерційний банк”

про
визнання недійсними угод

В судове засідання представники відповідачів не з`явилися, про час і місце слухання справи сторони були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 15.02.2007 оголошувалась перерва до 01.03.2007.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю “Орлок ЛТД” звернулося з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю “Кримська виноробна компанія”, кримського торгового будинку “Кволіті Продактс ЛТД” за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ВАТ “Об`єднаний комерційний банк”, згідно якого, уточнивши в ході розгляду справи свої позовні вимоги, просило визнати недійсними договір поруки № 2003/22 від 22.07.2003 і додаткові угоди до нього, які було укладено між ВАТ “Об`єднаний комерційний банк” та кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД”, та договір про оплату послуг поручителя від 01.02.2004 і додаткову угоду до нього від 20.07.2004, які було укладено між кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” і ТзОВ “Кримська виноробна компанія”.

Ухвалою господарського суду Автономної Республіки Крим від 04.07.2006 до участі у справі залучено відкрите акціонерне товариство “Об`єднаний комерційний банк” у якості третього відповідача у справі.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.09.2006 у справі № 2-6/9125-2006 в позові відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 30.10.2006, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного суду від 30.10.2006, рішення господарського суду першої інстанції від 05.09.2006 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, ст.ст. 203, 215, 558, 712 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 5 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”.

Відзивів на касаційну скаргу відповідачі до Вищого господарського суду України не надіслали.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 22.07.2003 між ВАТ “Об`єднаний комерційний банк” (кредитодавець) та ТзОВ “Кримська виноробна компанія” (позичальник) був укладений договір № 06/03-07-08, згідно умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 560000,00 доларів США для закупівлі виноматеріалів, допоміжних матеріалів, палива і проведення інших витрат, пов`язаних з виробничою діяльністю строком до 20.07.2004. При цьому, між сторонами кредитного договору неодноразово було укладено додаткові угоди про внесення змін до кредитного договору у частині зміни розміру кредиту та в частині терміну повернення кредиту. Остаточний розмір кредиту, за кредитним договором було визначено нарівні 560000,00 доларів США із терміном повернення до 19.07.2005.

Судами також було встановлено, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня, тобто 22.07.2003, між ВАТ “Об`єднаний комерційний банк” (кредитор) та кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” (поручитель) був укладений договір поруки № 2003/22, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати на виконання ТзОВ “Кримська виноробна компанія” боргових зобов`язань основного боргу, процентів, пені, збитків, шкоди за кредитним договором № 06/03-07-08, а у разі невиконання останнім боргових зобов`язань, кредитор має право пред`явити вимогу до поручителя про погашення боргових зобов`язань боржника.

Крім того, 01.02.2004 між кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” (поручитель) та ТзОВ “Кримська виноробна компанія” (боржник) був укладений договір оплати послуг поручителя, відповідно до умов якого боржник зобов`язався оплатити послуги поручителя у наступному порядку: в строк до 20.07.2004 в розмірі 15% від суми кредиту (основного боргу) за кредитним договором № 06/03-07-08 від 22.07.2003, а у випадку несвоєчасного розрахунку боржника з кредитором (після 20.07.2004) або пред`явлення позовних          вимог ВАТ “Об`єднаний комерційний банк” за кредитним договором № 06/03-07-08 від 22.07.2003 до поручителя, у розмірі 150% від суми боргових зобов`язань.

20.07.2004 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про оплату послуг поручителя, якою сторони змінили термін сплати винагороди з 20.07.2004 на 19.07.2005.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині, що стосується визнання недійсними договору поруки № 2003/22 від 22.07.2003 і додаткових угод до нього, апеляційний суд виходив з того, що договір поруки за своєю правовою природою являє собою додаткове зобов`язання, оформлене договором, між кредитором по основному зобов`язанню і поручителем для забезпечення виконання основного зобов`язання. Поручительство є одним з визначених статтею 178 ЦК УРСР способів забезпечення виконання зобов`язання. Його метою є створення впевненості в тому, що зобов`язання буде виконане відповідно до його змісту, тобто належним чином, а також забезпечення можливості відшкодування збитків, причинених невиконанням зобов`язання. У цьому зв`язку, суд апеляційної інстанції вірно визначив, що сам по собі спірний договір поруки від 22.07.2003 не є у розумінні Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” фінансовою послугою, оскільки укладений без мети отримання прибутку. А отже договір поруки не було укладено з метою надання фінансової послуги, тому до кримського торгового будинку “Кволіті Продактс ЛТД” не можуть бути застосовані вимоги Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, а саме те, що останній повинен мати відповідну правоздатність для того, щоб виступати поручителем безоплатно.

У цьому ж зв`язку, судами правомірно не взято до уваги посилання позивача на відсутність згоди ТзОВ “Кримська виноробна компанія” на укладення договору поруки, оскільки зазначене спростовується умовами кредитного договору, яким було передбачено забезпечення кредиту, зокрема договором поруки № 2003/22 між ВАТ “Об`єднаний комерційний банк” і кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД”. У цьому зв`язку, уклавши кредитний договір на цих умовах, ТзОВ “Кримська виноробна компанія” було обізнано про наявність договору поруки та виразило згоду на таке забезпечення кредиту.

Такий висновок апеляційного суду повністю відповідає фактичним обставинам справи і не суперечить вимогам чинного законодавства, а отже прийнята ним постанова, в зазначеній частині, є такою, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Разом з тим, на думку Вищого господарського суду, не можна погодитись з правильністю цієї ж постанови в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору про оплату послуг поручителя від 01.02.2004 і додаткової угоди до нього від 20.07.2004, які було укладено між кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” і ТзОВ “Кримська виноробна компанія”.

Відмовляючи в задоволенні позову у наведеній частині, суди виходили з того, що в даному випадку ЦК України не містить жодного застереження щодо кола осіб, які можуть надавати послуги поручителя, а тому такі послуги можуть надаватися і юридичними особами, які за своїм статусом не є фінансовими установами.

З такими висновками обох судових інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 цього кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 2 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, у редакції чинної на момент укладення договору про оплату послуг поручителя, ліцензування банківської діяльності, діяльності з надання фінансових послуг, зовнішньоекономічної діяльності, ліцензування каналів мовлення, ліцензування у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії, ліцензування у сфері інтелектуальної власності, виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, п. 5 ст. 1 якого передбачено, що   фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до ст. 4 зазначеного Закону, фінансовими вважаються, у тому числі, послуги з надання поручительств.

Ст. 5 цього ж Закону передбачено, що право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надане фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами –суб`єктами підприємницької діяльності. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Таким нормативно-правовим актом є Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами –суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 № 21.

Відповідно до пункту 1.2 Положення його дія поширюється на юридичних осіб, які систематично надають фінансові послуги або уклали хоча б один договір про надання фінансових послуг, перелічених вище, на загальну суму, що перевищує 80000 гривень.

Враховуючи умови спірного договору, фактичні обставини справи, а також викладені вище норми законодавства, договір  про оплату послуг поручителя в даному випадку є договором з надання фінансових послуг.

Оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що кримський торговий будинок “Кволіті Продактс ЛТД” є фінансовою установою в розумінні Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” та не є юридичною особою, якій надано можливість надавати фінансові послуги згідно зазначеного Положення, останнє не мало цивільної правоздатності укладати спірний договір, що у відповідності з приписами частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Сукупність наведеного дає підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині, що стосується відмови в позові щодо визнання недійсними договору про оплату послуг поручителя від 01.02.2004 і додаткової угоди до нього від 20.07.2004, які було укладено між кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” і ТзОВ “Кримська виноробна компанія”, та прийняття в цій же частині нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Орлок ЛТД” задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 30.10.2006, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.09.2006 у справі № 2-6/9125-2006 скасувати в частині, що стосується відмови у задоволенні позову про визнання недійсними договору про оплату послуг поручителя та додаткової угоди до нього.

Позов в цій же частині задовольнити.

Визнати недійсними договір про оплату послуг поручителя від 01.02.2004 та додаткову угоду до нього від 20.07.2004, укладені між кримським торговим будинком “Кволіті Продактс ЛТД” і ТзОВ “Кримська виноробна компанія”.

В іншій частині ці ж судові рішення залишити без змін.

Головуючий                                                                             Остапенко М.І.

Суддя                                                                                         Харченко В.М.

Суддя                                                                                         Борденюк Є.М.