ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.07 р.                                                                                 Справа № 34/5а

14 год.55 хвилин,           м. Донецьк, вул.Артема,157,

зал судових засідань (каб.) №212

Господарський суд Донецької області у складі  судді  Кододової О.В.  при секретарі судового засідання Тараненко Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За участю:

представників сторін

від позивача – Громчаков О.В. (за дорученням)

від  відповідача –  Колбаєв О.В. (за дорученням)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов Товариством з обмеженою відповідальністю “Донфармахолдінг” м. Донецьк  до Державної податкової адміністрації у Донецькій області  про визнання недійсним податкового роз’яснення, що надане Державною податковою адміністрацією у Донецькій області листом від 07.12.2006року №18056/10/15-413 та зобов’язати Державну податкову адміністрацію у Донецькій області оприлюднити рішення суду.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що  надане відповідачем роз’яснення щодо можливості віднесення до валових витрат сум внесеної (нарахованої) орендної плати тільки після укладення договору оренди землі, не відповідає чинному законодавству, оскільки не враховує можливість застосування до цих видів витрат положень п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України ”Про оподаткування прибутку підприємств”.

Відповідач у письмових запереченнях від 30.01.2007року (вхід.№02-41/3735) проти позовних вимог заперечує за тих підстав, що даний спір згідно ст.17 КАСУ підвідомчий адміністративним судам, а відтак на думку відповідача не може бути розглянутий господарським судом.

Щодо суті спору то відповідач посилається на те, що запит позивача не конкретизований , не містить необхідних відомостей, тому він обмежився наданням загальної відповіді щодо порядку сплати за землю, яка сама по собі не покладає на позивача жодних обов’язків щодо здійснення тих чи інших платежів.

Крім того, відповідач зазначає, що спірний лист не порушував прав і охоронювані інтереси позивача і не є обов’язковим для позивача і не носить узагальнюючого характеру. З огляду на вищенаведене відповідач просить у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін  та дослідивши письмові докази, суд встановив:

Позивач звернувся до Голови Державної податкової адміністрації України Брезвіну А.І. із листом від 09.11.2006року №280  з проханням надати податкове роз’яснення з наступних питань:

1.Чи повинно підприємство сплачувати плату за землю (у вигляді земельного податку або орендної плати за землі державної або комунальної власності) за наявністю вбудованого приміщення та при відсутності документів, що підтверджують будь – яке право на землю.

2.Чи повинно підприємство становитися на облік у державну податкову інспекцію за місцем перебування земельної ділянки як платник окремих видів податків та  які документи у цьому випадку надавати для постановки на облік.

3.Чи має право підприємство віднести платежі із сплатою земельного податку або орендної плати до складу валових витрат за податком на прибуток, якщо відсутні документи, які підтверджують набуття будь – якого права на землю.

Державна податкова адміністрація України листом від 22.11.2006року №13245/6/15-0616 переслала лист позивача для розгляду до Державної податкової адміністрації у Донецькій області.

Державна податкова адміністрація у Донецькій області листом від 07.12.2006року №18056/10/15-413 надала відповіді на поставлені питання зазначивши, що:

1. Основним документом, який регулює земельні відносини в Україні, є Земельний Кодекс України (ЗКУ), а справляння плати за землю здійснюється згідно з Законом України від 03.07.92 № 2535 - XII "Про плату за землю" (із наступними змінами та доповненнями), яким визначено, що плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Власники землі та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата (ст. 2 Закону N 2535-ХІІ).

Державна податкова адміністрація у Донецькій області посилається на те, що підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру (ст. 13 Закону України №2535 - XII), який включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування грунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель.

Державна податкова адміністрація у Донецькій області у відповіді зазначає, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (ст.15 Закону). Відповідно до вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності або право користування земельною ділянкою (у тому числі на умовах оренди) виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідач у відповіді посилається на норми ст.125, п.5 ст.120 Земельного Кодексу , які передбачають, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється; при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Відповідачем також наведені норми ст.337 Цивільного Кодексу України та зроблені висновки, що оскільки використання землі в Україні є платним, а відсутність документів, які посвідчують право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, не є підставою для несплати платежів за землекористування У відповіді зазначено, що: „Ваше підприємство повинно сплачувати платежі за землекористування за земельні ділянки, які є необхідними для обслуговування придбаних Вами будівель та споруд (якщо інше не визначено у договорі купівлі - продажів, Таку думку також підтверджує і Постанова Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ".

Враховуючи загальних характер поставленого позивачем питання, без зазначення конкретної ситуації яка у нього виникла,  відповідач з посиланням на правові норми  надав відповідь, яка ніяким чином не порушувала прав позивача.

2. Відповідач у листі роз’яснив позивачу, що ведення обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів) в органах державної податкової служби передбачено Порядком обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів), затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998року № 80, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.03.98 р. № 172/2612 (із змінами та доповненнями). Так, п.7.11 ст.7 вищевказаного порядку передбачено "якщо відповідно до законодавства в платника податків, окрім обов'язків щодо подання податкових декларацій (розрахунків, звітів) та/або нарахування, утримання або сплати (перерахування) податків, зборів, інших обов'язкових платежів на території територіальної громади за своїм місцезнаходженням, виникають такі обов'язки на території іншої територіальної   громади,   то   в   органі   державної   податкової   служби, відповідному цій території,  такий  платник  податків  зараховується  до категорії платників окремих податків".

У листі зазначено, що відповідно до п. 4.9 зазначеного вище порядку, для взяття на облік платник податків - юридична особа подає до органу державної податкової служби: заяву за ф. N 1-ОПП; копію свідоцтва (документа) про державну реєстрацію (легалізацію); копію документа, що підтверджує присвоєння ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ. Одночасно з поданням заяви платником податків - юридичною особою пред'являються оригінали перелічених документів (п.4.9. Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів).

Зазначена відповідь носить загальний характер і позивач у адміністративному позові не наводить жодної підстави за якої він вважає її неправомірною. Відтак, вимоги позивача у цій частині не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

3. Крім того, відповідач у спірному листі зазначив, що стосується відображення в податковому обліку витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку, то відповідно до п.п.5.2.5 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), встановлених Законом України "Про систему оподатковування", відносяться до складу валових витрат платника податку.

Орендна плата за землю - це платіж, що орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма й строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної й комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Орендар земель державної й комунальної власності відповідно до вимог чинного законодавства є платником орендної плати за землю на підставі укладеного з відповідним органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади договором оренди землі.

Таким чином відповідач зробив висновок, що позивач має право віднести на валові витрати суми внесеної (нарахованої) орендної плати на підставі п.п.5.2.5 Закону тільки після укладання договору оренди землі з відповідним органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади.

Відповідно до п.п. 5.2.5. п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), установлених Законом України "Про систему оподаткування" (крім тих, що прямо не визначені у переліку податків, зборів (обов'язкових платежів), визначених зазначеним Законом), включаючи акцизний збір та рентні платежі, а також збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, за винятком податків, зборів (обов'язкових платежів), передбачених підпунктами 5.3.3, 5.3.4, та пені, штрафів, неустойок, передбачених підпунктом 5.3.5 цієї статті.

Згідно до п.8 ст.14 Закону України "Про систему оподаткування" плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності) належить до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів).

Однак, відповідно до приписів п.п.5.1, 5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати повинні бути пов’язані із  подальшим використанням у власній господарській діяльності  та підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці. Тобто у будь – якому випадку платник податку повинен довести, що понесені ним витрати відповідають вищенаведеним ознакам.

Крім того, згідно до п.п. 5.3.9. п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до Закону України "Про плату за землю", ст. 2, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.  За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата. У цьому Законі (ст.1) термін оренда вживаються в такому значенні  це засноване на договорі строкове платне володіння, користування земельною ділянкою.

Згідно до ст.ст.5, 13 Закону України "Про плату за землю" суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар,  об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, а підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, є  договір оренди такої земельної ділянки.

Стаття 15 Закону України "Про плату за землю" передбачає, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 19 ( із змінами, внесеними згідно із Законом України від 25.03.2005 р. N 2505-IV) розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за угодою сторін у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності).

Відтак суд вважає, що твердження відповідача щодо того, що первинно укладання договору оренди землі з відповідним органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади, а потім віднесення суми внесеної орендної плати до складу валових витрат не суперечить приписам п.п.5.1, 5.2.5 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” щодо обґрунтованості понесених витрат та їх зв’язок із підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Крім того, не суперечить законодавству посилання відповідача щодо порядку визначення розмірів суми платежів за землекористування, на норми Закону України „Про плату за землю", відповідно до якого сума земельного податку складає 1% від нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки, а також  на пункт 4 „Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення  та населених пунктів” затвердженого наказом Держкомзему України,  Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії   аграрних наук від  27.01.2006  N 18/15/21/11 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України  5 квітня 2006 р. за N 388/12262), який передбачає, що за результатами   нормативної    грошової    оцінки    земель складається  технічна  документація.  Дані  про нормативну грошову оцінку  окремої  земельної  ділянки  оформляються  як   витяг   із технічної  документації  про  нормативну  грошову оцінку земельної ділянки згідно з додатком 2. Ці твердження відповідача позивачем у адміністративному позові не оспорюються.

Розглянувши всі поставлені позивачем питання та надані відповідачем відповіді суд вважає, що вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Крім того, судом при винесенні рішення враховано, що згідно п.п.4.4.2 “і” п.4.4 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”№2181-ІІІ від 21.12.2000р. (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) платник податків може оскаржити до суду рішення центрального (керівного) органу контролюючого органу або органу стягнення щодо видання інструкцій чи роз’яснень (у тому числі форм обов’язкової податкової звітності, далі –податкових роз’яснень), які за висновком такого платника податків суперечать нормам або змісту відповідного податку, збору (обов’язкового платежу).

В статті 6 Закону України “Про судоустрій України” закріплено, що усім суб’єктам правовідносин гарантується захист їх прав, свобод і законних інтересів належним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. №15-рп/2002 у справі №1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України визначено, що положення цієї статті Конституції щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без   громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі –підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на зміст вищезазначеного Рішення Конституційного суду України суд відхиляє доводи відповідача щодо підвідомчості даного спору відповідно до ст.17 КАСУ адміністративним судам і тому не може бути розглянутий господарським судом.

Суд розглядає спір із застосуванням Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАСУ) виходячи з положень п.1 ст.3, п.1 ст.17 цього Кодексу, справа за позовом юридичної особи до державної податкової інспекції є справою адміністративної юрисдикції (адміністратиною справою). Відповідно до абзаців 1.2 пункту 6 розділу 7 „Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 06.10.2005року №2953, який набрав чинності з 01.11.2005року, до початку діяльності окружних та апеляційних  адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційний інстанціях відповідно місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом при винесенні рішення враховано, що юридичною формою рішення державного чи іншого органу є виданий цим органом відповідний акт, який є офіційним письмовим документом, що породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Спірний  лист ДПА в Донецькій області від 07.12.2006року №18056/10/15-413 не затверджений рішенням центрального (керівного) органу контролюючого органу, як це передбачено підпунктом “і” п.п.4.4.2 п.4.2 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”№2181-ІІІ від 21.12.2000р. Саме наявність рішення центрального (керівного) органу або органу стягнення щодо видання податкового роз’яснення надає право платнику податків оскаржити таке рішення до суду.

Відповідно до ст..2 КАСУ завданням  адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,  прав  та  інтересів  юридичних осіб  у  сфері  публічно-правових  відносин  від  порушень  з боку органів державної влади,  органів місцевого самоврядування,  їхніх посадових  і  службових осіб,  інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій  на  основі  законодавства,  в  тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд вважає, що в спірних правовідносинах права та охоронювані законом інтереси позивача листом ДПА у Донецькій області від 07.12.2006року №18056/10/15-413 не порушені і за своїм змістом він не є обов’язковим для позивача. Відтак вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись Земельним Кодексом, Законом України „Про оподаткування прибутку підприємств”, Законом України „Про плату за землю”, Законом України „Про систему оподаткування”, Законом України “Про судоустрій України”, Законом України №2181 від 21.12.2000року „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. №15-рп/2002 у справі №1-2/2002, ст.ст.17 - 20, 69 - 72, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186, 254, п.6,7 розділу V11 Прикінцевих та перехідних положень  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд,

П О С Т А Н О В И В  :

У позові Товариству з обмеженою відповідальністю “Донфармахолдінг” м.Донецьк  до Державної податкової адміністрації у Донецькій області  про визнання недійсним податкового роз’яснення, що надане Державною податковою адміністрацією у Донецькій області листом від 07.12.2006року №18056/10/15-413 та зобов’язати Державну податкову адміністрацію у Донецькій області оприлюднити рішення суду відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 12.03.2007року.

Суддя