ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2007 р.
№ 14/7194

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,
Борденюк Є.М.

розглянувши  у відкритому
за участю представника позивача:

касаційну скаргу
судовому засіданні у м. Києві
Гопки В.В. та представника відповідача –Андрєєвої Л.Є.
Приватного малого підприємства “Ярема”

на постанову
від 19.10.2006

Житомирського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 14/7194

господарського суду
Хмельницької області

за позовом
Приватного малого підприємства “Ярема”

до
Управління житлово-комунального господарства

про
стягнення 113438,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2005 року приватне мале підприємство “Ярема” звернулося з позовом до Хмельницького міського управління житлово-комунального господарства про стягнення з відповідача 63296,40 грн. вартості ремонтно-будівельних робіт, 44471,24 грн. пені та 4430,75 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 06.03.2006 у справі № 14/7194 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 19.10.2006, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного суду від 19.10.2006, рішення суду першої інстанції від 06.03.2006 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 104 ГПК України, ст.ст. 332, 334, 353 ЦК УРСР, ст.ст. 837, 843, 844, 875, 877, 882 ЦК України, ст.ст. 180, 203 ГК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу позивача –без задоволення.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 28.07.2003 між сторонами у справі був укладений договір № 152 на виконання капітального ремонту приміщення Хмельницької міської лазні № 1 загальною вартістю 99980,00 грн. з терміном дії з 28 липня 2003 року по грудень 2003 року. Умовами цього договору було передбачено, що позивач зобов`язався вчасно та якісно виконати роботи, що є предметом цього договору, використовуючи для цього матеріали, які відповідають вимогам діючих державних норм та стандартів та організовувати їх виконання на свій розсуд з дотриманням вимог діючого законодавства, а відповідач зобов`язався прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість на підставі актів виконаних робіт, погоджених сторонами. Остаточний розрахунок по договору здійснюється замовником після виконання всього об`єму робіт, передбачених проектно-кошторисною документацією. Крім того, умовами договору було передбачено, що в разі виникнення необхідності значно перевищити складений кошторис, позивач зобов`язаний своєчасно попередити про це відповідача. При цьому, роботи вважаються виконаними у повній відповідності до умов даного договору та прийнятими відповідачем у випадку підписання акту виконаних робіт.

Судами також було встановлено, що між сторонами були укладені дефектний акт на капітальний ремонт міської лазні № 1, локальний кошторис 2-1-1, а також укладанню договору передувало підписання сторонами документу названого ними “договірна ціна”. Таким чином, в даному випадку кошторис, як невід`ємна частина договору, між сторонами не укладався.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач, який виявив та виконав в ході ремонтно-будівельних робіт ще й інші додаткові роботи, не узгодив це з відповідачем, а тому позивачем було порушено умови договору, у зв`язку з чим, вимоги позивача щодо оплати робіт, які є предметом позову, є необґрунтованими і оплаті з боку відповідача не підлягають.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки останній дійшов до них без належного з`ясування всіх фактичних обставин справи.

Зокрема. Наполягаючи на задоволенні своїх вимог, позивач стверджував про те, що замовник, тобто відповідач за цією справою, проектно-кошторисну документацію йому не надав, але надав дефектний акт, який передбачав певний обсяг ремонтних робіт, що підлягали до виконання, та відповідний локальний кошторис на ремонт лазні, що були узгоджені між сторонами. За твердженням позивача, в процесі виконання ремонтних робіт сторони неодноразово за сумісною згодою переглядали їх обсяг, змінювали види робіт, уточнювали локальні кошториси і договірні ціни. Роботи ним були виконані повністю, що знайшло своє відображення у восьми актах виконаних робіт. Однак, відповідач розрахувався з ним лише за ті роботи, які були перелічені в актах за №№ 1-6, а сплачувати за роботи, перелічені в актах №№ 7 та 8, відмовився.

З матеріалів справи вбачається, що вищенаведених пояснень позивача відповідач не заперечує, а свою незгоду з заявленими по справі вимогами обґрунтовує тим, що кошторисну вартість усього обсягу ремонтних робіт сторони спочатково визначили у розмірі 99980,00 грн., оформивши це відповідним документом, і що надалі загальна вартість ремонтних робіт ними не змінювалась. У цьому ж зв`язку відповідач наполягав на тому, що зміни видів робіт, уточнення кошторису і договірних цін хоча і мали місце в дійсності, але знаходились виключно в межах визначеної спочатково договірної ціни.

На думку відповідача, обсяг робіт, виконаний позивачем за актами № 7 та № 8, відповідно, за грудень 2003 року та за квітень 2004 року, не підлягають оплаті, оскільки у цьому зв`язку позивач не ставив його до відома про необхідність проведення додаткових робіт і збільшення кошторису.

З матеріалів справи вбачається, що в них є наявними документи, які стосуються первинної домовленості сторін відносно обсягу ремонтних робіт та їх вартості, а саме дефектний акт та локальний кошторис за № 2-1-1 із визначенням договірної ціни в розмірі 99980,00 грн.

Разом з тим, із змісту інших документів, що також є наявними у справі, випливає, що в жовтні 2003 року позивач ставив до відома відповідача про необхідність проведення додаткових робіт та пропонував направити представників для коректування дефектного акту та кошторису; що до дефектного акту сторони неодноразово узгоджували внесення відповідних змін; що виконані позивачем роботи сторони оформляли актами; що в цих актах, у тому числі в акті за № 7 за грудень 2003 року та за № 8 за квітень 2004 року, є посилання на те, що виконані обсяги конкретних робіт проведені відповідно до узгодженого між сторонами локального кошторису за № 2-1-1.

Вищезгаданих пояснень сторін суди належним чином не перевірили, а надані по справі докази в повній мірі не оцінили і предметно не з`ясували який конкретно обсяг робіт був визначений сторонами спочатково, які саме зміни і по яких конкретно видах робіт вони узгоджували між собою і чи мало внесення цих змін вплив на кінцеву загальну вартість виконаних робіт.

У цьому ж зв`язку суди не перевірили обґрунтованості посилань позивача на те, що необхідність проведення додаткових робіт виникла не після того, як був виконаний той їх обсяг, що визначений в актах за №№ з 1 по 6, а ставала наявною в процесі самого виконання ремонту і узгоджувалась між сторонами, практично щомісяця, що знайшло своє відображення в усіх актах, у тому числі і в тих, з якими погодився відповідач.

З огляду на це, висновок суду про те, що виконані позивачем роботи, позначені в актах за №№ 7 та 8, не узгоджувались з відповідачем ґрунтується на неперевірених даних.

Наведене дає підстави вважати, що обставини справи були встановлені судами неповно, а отже прийняті ними по справі рішення не можна визнати такими, що ґрунтуються на законі.

З огляду на це, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

В ході такого суду належить врахувати вищенаведені недоліки, на підставі наданих, а при необхідності і додатково зібраних доказів повно встановити фактичні обставини справи та, в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення, виклавши його згідно з вимогами процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного малого підприємства “Ярема” задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 19.10.2006 та рішення господарського суду Хмельницької області від 06.03.2006 у справі № 14/7194 скасувати, а  справу направити до господарського суду Хмельницької області на новий розгляд в іншому складі суддів.

Головуючий                                                                             Остапенко М.І.

Суддя                                                                                         Харченко В.М.

Суддя                                                                                         Борденюк Є.М.