ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2007                                                                                   Справа № 11/366(20/34)-06

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий  –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Білецька Л.М., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Прокопець Т.В.,

за участю представників сторін:

від позивача –Стригунова Г.І., довіреність від 13 червня 2004 року № 1/2004; Горулько А.О., довіреність від 23 березня 2007 року б/н;

від відповідача –Смирний О.С., довіреність від 01 січня 2007 року № 10/01;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат”, м.Кривий Ріг Дніпропетровської області

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року у справі № 11/366(20/34)-06

за позовом Приватного підприємства “Аллонж”, м.Кривий Ріг

до Відкритого акціонерного товариства  “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат”, м.Кривий Ріг

про стягнення 158167 грн.13 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року у справі №11/366(20/34)-06 (суддя Мельниченко І.Ф.) стягнуто з ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” на користь ПП “Аллонж” 130515 грн.09 коп. інфляції грошових коштів, 27652 грн.04 коп. річних, 1581 грн.67 коп. держмита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При прийнятті рішення господарський суд виходив із невиконання відповідачем грошових зобов’язань по оплаті вартості отриманого товару та оплаті пред’явлених до погашення векселів, у зв’язку з чим останній зобов’язаний відповідно до ст.625 ЦК України сплатити інфляційні витрати та три проценти  річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Не погодившись з рішенням господарського суду, відповідач –ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про безпідставність застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України, оскільки дані правовідносини є вексельними і регулюються спеціальними законами. Також відповідач вказує, що позивач не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за векселем. Уніфікованим законом про переказні і прості векселі безспірне стягнення заборгованості за векселем не передбачено, а українським законодавством допускається безспірне стягнення тільки за опротестованими векселями на підставі виконавчого напису нотаріусу. Крім цього, відповідач зазначає, що право на нарахування інфляційних витрат та річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України належить лише поточним кредиторам боржника, а розрахунки з конкурсними кредиторами, яким є позивач, проводяться в межах справи про банкрутство в порядку черговості встановленої Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Позивач –ПП “Аллонж”, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення господарського суду вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. У поданому відзиві зазначає, що норми ЦК України можуть бути застосовані до правовідносин, пов’язаних з вексельним обігом, спеціальними законами про вексельний обіг будь-яких обмежень не встановлено. Також позивач вказує про пред’явлення відповідачу претензії, яка була останнім частково визнана і в порядку ст.8 АПК України визнана сума підлягала списанню у безспірному порядку, а в разі відсутності коштів на рахунку боржника - підлягала стягненню в порядку Закону України “Про виконавче провадження”.

В порядку ст.77 ГПК України, в судовому засіданні оголошувалась перерва з 15 березня 2007 року до 12 квітня 2007 року.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем –ПП “Аллонж” та відповідачем –ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” укладені договори купівлі-продажу від 09 лютого 1999 року № 75-19-01/99 /а.с.13-15/ та від 28 травня 1999 року № 678-19-01/99 /а.с.17-21/, відповідно до умов яких (п.1.1 договорів) продавець (позивач) зобов’язався поставити і передати у власність покупцеві (відповідачу) товар, вказаний в специфікаціях, що додаються до договорів, а відповідач зобов’язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах договору.

На виконання вказаних договорів позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 796749 грн.26 коп.

Відповідач на часткове виконання зобов’язань по оплаті вартості отриманого товару перерахував позивачу кошти в сумі 100000 грн. та видав три простих векселя на суму 559997 грн.69 коп., також залишились невиконаними зобов’язання по оплаті товару в сумі 136751 грн.57 коп.

Пред’явлені позивачем до оплати веселі на суму 559997 грн.69 коп. відповідачем оплачені не були.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 21 червня 2000 року на суму 696749 грн.26 коп., яка була визнана відповідачем листом від 31 червня 2000 року за вих.№ 18/2714 частково у сумі 692249 грн.26 коп. /а.с.56 т.1/.

Вищевказані факти встановлені рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2001 року у справі № 6/508 та від 18 жовтня 2005 року у справі № 6/259(33/227) і відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України вважаються доведеними.

Відповідно до ч.1 ст.5 АПК України в редакції, чинній на момент пред’явлення претензії та надання на неї відповіді відповідачем, спір міг бути переданий на вирішення арбітражного суду за умови додержання сторонами встановленого порядку їх доарбітражного врегулювання.

Частиною 2 ст.6 АПК України передбачалось направлення підприємствами та організаціями, чиї права і законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав і інтересів, письмової претензії до останнього.

В силу ст.8 АПК України у випадку визнання претензії але неперерахування визнаних сум, заявник претензії по закінченні 20 днів після одержання відповіді мав право пред’явити до банку розпорядження про списання у безспірному порядку визнаної боржником суми. До розпорядження додається відповідь боржника, а якщо в ній не зазначено розмір визнаної суми, то до розпорядження додається також копія претензії.

Позивач –ПП “Аллонж” неодноразово пред’являв до банку вимоги про стягнення з відповідача  ВАТ “ЦГЗК” визнану боржником суму заборгованості –платіжні вимоги від 12 вересня 2000 року № 1, від 18 червня 2001 року № 4 /а.с.57, 58/, які були повернуті банком за відсутністю коштів на рахунку відповідача.

04 квітня 2002 року відділом Державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м.Кривого Рогу відкрито виконавче провадження з виконання визнаної відповідачем претензії.12 квітня 2002 року на підставі п.8 ст.34 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження зупинено у зв’язку з порушенням господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № Б24/105/00 про банкрутство ВАТ “ЦГЗК” /а.с.69-70 т.1/.

Згідно листів державної виконавчої служби у Жовтневому району м.Кривого Рогу від 18 грудня 2006 року вих.№ 35920 та від 23 лютого 2007 року вих.№ 4336 /а.с.66, 107   т.2/ на даний час виконавче провадження є зупиненим, стягнення суми боргу не проводилось, виконавчих дій з виконання визнаної претензії не здійснювалось.

Також, як вбачається із матеріалів справи, постановою Вищого господарського суду України від 25 жовтня 2006 року провадження у справі № Б26/70/04 про банкрутство відповідача ВАТ “ЦГЗК” припинено. Оголошення про порушення справи про банкрутство ВАТ “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” в офіційних друкованих органах не публікувалось, у зв’язку з чим у позивача –ПП “Аллонж” підстав для звернення з грошовими вимогами до відповідача у справі про банкрутство не було.

Судова колегія вважає вірним і обґрунтованим висновок господарського суду про доведеність факту існування заборгованості відповідача перед позивачем в загальній сумі 692249 грн.26 коп. і прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання за договорами купівлі-продажу від 09 лютого 1999 року № 75-19-01/99 та від 28 травня 1999 року № 678-19-01/99 в сумі 137751 грн.57 коп. та за неоплаченими векселями в сумі 555497 грн.69 коп.

Позивач –ПП “Аллонж” звернувся до господарського суду з позовом, в якому, посилаючись на невиконання відповідачем грошових зобов’язань та існування заборгованості, просить суд на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні витрати в сумі 130515 грн.09 коп. та річні в сумі 27652 грн.04 коп. за період з 14 вересня 2004 року по 12 січня 2006 року.

Згідно ст.599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов’язання по оплаті вартості отриманого товару та оплаті пред’явлених векселів судова колегія вважає вірним висновок господарського суду про задоволення позову і стягнення з відповідача інфляційних в сумі 130515 грн.09 коп. та річних в сумі 27652 грн.04 коп. згідно наведеного позивачем розрахунку /а.с.11-12 т.1, 64-65 т.2/, який судова колегія вважає вірним.

Викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо неправомірності застосування положень ст.625 ЦК України до вексельних правовідносин, недопустимості безспірного стягнення за неопротестованими векселями та безпідставність нарахування інфляційних та річних на заборгованість перед конкурсними кредиторами судовою колегією відхиляються як необґрунтовані і неспроможні.

Як встановлено ч.1 ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній вільності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відносини, які виникають у сфері вексельного обігу є цивільними відносинами і до них застосовуються як загальні норми цивільного законодавства, так і спеціальні норми, які складають вексельне законодавство.

При цьому, ні Уніфікований закон про переказні і прості векселі, ні Закон України “Про обіг векселів в Україні”, ні Закон України “Про цінні папери і фондову біржу” не містять обмежень щодо нарахування індексу інфляції та річних до прострочених грошових зобов’язань за неоплаченими векселями.

Таким чином, до правовідносин, пов’язаних із розрахунками за векселями, можуть бути застосовані норми ЦК України в частині, що не урегульована нормами вексельного законодавства та не суперечить їм.

Позивач, у відповідності з діючими на момент невиконання зобов’язання по оплаті векселів нормами законодавства, звернувся до відповідача в порядку ч.4 ст.6 ЦК УРСР, ст.ст.5, 8 АПК України в порядку досудового врегулювання спору з претензією, яка була частково визнана відповідачем, що з’явилось підставою для стягнення визнаних сум у безспірному порядку або, при відсутності коштів на рахунку, примусовому стягненню в порядку Закону України “Про виконавче провадження”.

З урахуванням зазначеного позивач використав своє право і у встановленому законом порядку та у передбачений законом спосіб звернувся з грошовими вимогами до боржника в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань. Проте, інфляційні втрати та річні не є штрафними санкціями, оскільки інфляційні втрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. Тому ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов’язань та в зв’язку з цим відносити до санкцій у розумінні ст.12 вищеназваного Закону. Введення мораторію в процедурі банкрутства не звільняє боржника від виконання договірних зобов’язань та сплаті виниклого боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьома процентами річних.

Зупинення виконання боржником грошових зобов’язань у зв’язку з введенням мораторію у справі про банкрутство не є звільненням боржника від виконання зобов’язання, тому понесені кредитором у зв’язку з простроченням боржником грошового зобов’язання збитки від знецінення грошових коштів підлягають відшкодуванню боржником незалежно від часу виникнення заборгованості і періоду прострочення з обов’язковою платою за користування чужими коштами.

У зв’язку з викладеним колегія суддів вважає, що рішення господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області 26 грудня 2006 року  у справі № 11/366(20/34)-06 залишити без змін, а апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Центральний гірничо-збагачувальний комбінат” – без задоволення.

Головуючий                                                                                             О.В.Голяшкін

Судді                                                                                                         Л.М.Білецька

І.М.Науменко