ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2007 р.
№ 322/11-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,
Н.О. Волковицької,
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
Майсак Л.Д.

відповідача
Притула Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження"

на постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.02.2007 року

у справі
№ 322/11-06 господарського суду Київської області

за позовом
Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження"

до

Колективного сільськогосподарського підприємства "Нове життя"

про
спонукання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про зобов'язання відповідача укласти з ним в десятиденний термін договір купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою с. Малополовецьке, Фастівського району Київської області, що знаходиться на балансі КСП "Нове життя" та передано на відповідальне зберігання СТОВ "Відродження", за наданим варіантом договору, оскільки укладений 18.10.2006р. з відповідачем договір купівлі-продажу на підставі рішення зборів уповноважених членів КСП "Нове життя" підписаний головою КСП "Нове життя", однак не скріплений печаткою підприємства та не посвідчений нотаріально.

В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач послався на умови договорів поруки, що передбачали обов'язок відповідача продати позивачу спірне майно в разі належного виконання останнім договірних зобов'язань, статті 207, 556 Цивільного кодексу України.

Також у додатку до заперечень на відзив відповідача (одержано судом 12.12.06р., а.с.97-99), позивач просив суд вийти за межі позовних вимог в порядку частини 2 статті 83 Господарського  процесуального кодексу України та визнати дійсним договір від 18.10.2006р. на підставі частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов, підписаному В.Є. Вежичаниним, відповідач відхилив позовні вимоги з огляду на недійсність підписаного договору, як такого, що вчинений під тиском та не відповідає внутрішній волі учасника правочину, порушує умови реалізації майна відповідача, викладені в мировій угоді, що затверджена в процедурі банкрутства.

Рішенням господарського суду Київської області від 15.12.2006р. (суддя Мальована Л.Я.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; судове рішення вмотивовано тим, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав належних доказів в обґрунтування позову.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.02.07р. (судді –головуючий Мамонтова О.М.., Мостова Г.І., Фаловська І.М.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з огляду на його повноту та обґрунтованість, відповідність нормам матеріального та процесуального права та обставинам справи.; апеляційна інстанція вказала про правильність відхилення клопотання позивача щодо виходу за межі позовних вимог при прийнятті судового рішення, як такого, що суперечить приписам статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Також у постанові апеляційної інстанції зазначено про відсутність у матеріалах справи доказів, що свідчать про додержання сторонами загального порядку укладення договорів, вказано про помилкове посилання позивача на статті 657, 635 Цивільного кодексу України, оскільки вони не підтверджують обов'язковість укладання договору, спір щодо якого є предметом даного судового розгляду.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, позивач  звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення місцевого суду та прийняти нове рішення, яким зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір купівлі-продажу в редакції договору від 18.10.2006р.

Касаційну скаргу вмотивовано доводами про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права апеляційним судом; зокрема, суди не вказали доводів, за яких ними не прийнято до уваги представлений позивачем варіант протоколу зборів уповноважених членів КСП від 13.09.2006 року, апеляційний суд неправомірно відмовив у прийнятті доказу, що має істотне значення для вирішення спору (рішення Фастівського міськрайонного суду), неправильно застосовані приписи статті 187 Господарського кодексу України та статті 657 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу визнав її доводи повністю, вказавши на незаконність та необґрунтованість судових рішень, оскільки в них неповно з'ясовано всі обставини справи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Статтями 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов'язкові вимоги, яким повинні відповідати судові рішення та постанова; зокрема, у мотивувальній частині рішення вказуються обставини, встановлені  господарським судом, причини виникнення спору, докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими суд відхилив клопотання і докази сторін, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення, обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Встановлення обставин справи означає, що господарський суд повинен не просто вказати, на які саме обставини посилається сторона в підтвердження своїх доводів, але й встановити, чи мали вони місце в дійсності, та якими доказами це підтверджується.

З матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що предметом даного спору є вимога про спонукання відповідача до укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна з таких підстав:

- відповідач ухиляється від засвідчення договору печаткою та не надає нотаріусу необхідні правоустановчі документи для нотаріального посвідчення договору;

- рішення про продаж позивачу майна відповідача було прийнято його уповноваженим органом (зборами уповноважених, ліквідаційною комісією), однак не виконано головою колективного підприємства;

- зобов'язання про продаж спірного майна відповідачем позивачу передбачено в договорі поруки, виконаному позивачем належним чином.

Натомість рішення господарського суду першої інстанції не містить жодних встановлених обставин справи та законодавства, яким суд керувався, приймаючи рішення; перелічивши доводи, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, суд не встановив, чи мали ці обставини місце в дійсності, не розглянув та не спростував як доводи позивача в повному обсязі, зокрема, щодо зобов'язань сторін за договором  поруки, так і заперечення відповідача.

Єдиним доводом для відмови у позові та встановленою обставиною справи є відсутність у оригіналі протоколу загальних зборів уповноважених представників членів КСП та власників майна КСП "Нове життя" від 13.09.2006р. зазначення про продаж майнового комплексу саме позивачу. При цьому суд не зазначив у судовому рішенні доводи, з яких він не приймає до уваги наданий позивачем витяг з протоколу, що містить іншу редакцію рішення зборів з цього питання.

Переглядаючи відповідно до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в повному обсязі, апеляційний господарський суд встановив, що 18.10.06р. головою правління відповідача Вежичанином В.Є. був підписаний договір купівлі-продажу майнового комплексу, за яким відповідач зобов'язався продати позивачу майновий комплекс: контору, вагову, пилораму, їдальню, сіносховище, будинок пасічника, сховище бджолородин, побутову кімнату для механізаторів, автогараж, навіс для комбайнів, навіс для тракторів, будинок оператора ПММ, склад, дизельну резервну електростанцію, майстерню, два телятника, будинок тваринника, корівник, корівник 4-рядний, комору під зерно, комору під продукти, комору а) вартістю 2412грн., комору б) вартістю 2669грн., критий тік, комору вартістю 6783грн., два свинарника (відгодівельники), два корівника, свинарник, кормоцех новий, кормосховище, конюшню, майстерню по дереву, дві сторожки, кузню, пункт штучного осіменіння, всього на загальну суму 332888грн., а позивач -  перерахувати вказану суму в місячний термін на розрахунковий рахунок підприємства.

Вказаний договір не був скріплений печаткою відповідача, не посвідчений нотаріально, не зареєстрований у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Також апеляційним господарським судом встановлено, що витяг з протоколу загальних зборів від 13.09.06р., наданий позивачем, не відповідає викладеному в протоколі загальних зборів від 13.09.06р., наданому відповідачем, в частині зобов'язання відповідача продати майновий комплекс саме позивачу, а протокол зборів уповноважених членів КСП "Нове життя" не заслуговує на увагу, оскільки був складений після прийняття господарським судом Київської області рішення у справі № 322/11-06.

За встановлених обставин справи апеляційний господарський суд дійшов висновку, що зобов'язання укласти договір купівлі-продажу від 18.10.06р. не може бути предметом судового розгляду за відсутності передбачених статтею 187 Господарського кодексу України підстав та недодержання загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 Господарського кодексу України.

Однак вказаний висновок апеляційної інстанції є передчасним, оскільки він не ґрунтується на повному та всебічному з'ясуванні обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених у позовній заяві підстав звернення з відповідними позовними вимогами.

Як вказано вище, однією з підстав заявленого позову є невиконання відповідачем зобов'язань, що виникли на підставі договору поруки, зобов'язання позивача за яким, за його твердженням, було виконано належним чином.

Натомість судами не розглянуто та не дано оцінку як договору поруки, так і правовідносинам, що склались на його виконання, не визначено наявність чи відсутність порушених прав позивача за цим договором, які можуть бути предметом судового захисту.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду та рішенні місцевого суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди розглядаючи справу в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, не розглянули в судовому процесі всебічно, повно та об’єктивно всі обставини справи в їх сукупності; не дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли  суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності  з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і   правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вищевказані судові акти цим вимогам не відповідають зі зазначених вище підстав.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні господарського суду першої інстанції, судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити передбачені законом заходи для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27.02.2007р. у справі № 322/11-06 господарського суду Київської області та рішення господарського суду Київської області від 15.12.2006р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач