КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2007                                                                                           № 12/713

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Ресенчук В.М. – представник (дов. № 4515/1 від 21.02.2007);

Халаїм О.П. – представник (дов. № 7802/2 від 22.11.2006);

від відповідача - Антоненко В.В. – представник (дов. № 3 від 09.01.2007);

від 3-ої особи - Гарнійчук Є.О. – юрисконсульт (дов. № 7 від 05.02.2007).

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Головний інститут проектування заводів сільськогосподарського та продовольчого машинобудування"

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.12.2006

у справі № 12/713

за позовом                               Державного підприємства "Український інститут промислової власності"

до                                                   Закритого акціонерного товариства "Головний інститут проектування заводів сільськогосподарського та продовольчого машинобудування"

третя особа відповідача           Регіональне відділення Фонду державного майна України по м.Києву

про                                                  стягнення 11 600,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.12.2006 повністю задоволено позовні вимоги Державного підприємства “Український інститут промислової власності” до Закритого акціонерного товариства „Головний інститут проектування заводів сільськогосподарського та продовольчого машинобудування”, третя особа: Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву; стягнуто з  Закритого акціонерного товариства „Головний інститут проектування заводів сільськогосподарського та продовольчого машинобудування” на користь Державного підприємства “Український інститут промислової власності” 11 600, 06 грн. збитків (майнової шкоди), 116 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням господарського суду першої інстанції від 27.12.2006, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення і прийняти нове, яким у задоволенні позову Державному підприємству “Український інститут промислової власності” відмовити. В апеляційній скарзі заявник зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення Господарським судом м. Києва було порушено норми матеріального та процесуального права, отже, воно підлягає скасуванню. В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що йому не було відомо про те, що Державне підприємство “Український інститут промислової власності” (надалі позивач або Укрпатент) уклало з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву договір оренди №2218. На думку заявника, збитки, які зазнав позивач у розмірі 11 600, 06 грн. сталися внаслідок дій самого позивача, оскільки він добровільно сплачував у повному обсязі орендну плату по договору оренди № 2218 за користування приміщенням, частина якого фактично не перебувала у його користуванні.

Крім того, апелянт зазначає, що господарський суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 3, 4, 43 Господарського процесуального кодексу України; не створив необхідних умов для осіб які брали участь у справі для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, не залучив до матеріалів справи договір оренди №736 від 01.07.2004, який, на думку заявника, обґрунтовує безпідставність позовних вимог позивача та підтверджує правомірність користування  відповідачем спірним приміщенням  до 17.02.2006.

Позивач подав до Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що відповідачу було відомо про укладення договору оренди №2218 між позивачем та третьою особою у справі, оскільки сам позивач своїм листом від 17.10.2005 № 300 повідомляв про це відповідача,  однак навіть після цього відповідач не звільнив займану ним частину орендованого позивачем приміщення. З моменту укладення договору оренди №2218 і до фактичного звільнення відповідачем незаконно займаного ним приміщення площею 119, 2 мІ, позивач сплачував орендну плату у повному обсязі, в тому числі і за вказане приміщення, яким безпідставно користувався відповідач. Отже господарський суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення у повній відповідності матеріалам справи та нормам чинного законодавства.

Третя особа у справі подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення прийняте господарським судом першої інстанції у повній відповідності чинному законодавству, просить господарський суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу не задовольняти.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

При розгляді апеляційної скарги, апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені матеріали справи, обговорені усі обставини справи і встановлено наступне.

29.09.2005 Державне підприємство „Український інститут промислової власності” (надалі позивач) та Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі третя особа) уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 2218.

Згідно з п. 1.1. даного договору третя особа у справі (орендодавець по договору) передає, а позивач (орендар по договору) приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (надалі – майно), площею 544, 1 мІ, розміщене за адресою:          м. Київ, б-р Лесі Українки, 26.

Пунктом 2.1. даного договору встановлено, що позивач вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

29.09.2005 позивач та третя особа підписали акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, яке знаходиться на бульварі Лесі Українки, 26 у м. Києві і, відповідно, саме з цієї дати позивач вступив у строкове платне користування майном за вищевказаною адресою.

Даний договір укладено строком на 11 (одинадцять) місяців: з 29.09.2005 до 29.08.2006 (п. 10.1. даного договору).

Після укладення вищевказаного договору оренди позивач направив відповідачу 17.10.2005 лист за № 300, яким повідомив останнього про укладення з Регіональним відділенням ФДМ України 29.09.2005 договору оренди № 2218 нежилого приміщення загальною площею 544,1 кв. м. за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26 та підписання акту приймання-передачі зазначеного майна у строкове платне користування, у зв’язку з чим просив відповідача звільнити частину цього приміщення площею 119, 2 мІ, яке відповідач займає без належних правових підстав.

В січні 2006 позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про припинення останнім дій, що порушують права позивача щодо володіння та користування майном. Підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів позивач вказав дії відповідача, колишнього орендаря майна, яке знаходиться в будинку № 26 по бульвару Лесі Українки, у м. Києві, які полягали у наступному: після закінчення строку дії договору оренди №736, укладеного між третьою особою та відповідачем строком на 11 місяців: з 01.07.2004 по 01.06.2005, відповідач повністю не звільнив орендоване ним приміщення, а продовжував користуватися частиною цього приміщення площею 119, 2 мІ і, відповідно, не допускав позивача на займану ним частину приміщення, не дивлячись на те, що саме позивач є законним орендарем цього майна, в тому числі, і приміщення площею  119, 2 мІ, безпідставно займаного відповідачем.

В процесі розгляду господарським судом першої інстанції справи №4/93, позивач та відповідач уклали та подали на затвердження суду мирову угоду. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.02.2006 у справі №4/93 затверджено мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем, згідно з умовами якої відповідач повністю визнав позов позивача та зобов’язався звільнити займану ним частину (площею 119,2 мІ) орендованого позивачем майна.

Матеріали справи свідчать, що 17.02.2006 відповідач звільнив займане ним приміщення площею 119, 2 мІ, в будинку № 26 по бульвару Лесі Українки, у м. Києві.

За умовами договору оренди № 2218 від 29.09.2005 одним із обов’язків позивача (орендаря по договору) є своєчасна та у повному обсязі сплата орендної плати (п. 5.2.), яка, згідно з п. 3.1. договору оренди № 2218 визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 3.3. даного договору оренди № 2218 перерахування орендної плати здійснюються позивачем самостійно до 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції таким чином: 70 % орендної плати перераховується позивачем до державного бюджету; 30% орендної плати перераховується позивачем на розрахунковий рахунок балансоутримувача орендованого приміщення

Відповідно до п. 5.6. даного договору, позивач зобов’язаний подавати третій особі (орендодавець по договору) копії платіжних доручень з відміткою банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України та, на вимогу орендодавця, на розрахунковий рахунок балансоутримувача орендованого приміщення до 12 числа кожного місяця, наступного за завітним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи платіжні доручення: №545 від 07.10.2005, №582 від 28.10.2005, №604 від 07.112005, №605 від 07.11.2005, №685 від 05.12.2005, №684 від 05.122005, №6 від 05.01.2006, №7 від 05.01.2006, №78 від 06.02.2006, №79 від 06.02.2006, №145 від 06.03.2006, №144 від 06.03.2006 колегія суддів встановила, що в період з 29.09.2005 по 17.02.2006 позивач сплачував в повному обсязі орендну плату за орендоване ним по договору оренди від 29.09.2005 №2218 приміщення загальною площею 544, 1 мІ, в яку входить і площа 119, 2 мІ приміщення, яке у вказаний період займав відповідач.

З наявного в матеріалах справи детального розрахунку позову (а. с. 51), вбачається, що в період з 29.09.2005 по 17.02.2006 за оренду приміщення площею 119, 2 мІ позивач сплатив 11 600, 06 грн.

Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач, займаючи з 29.09.2005 по 17.02.2006 без достатніх правових підстав 119, 2 мІ приміщення, яке позивач отримав в оренду за договором №2218, своїми неправомірними діями завдав позивачу майнову шкоду, оскільки в період з 29.09.205 по 17.02.2006 позивач здійснював сплату орендної плати за орендоване ним по договору оренди №2218 приміщення у повному обсязі, в тому числі, і за 119, 2 мІ, не зважаючи на те, що через незаконні дії відповідача, не мав можливості використовувати цю частину орендованого ним приміщення. Отже, відповідач повинен відшкодувати позивачу 11 600, 06 грн. сплачених позивачем за оренду приміщення площею 119, 2 мІ, в період з 29.09.2005 по 17.02.2006.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 144 Господарського кодексу України майнові права та обов’язки суб’єкта господарювання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, придбання або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов’язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки між позивачем та відповідачем складалися деліктні відносини щодо відшкодування шкоди, яка виникла з позадоговірних відносин, до них слід застосовувати положення ст. 1166 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірним рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз’яснено Пленумом Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з наступними змінами), розглядаючи такі позови, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній  причинний  зв'язок та є вина зазначеної особи.

Позивач, наявними в матеріалах справи документами довів, що в період з 29.09.205 по 17.02.2006 він здійснював оплату орендної плати за орендоване ним по договору оренди №2218 майно у повному обсязі, в тому числі, і за 119, 2 мІ, не зважаючи на те, що через незаконні дії відповідача, не мав можливості використовувати цю частину орендованого ним майна.

Апеляційний господарський суд також погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що визнаючи позов позивача у справі №4/93, заявлений останнім з підстав незаконного користування відповідачем приміщенням площею 119, 2 мІ, орендованого позивачем після 29.09.2005, відповідач визнав і підстави з яких його було подано, а саме те, що у зв’язку із закінченням 01.06.2005 строку дії договору оренди №736 від 01.06.2004 правові підстави, які давали право відповідачу користуватися даним приміщенням відпали.

Твердження відповідача про те, що договір оренди №736 від 01.07.2004, може підтвердити законність користування відповідачем спірним приміщенням до 17.02.2006 та безпідставність позовних вимог позивача не заслуговують на увагу також іще і тому, що частиною 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”  встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну договору після закінчення його строку.

Відповідно до п. 12 роз’яснення Вищого арбітражного Суду України від 25.05.2000 № 02-5/237 “Про деякі питання практики застосування Закону України “Про оренду державного та комунального майна” заяву про припинення договору заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору.

В матеріалах справи наявна копія листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 20.05.2005 №30-04/3443, направленого відповідачу, із якого вбачається, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву належним чином повідомило відповідача про припинення строку дії договору оренди №736 від 01.07.2004 та про відсутність наміру продовжувати договірні відносини в майбутньому, а також докази вручення даного листа представнику відповідача Ільїній 26.05.2005.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти отримання відповідачем вказаного листа.

Враховуючи вищевикладене, договір оренди №736 від 01.07.2004 на підставі якого у відповідача перебувало в орендному користуванні приміщення площею 119, 2 мІ в будинку № 26 по бульвару Лесі Українки, у м. Києві припинив дію 01.06.2005.

Таким чином, оскільки відповідач в період з 29.09.2005 по 17.02.2006 користувався спірним приміщенням, проти чого він і сам не заперечує, а як встановлено судом, перебування відповідача у спірному приміщенні у цей період відбувалося без достатніх на те правових підстав, оскільки договір оренди №736 припинив свою дію 01.06.2005, а законним орендарем даного приміщення в цей період був саме позивач на підставі договору оренди №2218 і, відповідно, на виконання умов даного договору сплачував орендну плату, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач має відшкодувати позивачу майнову шкоду – кошти, сплачені останнім за оренду спірного приміщення у розмірі 11 600, 06 грн. в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитися з твердженням відповідача стосовно того, що йому було невідомо, що між позивачем та третьою особою було укладено договір оренди №2218, а також те, що позивач сплачував орендну плату за орендоване ним по вказаному договору майно, адже представник позивача у судовому засіданні надав копію листа від 17.10.2005 №300, яким повідомив відповідача про укладення 29.09.2005 з третьою особою договору оренди №2218, просив негайно звільнити займане відповідачем приміщення та компенсувати витрати, які здійснив позивач, сплачуючи орендну плату за орендоване ним по договору приміщення, яке безпідставно займає відповідач, а також копію повідомлення про вручення поштового відправлення (листа №300), з якого вбачається, що 20.10.2005 представник відповідача Ільїна отримала даний лист.

В судовому засіданні представник відповідача не спростував факту отримання відповідачем зазначеного листа.

Стосовно тверджень заявника щодо того, що збитки в розмірі 11 600, 06 грн., позивач завдав сам собі, оскільки добровільно сплачував за орендоване ним приміщення площею 119, 2 мІ, але фактично ним не користувався, колегія суддів повідомляє наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, орендар зобов’язаний вносити орендну плату своєчасно та у повному обсязі.

Частиною 3 ст. 285 Господарського кодексу України також закріплений обов’язок орендаря майна своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Як було встановлено судом і про що зазначалося вище, 29.09.2005 позивач вступив у строкове платне користування орендованим ним по договору оренди №2218 майном, відповідно саме з цієї дати у позивача виникло зобов’язання по оплаті орендованого ним майна загальною площею 544, 1 мІ, в яку, відповідно, входила і площа приміщення в 119, 2 мІ.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, оскільки п. 5.2. договору оренди №2218 закріплений обов’язок позивача сплачувати орендну плату своєчасно та в повному обсязі за все орендоване ним майно, відповідно позивач і виконував цей обов’язок належним чином, як це передбачено ст. 526 Цивільного кодексу України, тобто своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату за орендоване ним майно загальною площею 544, 1 мІ, в яку входило спірне приміщення площею 199, 2 мІ.

Таким чином твердження відповідача про те, що збитки, які зазнав позивач у розмірі 11 600, 06 грн. він завдав сам собі, оскільки добровільно сплачував орендну плату за орендоване ним майно, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно було прийняте у повній відповідності матеріалам справи, з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 27.12.2006 у справі № 12/713 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 12/713  повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді