КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2007                                                                                           № 42/592

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

-прокуратури: Вігура С.К. (посвідч. 19.06.01 № 60),

-позивача: Медведь А.В. (дов. від 25.12.06 № 220/439/Д),

-відповідача 1: не з’явився,

-відповідача 2: Ілюха А.І. (дов. від 05.01.7 № 141/2),

-третіх осіб: не з’явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання прокурора відділу Генеральної прокуратури України

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.02.2007 (підписано 19.03.07)

у справі № 42/592

за позовом                               Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до                                                   1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергобудлізинг",

2.Управління капітального будівництва Міністерства оборони України

треті особи           1.Київська міська рада,

2.Київська міська державна адміністрація

про                                                  визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Господарського суду м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі-позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Енергобудлізинг” (далі-відповідач 1), Управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі-відповідач 2) про визнання недійсним договору від 27.12.04 № 27/12-04п на пайову участь у будівництві, укладеного між відповідачами, з моменту його укладення.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.11.06 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача було залучено Київську міську раду, Київську міську державну адміністрацію.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.02.07 у позові заступника Генерального прокурора України відмовлено.

Прокурор відділу Генеральної прокуратури України, не погоджуючись з рішенням суду, вніс апеляційне подання, в якому просить його скасувати у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також порушенням норм матеріального і процесуального права, прийнявши нове рішення, яким задовольнити позов.

Під час перегляду справи в апеляційній інстанції прокурором було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу листа-відповіді Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 21.02.07, копії наказу Державного секретаря Міністерства оборони України від 21.07.03 № 43 “Про затвердження Положення про управління капітального будівництва Міністерства оборони України (м. Київ)” та відповідного Положення.

У відзиві на апеляційне подання відповідач 2 підтримав доводи викладені в ньому прокурором відділу, також вважаючи, що судом 1-ої інстанції  було неповно з’ясовано обставини справи, порушено при прийнятті рішення норми матеріального та процесуального права.

Письмові відзиви на апеляційне подання відповідачем 1, третіми особами надані не були.

Представники відповідача 1, третіх осіб в судове засідання не з’явилися, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Неявка зазначених вище представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційного подання по суті, оскільки, на думку колегії суддів, в матеріалах справи достатньо доказів для його розгляду.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні докази, обговоривши доводи апеляційного подання, колегія суддів вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

27.12.04 між відповідачами у справі було укладено Договір № 27/12-04п на пайову участь у будівництві (далі-договір), відповідно до умов якого сторони дійшли згоди прийняти пайову участь у будівництві житлового комплексу загальною площею 28500кв.м. на 140 квартир на земельній ділянці 1,7 га з вбудовано-прибудованими приміщеннями і підземним паркінгом по проспекту Повітрофлотському, 28 в м. Києві та житлового комплексу загальною площею 47250 кв.м. на 232 квартири на земельній ділянці площею 2,1 га з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом по проспекту Повітрофлотському, 30 в м. Києві.

До того ж, відповідач 2 (“Управління”) зобов’язався надати відповідні земельні ділянки під забудову та виступити замовником будівництва об’єктів, а відповідач 1 (“Підприємство”) забезпечити 100% фінансування будівництва вказаних вище об’єктів.

Відповідно до п. 2.3. договору розподіл побудованих за цим договором об’єктів після введення їх в експлуатацію здійснюється наступним чином:

2.3.1. “Управлінню” – 21% загальної площі квартир кожного об’єкту;

2.3.2. “Підприємству” – кінцеву будівельну продукцію об’єктів, за виключенням частки “Управління”, що визначена в п.2.3.1. цього договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що між відповідачами виникли відносини з договору про спільну діяльність, врегульовані ст.ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Заступник Генерального прокурора України посилається на те, що спірний договір був укладений відповідачами з порушенням вимог ст. 14 Закону України “Про Збройні Сили України”, ст.ст. 77, 84 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України “Про використання земель оборони”, вимог п.3 Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 01.07.93 № 240/93, щодо розміру належних учасникам спільної діяльності часток у збудованих будівлях, та на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами спірного договору не передбачено здійснення учасниками їх спільної діяльності за рахунок використання земель оборони.

Виходячи зі змісту п.п. 3.1.2-3.1.4 договору, вкладом відповідача 2 (“Управління”) у спільну діяльність є земельні ділянки, які повинні перебувати у його користуванні, мати відповідне цільове призначення для будівництва багатоквартирних жилих будинків.

Таким чином, укладений між відповідачами договір, на думку колегії суддів, не суперечить вимогам Закону України “Про Збройні Сили України”, Земельного кодексу України, Закону України “Про використання земель оборони” щодо порядку використання земель оборони.

Статтею 20 Земельного кодексу України передбачена можливість зміни цільового призначення земель. Та обставина, що до моменту укладення спірного договору земельні ділянки по проспекту Повітрофлотському, 28, 30, у м. Києві відносилися до земель оборони, не свідчить про порушення відповідачами порядку їх використання, оскільки внесення відповідачем 2 цих земельних ділянок для потреб спільної діяльності передбачено після виникнення в останнього права на їх використання за відповідним цільовим призначенням.

Оскільки відповідачем 2 не оформлено належним документів, що посвідчують його право користування земельними ділянками, на яких планується будівництво, не отримано необхідних дозволів, погоджень, технічних умов, то колегія суддів вважає безпідставними твердження прокурора про те, внесенням ділянок, як вкладу, фактично змінено їх цільове призначення.

Відповідно до преамбули та п. 1 Указу Президента України  від 01.07.93 № 240/93 про затвердження Положення про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України, Положення затверджено з метою залучення коштів на будівництво та придбання житла для військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно ч.1 п.2 Положення взаємовідносини між учасником інвестиційної діяльності (Міністерство оборони України) та інвесторами здійснюється на підставі угод (контрактів), в яких обумовлюється використання інвестиційних коштів виключно на вирішення житлової проблеми військовослужбовців (ч.2 п.2 Положення).

Однак умовами договору не передбачено, що збудоване житло призначається для військовослужбовців та членів їх сімей.

До того ж, виходячи із змісту ч.1 п.2 Положення, цим нормативно-правовим актом врегульовано взаємовідносини між учасником інвестиційної діяльності (Міністерством оборони України) та інвесторами, якими відповідно до вимог п.3 ст.5 Закону України “Про інвестиційну діяльність” можуть виступати громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Колегія суддів погоджується також з висновком місцевого суду, що сторонами за спірним договором є товариство та управління (самостійна юридична особа, яка від свого імені може набувати майнові і особисті немайнові права і несе обов’язки, отримує прибуток від здійснення госпрозрахункової діяльності). Міністерство оборони України не є учасником спірних правовідносин, а вимоги Положення щодо розміру часток спільної діяльності не поширюються на спірні правовідносини.

Відповідно до п.6 Положення про Управління капітального будівництва Міністерства оборони України основними завданнями Управління є, зокрема, виконання завдань з будівництва житлових будинків, об’єктів освіти, охорони здоров’я, зв’язку, військового господарства, об’єктів культурного й іншого призначення.

Доводи прокурора відділу Генеральної прокуратури України викладені в апеляційному поданні колегія суддів вважає такими, не підлягають задоволенню. Ці обставини були з’ясовані та вірно оцінені судом 1-ої інстанції під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.07 у справі № 42/592 залишити без змін, а апеляційне подання прокурора відділу Генеральної прокуратури України – без  задоволення.

Головуючий суддя

Судді

25.06.07 (відправлено)