ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.06.07                                                                                           Справа № 4/227-26/40

За позовом: Спільного українсько-польсько-чеського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „АнКом”, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс-авто”, м. Львів

Про стягнення 96 347,10 грн.

Суддя  Ю.Б. Деркач

при секретарі: Боровець Я.

Представники:

від позивача не з’явився

від відповідача Солтис Т.П. –представник

Представникам сторін роз’яснено їх права та обов’язки

передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 05.07.2007 р.

Суть спору: Спільне українсько-польсько-чеське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю „АнКом”, м. Львів звернулося до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Сервіс-авто”, м. Львів про стягнення      96 347,10 грн.

19.07.2005 р. господарським судом Львівської області прийнято рішення по справі           № 4/994-7/109, яким у задоволенні позовних вимог Спільного українсько-польсько-чеського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „АнКом”, м. Львів до Акціонерного товариства закритого типу „Сервіс-авто”, м. Львів відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.11.2005 р. по справі   № 4/994-7/109 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 19.07.2005 р. без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2006 р. по справі                 № 4/994-7/109 касаційну скаргу позивача задоволено, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.11.2005 р. та рішення господарського суду Львівської області від 19.07.2005 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

01.09.2006 р. господарським судом Львівської області прийнято рішення по справі          № 4/1074-10/164 (4/994-7/109), яким у задоволенні позовних вимог Спільного українсько-польсько-чеського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „АнКом”, м. Львів до Акціонерного товариства закритого типу „Сервіс-авто”, м. Львів відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2006 р. № 4/1074-10/164 касаційну скаргу позивача задоволено частково, рішення господарського суду Львівської області від 01.09.2006 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 06.02.2007 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 20.02.2007 р. Ухвалою суду від 20.02.2007 р. розгляд справи відкладався до 19.03.2007 р. Ухвалою суду від 19.03.2007 р. продовжено строк розгляду спору. В судовому засіданні 19.03.2007 р. оголошувалась перерва до 26.03.2007 р. Ухвалою суду від 26.03.2007 р. розгляд справи відкладався до 17.04.2007 р. Ухвалою суду від 17.04.2007 р. розгляд справи відкладався до 22.05.2007 р. Ухвалою суду від 22.05.2007 р. розгляд справи відкладався до 19.06.2007 р.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання призначене на      19.06.2007 р. не забезпечив. Позивачем подано уточнення від 20.02.2007 р. позовних вимог, відповідно до якого просить стягнути з відповідача вартість орендованого майна в якості збитків в сумі 62 000,00 грн., заборгованості з орендної плати в сумі 9 000,00 грн, пеню за несплату орендної плати в сумі 7 573,00 грн., неустойку за неповернення орендованого майна в сумі 11 000,00 грн. та три проценти річних від простроченої суми –762,50 грн., всього позовні вимоги на загальну суму 90 335,50 грн.

Представник відповідача в судове засідання з’явився, подав відзив від 19.03.2007 р. на уточнення позовних вимог, проти позовних вимог заперечив з підстав наведених у відзиві.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

В ході судового розгляду справи судом встановлено:

10.03.1998 року між позивачем –Спільним українсько-польським підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю „АнКом" та Акціонерним товариством закритого типу „Сервіс-авто" (перереєстровано в товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-авто»26.05.1999 р.) було укладено договір оренди обладнання АЗС. За умовами договору орендодавець здає, а орендар приймає по акту в оренду для реалізації нафтопродуктів в технічно справному стані та комплектності обладнання АЗС згідно з актом прийому, який є невід'ємною частиною цього договору в кількості двох одиниць.

На виконання умов договору між сторонами у справі підписано акт прийому-передачі обладнання АЗС від 10.03.1998 року, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв технічно справне та комплектне обладнання для АЗС в кількості двох пересувних паливно-заправних станцій на загальну суму 62 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.4 договору орендар зобов'язується по закінченні дії договору або дострокового припинення, протягом трьох днів передати орендодавцю обладнання по акту в повній комплектності та справності, або оплатити його вартість.

На думку позивача відповідач недобросовісно виконував умови договору, тому він звернувся до відповідача з позовом про стягнення з останнього 96 347,10 грн.

Під час судових засідань представник позивача змінив суму позову до 90 335,50 грн.

Як вважає позивач, відповідач просить суд зобов’язати відповідача сплатити на користь позивача вартість орендованого обладнання АЗС в якості збитків в сумі 62 000,00 грн., заборгованість з орендної плати в сумі –9 000,00 грн., пеню за несплату орендної плати у розмірі 7 573,00 грн., неустойку за неповернення орендованого майна в сумі 11 000,00 грн., три проценти річних від простроченої суми –762, 50 грн. та покласти на відповідача всі судові витрати.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд визнав позовні вимоги необгрунтованими, документально недоведеними, та вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Між сторонами 10.03.1998 року укладено договір оренди обладнання АЗС і в той же день було оформлено акт прийому-передачі обладнання.

Даним договором сторони визначили термін його дії –до 31.12.1998 року, який вважається продовженим на наступний період лише у випадку, якщо ні одна із сторін не заявить своєї незгоди з ним за місяць до його закінчення ( п.п. 8.1, 8.2 договору).

Листом від 25.09.1998 року за № 176 відповідач просив зупинити дію вказаного договору у зв'язку із нестабільною ситуацією на валютному ринку та тимчасовим призупиненням реалізації паливно-мастильних матеріалів, на що, позивач погодився, оскільки рахунки на оплату орендної плати почав виставляти з липня 1999 року і до липня 2001 року. Дані рахунки оплачені відповідачем повністю, що і не заперечується позивачем.

19.07.2001 року відповідач направив на адресу позивача лист № 14 про розірвання договору оренди від 10.03.1998 року, що підтверджено поштовою квитанцією № 137/56993.

20.07.2001 року, згідно акту приймання-передачі, відповідач повернув, а позивач прийняв орендоване обладнання у технічно справному та комплектному стані, що підтверджено засвідченою копією акту приймання-передачі.

Крім вказаних документів, є той факт, що згідно із платіжними дорученнями № 367 від 08.09.1999 р., № 460 від 27.10.1999 р., № 529 від 30.11.1999 р, № 576 від 30.12.1999 р, № 55 від 17.02.2000 р, № 69 від 03.03.2000 р., № 111 від 06.04.2000 р., № 163 від 19.05.2000 р., № 186 від 08.06.2000р, № 249 від 28.07.2000р, № 256 від 01.08.2000 р, № 301 від 11.09.2000 р., № 374 від 09.11.2000 р., № 35 від 18.12.2 000 р., № 48 від 27.12.2 000 р., № 32 від 26.02.2001 р., № 72 від 30.03.2001 р., № 132 від 06.06.2001 р., № 163 від 19.07.2001 р. проплата за орендоване майно здійснювалася відповідачем згідно з вистав леними позивачем рахунками. Останній платіж 19.07.2001 р. відповідачем було здійснено на підставі виставленого позивачем рахунку № 215 від 17.07.2001 р., після чого сторонами 20.07.2001 р. підписано вищевказаний акт, який говорить про припинення виконання умов договору найму передбачених ст. 256 ЦК Української РСР, відсутність відносин найму.

В період з 20.07.2001 року до моменту подання позову позивач рахунків щодо оплати орендної плати за орендоване майно, чи вимог щодо повернення орендованого майна до відповідача не виставляв.

Окрім наведеного, позивачем 30.08.2006 року (вхід. № 20587) надано суду довідку, підписану директором позивача та головним бухгалтером підприємства, підписи скріплені мокрою печаткою підприємства, де вказано, що „Згідно Акту приймання-передачі обладнання АЗС від 10 березня 1998 року представником СП „АнКом" Портах Б.І. передано представнику АТЗТ „Сервіс-авто»Зуєнко Б.Д. дві пересувні паливо-заправочні станції. З 10.03.1998 року по 30.08.2006 року дані пересувні паливо-заправочні станції не знаходяться на балансі СП „АнКом".

Враховуючи ту обставину, що згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 14 „Оренда" (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28 липня 2000 року № 181, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2000 року за № 487/4708) вартість і нарахування амортизації об'єкта операційної оренди відображається орендодавцем на рахунках бухгалтерського обліку класу 1 „Необоротні активи", суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до відповідача з вимогою про стягнення грошових коштів.

Судом також досліджувався той факт, що акт приймання-передачі від 20.07.2001 р. був поданий відповідачем лише як ксерокопія, яка не посвідчена нотаріально. Відповідач документально довів, що фізично подати його не в змозі так як зі збігом трьохрічного терміну давності первинні документи були виділені до знищення справ (документів), які не підлягають зберіганню відповідно до наказу ТзОВ «Сервіс-Авто»«Про впорядкування архівних документів»від 01.11.2005 р. № 13, протоколу засідання експертної комісії від 01.11.2005 р., акту про виділення до знищення справ (документів), які не підлягають зберіганню затвердженого директором ТзОВ «Сервіс-Авто»01.11.2005 р., акту «Про знищення документації, що містить інформацію, яка становить державну, банківську або комерційну таємницю»від 11.11.2005 р. № 11/11/01 та накладної на передачу одержаної макулатури від знищених документів на ВАТ «Львівкартонпласт»від 14.11.2005 р. № 11.

Крім того, належним доказом того, що дві пересувні заправочні станцій були вивезені з території ТзОВ «Сервіс-Авто»на територію СП «АнКом», а саме в с. Камянопіль Пустомитівського району Львівської області відповідач надав акт комісії ТзОВ «Сервіс-Авто»від 20.07.2001 р. про таку дію.

Відповідно до ст. 32 ГПК України суд розглянув в якості доказів нотаріально посвідчені заяви фізичних осіб, які склали акт від 20.07.2001 р. про відвантаження пересувних паливно заправочних станцій в кількості двох штук з території ТзОВ «Сервіс-Авто»на територію СП «АнКом», а саме: громадян: Замірського З.Т., Сахна І.В. і Пилявки А.В.

У зв’язку із збором додаткових доказів у справі суд зобов’язував позивача додатковою ухвалою надати суду оригінали наступних документів: договору оренди обладнання АЗС від 10 березня 2005 року, акту приймання-передачі обладнання АЗС від 10 березня 1998 року, повідомлення про відмову від Договору оренди обладнання АЗС від 10 березня 2005 року, документу, що засвідчує отримання ТзОВ «Сервіс-Авто», повідомлення про відмову від Договору оренди обладнання АЗС від 10 березня 2005 року, документів на придбання спірних двох пересувних паливо-заправочних станцій та регістрів бухгалтерського обліку про взяття їх на облік власником цього майна, регістрів бухгалтерського обліку за період 1998 –2007 років, які б засвідчували про залишкову вартість пересувних паливо-заправочних станцій та їх амортизацію, які на час прийняття рішення не були виконані позивачем.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, керуючись ст. 256 ЦК УРСР та ст.ст. 4, 32, 33, 34, 35, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 115 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.  Судові витрати покласти на позивача.

Суддя