СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.07                                                                                 Справа № 16/263.

Суддя Шеліхіна Р.М., розглянувши матеріали  справи за позовом Відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів”, м. Нікополь Дніпропетровської області

до Державного підприємства «Ровенькиантрацит», м. Ровеньки Луганської області

про стягнення 3892,30грн. збитків

при секретарі судового засідання Агафоновій С.В.

за участю представників сторін:

від позивача –Сторожко І.О., дов. від 03.05.07. № 36-4016,

від відповідача –Шидловська О.А., дов. від 29.12.06. № 1-3/3д-100,

В С Т А Н О В И В :

Суть справи: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача збитків у вигляді вартості вагової недостачі в сумі 3892,30грн. з урахуванням залізничного тарифу.

Відповідач відзивом від 04.06.07. №10/02 проти позову заперечує і вказує на порушення позивачем умов договору поставки від 22.12.05. №217у/08 в частині пункту 2.8, яким визначено порядок прийому вантажу –у відповідності до правил Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості»від 15.06.1965 року (далі за текстом інструкція П-6). Також, представник відповідача заперечив проти актів, якими позивач доказує вину відповідача як вантажовідправника, і вказав, що додані представником позивача документи не можуть належними доказами вини відповідача у нестачі продукції в вагоні.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки особі, права або законні інтереси якої порушено. Згідно з ч. 2 цієї статті і відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі.

Позивач зобов’язаний довести суду обставини щодо наявності шкоди, протиправної поведінки відповідача, яка спричинила шкоду, причинний зв'язок між шкодою та поведінкою, вину відповідача як підставу для настання відповідальності, підстави виникнення обов’язку відповідача по відшкодуванню збитків та надати докази понесених позивачем збитків у заявленому розмірі. Відсутність вини зобов’язаний довести відповідач.

При розгляді справи судом встановлено, що підстави для відшкодування відповідачем позивачу збитків з урахуванням залізничного тарифу у вигляді вартості недостатності ваги в вагоні в сумі 3892,30грн. відсутні, оскільки відсутні належні докази порушення відповідачем правил завантаження та відправки продукції на виконання договору поставки від 22.12.05. №217у/08, вимог ст..ст.265-267 ГК України, Інструкції П-6, Статут залізниць України.

Між сторонами у справі укладено договір поставки від 22.12.05. №217у/08, на підставі якого постачальник (відповідач) зобов’язався поставити покупцю (позивачу) у кількості, по якості та по ціні у відповідності до умов вказаного договору та замовлень покупця, а покупець зобов’язався прийняти товар у відповідності до вимог Інструкції П-6 та оплатити його на умовах укладеного з відповідачем договору.

На виконання вказаного договору відповідач поставив позивачу вугілля, що підтверджено залізничними накладними (а.с.24-30), в яких вказано вантаж, зазначений відправником (відповідачем), і міститься позначення про маркування вантажу (окрім накладної –а.с.25).

Але, позивач при прийнятті вантажу на станції призначення порушив умови договору –пункт 2.8 і Інструкцію П-6, адже позивач не склав комерційних актів про недостачу ваги у вагонах в розмірі 13,55 тонни, не зважив пусту тару, не зазначив в актах приймання (а.с.17,19) вантажу наявність та стан захисного маркування і, взагалі, не вказано в актах чи могла вміститись нестача чи ні (пункти 14,25 Інструкції П-6).

Крім того, при прийманні вугільної продукції та складанні актів про приймання враховується норма природної втрати та граничного розходження маси вантажу у розмірі 2% ваги, у разі якщо вантаж був відправлений вологим, а позивач безпідставно врахував 1%. тоді як відправник зазначив про вологий стан вантажу в накладних (постанова КМУ від 21.11.00. №644).

Аналізуючи норми вищевказаних законів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем складу правопорушення, як підстави для відшкодування збитків.

При розгляді спору встановлено, що порушено позивачем встановлені правила приймання вантажу по кількості, складання документів, які б підтверджували факт нестачі ваги, застосування невірних нормативів і коефіцієнтів.

Слід зазначити, що неправомірно до стягнення заявлено залізничний тариф, при цьому суму не розраховано, розрахунку до позову не надано.

Таким чином, при вирішенні спору встановлено, що підстави для виникнення обов’язку по відшкодуванню збитків відповідачем позивачу відсутні.

За таких підстав, і у зв’язку з відсутністю доказів щодо складу правопорушення і вини відповідача, а також враховуючи порушення закону самим позивачем, у позові по стягненню (відшкодуванню) збитків у вигляді вартості вагової недостачі в сумі 3892,30грн. з урахуванням залізничного тарифу слід відмовити.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

На підстав викладеного, ст.19 Конституції України, ст..ст.224,265-267 ГК України, ст.ст.11,22 ЦК України, керуючись ст.ст. 33,34,49,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          Відмовити у позові.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Рішення підписане 11.06.07.

Суддя                                                             Р.М. Шеліхіна