ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 4/1262-6/187

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів                                                                       Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши            касаційну скаргу Малого приватного підприємства "Гро" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007р. та рішення господарського суду Львівської області від 20.11.2006р.

у  справі                    №4/1262-6/187 господарського суду Львівської області

за позовом                 Малого приватного підприємства "Гро"

до відповідача          Товариства з обмеженою відповідальністю “Дія ”

третя особа               Державна виконавча служба у Дрогобицькому районі

про                              стягнення 5 522,20грн.

за участю представників:

МПП "Гро" -  не з’явилися;

ТОВ "Дія"  –не з’явилися;

ДВС у Дрогобицькому районі -  не з’явилися

в с т а н о в и л а :

Мале приватне підприємство "Гро" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом та просило суд стягнути з відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю "Дія"  5 520,55грн., у т.ч. 1129,15грн. пені за період з 15.06.205р. по 14.06.2006р. та 4 391,40грн. в рахунок відшкодування збитків (з урахуванням уточнення розрахунку пені, а.с.21).

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідач не виконав в установлений договором №01/05 від 05.05.2004р. строк взяті на себе зобов’язання щодо виготовлення 500шт. сухих дубових заготовок. Порушення відповідачем взятих на себе зобов’язань, як стверджує позивач, призвело до заподіяння йому збитків, що полягають у понесенні витрат у розмірі 4 391,40грн. для закупівлі сирих заготовок та самостійної їх сушки (а.с.4).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 11.07.2006р. до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ДВС у Дрогобицькому районі (а.с.27).

Письмового відзиву від відповідача у справі до прийняття рішення судом не надійшло.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.11.2006р. у задоволенні позову відмовлено (а.с.40-41).

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено понесення ним збитків саме у зв’язку з невиконанням умов договору. Крім того, рішенням суду від 14.06.2005р. у справі №4/605-6/51 до відповідача вже застосована відповідальність за невиконання зобов’язань у вигляді пені та відшкодування збитків.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007р. рішення господарського суду Львівської області від 20.11.2006р. залишено без змін (а.с.65-67).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, МПП "Гро" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати,  а заявлені позовні вимоги задовольнити.

У поданій касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у справі – ТОВ "Дія" у відзиві на касаційну скаргу, вважаючи її доводи безпідставними, просить у її задоволенні відмовити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції під час вирішення спору у даній справі та перегляді прийнятого рішення в апеляційному порядку встановлено, що 05.05.2004р. між сторонами у справі –МПП "Гро" та ТОВ "Дія" укладено договір №01/05, за умовами якого відповідач виготовлює та передає позивачу 500шт сухих дубових заготовок розміром 1002ммх53ммх53мм за ціною 12грн. за 1 шт.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених законами України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, згідно ст.174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов’язання, які є одним із видів господарських зобов’язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до умов договору, позивач зобов’язався сплатити аванс на підставі рахунку відповідача у сумі 3 000грн.  та за повідомленням відповідача отримати заготовки на його складі. При цьому, в силу договору, відповідач взяв на себе зобов’язання виготовити та відпустити обумовлену продукцію в термін до 15 червня 2004р.

Спір у даній справі виник у зв’язку з заподіянням збитків позивачу невиконанням відповідачем зобов’язань за вищевказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні заявлених у цій частині вимог, суди виходили з того, що позивачу вже відшкодовані збитки, заподіяні не виконанням відповідачем зобов’язань за вищевказаним договором. Так, судами встановлено, що рішенням господарського суду Львівської області у справі №4/605-6/51 за позовом МПП "Гро" до ТОВ "Дія" задоволено позов в частині зобов’язання ТОВ "Дія" виготовити та відпустити МПП "Гро" 500шт. дубових заготовок. Також вказаним рішенням суду з ТОВ "Дія" на користь МПП "Гро" стягнуто 3 360грн. збитків 1011,50грн. пені за період з 15.06.2004р. по 014.06.2005р.

Разом з тим, з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ними не досліджені у повній мірі всі обставини, що підлягали встановленню для вирішення спору у цій частині.

Так, в силу ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. При цьому, у відповідності з ч.2 цієї норми, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ст.225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст.218 ГК України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, підставою для настання господарсько-правової відповідальності, передбаченої ст.224 ГК України, є правопорушення, що включає в себе певні елементи: збитки, протиправність поведінки особи, яка заподіяла збитки; причинний зв’язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом,  виключає  настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, за змістом ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Отже, встановлення наявності всіх елементів складу правопорушення    є предметом доказування у даній справі.

Розглядаючи спір у справі, суди не встановили чи виконав відповідач взяті на себе зобов’язання, передбачені умовами договору, оскільки прийняття  судом рішення щодо спонукання до виконання зобов’язання в натурі не є тим фактом, в силу якого можна стверджувати, що відповідне зобов’язання, яке виникло відповідно до умов договору, припинено. Під час з’ясування вказаного питання суду необхідно було витребувати та дослідити документи і матеріали щодо виконання рішення від 14.06.2005р. у справі №4/605-6/51 господарського суду Львівської області в частині спонукання до виконання зобов’язання в натурі, а також з’ясувати чи не виконане таке зобов’язання відповідачем добровільно.

Крім того, судами не з’ясовано чи відмовився позивач від подальшого прийняття зобов’язання, строк виконання якого відповідачем порушено (ст.612 ЦК України). Зазначені обставини мають значення для з’ясування чи є поведінка відповідача правомірною.

Не повне з’ясування обставин справи у вищевказаній частині не дає підстави стверджувати, що відповідне зобов’язання, порушення якого стало підставою для звернення позивача з даним позовом, припинене чи не підлягає виконанню внаслідок відмови від прийняття його виконання позивачем у зв’язку з простроченням відповідача. Вказане позбавляє можливості дійти висновку щодо того чи триває відповідне порушення.

Зазначені обставини мають значення для вирішення спору у даній справі, оскільки, у випадку, якщо зобов’язання відповідача за договором не припинено і позивач не відмовився від його прийняття у зв’язку з простроченням, позивач, у випадку, якщо подальше не виконання відповідачем зобов’язання заподіює йому збитків, має право вимагати їх відшкодування у загальному порядку. При цьому, суду необхідно з’ясувати, яких заходів вжив позивач до зменшення таких збитків.

Так, в силу ч.2 ст.616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Дослідження питання виконання відповідачем зобов’язань за договором та з’ясування чи припинено таке зобов’язання має значення і для вирішення спору у даній справі в частині застосування відповідальності у вигляді сплати пені.

Так, договором передбачена відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період за прострочення виконання зобов’язань за договором. Крім того, договором визначено, що крім пені, сторона, що допустила порушення зобов’язання за договором, повинна відшкодувати іншій стороні заподіяні збитки. При цьому, умовами договору передбачено, що пеня сплачується за весь період прострочення.

Судами відмовлено у позові в частині стягнення пені з огляду на те, що така відповідальність вже застосована до відповідача згідно рішення господарського суду Львівської області від 14.06.2005р. у справі №4/605-6/51. Однак, такого висновку суди дійшли також без з’ясування періоду нарахування пені у вказаній справі і не встановивши чи є періоди тотожними.

Неповне встановлення обставин, що мають значення для справи судами, є порушенням вимог: ст.47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.38 ГПК України, яка зобов’язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Вказані порушення норм процесуального права призвели до неповного з’ясування обставин справи, в зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судом дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок щодо прав і обов’язків сторін.

Допущені порушення норм процесуального права, що призвели до неповного з’ясування обставин справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції.

Так, відповідно до ст.111 7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи наведене, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційну скаргу Малого приватного підприємства "Гро" задовольнити частково.

2.          Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007р. та рішення господарського суду Львівської області від 20.11.206р. у справі №4/1262-6/187 скасувати.

3.          Справу передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                                Васищак І.М.

Палій В.М.