ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

19.06.07                                                                                           Справа  № 1/56-20/27

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

Головуючого судді                          Гнатюк Г.М.

Суддів:                                    Кравчук Н.М.

Краєвська М.В.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „КВІК” від б// і б/д

на рішення Господарського суду Львівської області  від 03.04.2007р.

у справі  №1/56-20/27

за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю „КВІК” , м.Львів

до відповідача Львівського територіального будівельного об”єднання „Львівбуд”, м.Львів

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача Корчик В.Я. –представник

від відповідача:  Мастикаш Т.І. –представник

Учасникам судового процесу роз’яснено права і обов’язки,  передбачені ст.ст. 22, 28 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу від сторін не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.04.2007р. по справі №1/56-20/27 (суддя П.Т.Манюк ) відмовлено у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „КВІК” , м.Львів  до Львівського територіального будівельного об”єднання „Львівбуд”, м.Львів про визнання недійсним договору купівлі-продажу не житлового приміщення по вул.Костюшка,5 у м.Львові.

Позивач не погоджується з даним рішенням, звернувся до Львівського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою про перегляд вищевказаного рішення в порядку апеляційного провадження, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити, оскільки останнє прийняте при неповному з’ясуванні всіх обставин по справі і з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в засіданні суду повністю підтримує вимоги апеляційної скарги і просить їх задоволити.

Відповідач в засідання суду явку свого представника  забезпечив, вимоги апеляційної скарги заперечує, рішення суду першої інстанції вважає законним і правові підстави для його скасування відсутні.

В ході перегляду оскаржуваного рішення суду за участю представників сторін, на підставі наявних в справі матеріалів і доказів з’ясовано:

Між сторонами по справі укладено договір купівлі-продажу не житлового приміщення по вул.Костюшка,5  в м.Львові. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору продавець продав, а покупець купив нежитлове приміщення площею 76,6 кв.м, яке складає 26/100 часток будівлі позначених у плані літерою А-3. Вартість приміщення відповідно до договору становить 31251 грн.

Договір укладений сторонами із дотриманням вимог чинного законодавства і посвідчений  приватним нотаріусом.

Як вбачається із матеріалів справи договір укладений  до набрання чинності Цивільним Кодексом України і до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги Цивільного Кодексу УРСР(1963р.).

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР (чинного до 01.01.2004 року), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Тобто, вимоги апеллянта викладені у апеляційній скарзі з посиланням на норми Цивільного Кодексу України не можуть братись судом до уваги.

Угода може бути визнана недійсною з підстав передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені ст.48 ЦК УРСР, за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону.

Як вбачається із матерілів справи, наявність обставин з якими закон пов»язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків в даному випадку нема.

Посилання скаржника  на приписи п.п. 8.6.1.  п.8.6. ст.8 Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, відповідно до якого відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, повинно відбуватись за погодженням з податковим органом не є актуальним в данному випадку для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Оскільки укладення представником юридичної особи за наявності відповідних повноважень угоди про відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі, не означає недійсності вказаної угоди, так як вказаний наслідок не випливає із приписів ст.8 Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Вказаним вище законом не визначено підстави для визнання угоди недійсною у випадку відчуження майна , яке є в податковій заставі. Законом визначено,  що коли платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі, відчужив такі активи без попередньої згоди податкового органу, якщо отримання такої згоди є обов'язковим згідно з цим Законом, платник податків сплачує штраф у розмірі суми такого відчуження, визначеної за звичайними цінами.

Отже, як вбачається із матеріалів справи позовні вимоги позивача ні документально ні нормативно не обґрунтовані і правомірно суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні. Так як спірний договір укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, то  відповідно суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до вимог діючого на момент укладення спірного договору законодавства договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно  правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину. До вказаних умов треба віднести: законність змісту правочину, наявність  у особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідальність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам закону; спрямованість правочину; та інше.  Правочин є чинним, якщо він не суперечить актам цивільного законодавства. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Вимоги апелянта ні нормативно, ні документально не доведені,   не підтверджені матеріалами справи і не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. При наданих можливостях скаржник жодних аргументів у підтвердження   викладеного у апеляційній скарзі суду не навів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення  господарського суду відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах  чинного законодавства і підстав для  його  скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші  доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально необґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно               ст.104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Державне мито за розгляд апеляційної скарги, у відповідності до вимог ст. 49 ГПК України, покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, –

Львівський апеляційний господарський суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

1.          Рішення  господарського  суду  Львівської області від  03.04.2007 року у справі №1/56-20/27 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.           Справу повернути в місцевий господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя                                            Г.Гнатюк

Суддя                                                                                Н.Кравчук

Суддя                                                                          М.Краєвська