Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі

за участю представників сторін:

позивача -

відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  (вх.№ ) на рішення господарського суду  області від  р. по справі №

за позовом

до

встановила:

У листопаді 2006 р. позивач  звернувся до господарського суду Харківської області з позовами про стягнення збитків та штрафу у сумі 31761,92 гр. та зобов’язання відповідача повернути відновлений електродвигун зав. № 207, про стягнення збитків та штрафу у сумі 37677,97грн. та зобов’язання відповідача повернути відновлений електродвигун № 243, про стягнення збитків та штрафу у сумі 36326,51 грн. та зобов’язання повернути електродвигун зав. № 12, з посиланням на те, що відповідач виробив неякісну продукцію, яку повинен відремонтувати та повернути позивачу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13. 12. 2006 р. по справі №35/537-06  (судді –Светлічний Ю.В., Швед Е.Ю., Жельне С.Ч.  ) у задоволені позовних вимог відмовлено повністю, з посиланням на пропуск строку позовної давності та недоведеність факту постачання відповідачем неякісної продукції.

Позивач з рішенням господарського суду  не погоджується, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким стягнути з відповідача  збитки у сумі 16472грн.,штраф у сумі 89294,4 грн. та зобов’язати повернути електродвигуни №207, 243.

Позивач вказує, що судом не в повному обсязі з’ясовані  обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивач вважає, що строк подання позову по електродвигуну № 12 не пропущений, а по електродвигунам № 207,243 позови пред’являлися своєчасно, але строки були пропущені в зв’язку з поверненням позовних заяв ухвалами суду. Позивач вважає, що матеріалами справи підтверджена вина відповідача в постачанні неякісної продукції.

Відповідач , з обставинами, викладеними в апеляційній скарзі не погоджується, вважає рішення суду обґрунтованим, законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на пропуск строку позовної давності , недоведеність факту постачання неякісної продукції  та недоведеність розміру збитків.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Судова колегія, перевіривши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, встановила, що між Науково-виробничим об'єднанням електровозобудування /НВО «ДЕВЗ»/, правонаступником якого за всіма майновими та немайновими правами та обов'язками відповідно до наказів Міністерства промислової політики України №203 від 28.05.2003р. та №210 від 29.05.2003р. є Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування»та третьою особою був укладений договір №133  від 28.11.2002р. на поставку електродвигунів ЕД-141А та електроапаратури в кількості та за цінами, зазначеними у специфікації №1 до договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідно до договору №133 третя особа (ТОВ «Укрінвест») 27.08.2003р.  за накладною №181 та 01.06.2004р.  за накладною №71 поставила на адресу позивача електродвигуни ЕД 141А під заводськими номерами 207 та 243. 16.04.2004р. між позивачем та третьою особою було укладено договір №12 на поставку електродвигунів АД914У1, за яким третьою особою було передано позивачеві електродвигун АД914У1, заводський №12.

Як свідчать матеріали справи, зазначені електродвигуни вироблені ДП заводом «Електроважмаш»і раніше були поставлені відповідачем третій особі (ТОВ «Укрінвест») на підставі договору №98/02ГП від 29.11.2002р. електродвигуни №243 та №207 відвантажено 27.08.2003 за накладною №114 та 07.04.2004р. за накладною №49 та договору №11 від 15.04.2004р. (електродвигун №12 відвантажено за накладною №39 від 04.03.2005р.). Після поставки електродвигунів третьою особою позивачеві останній передав електродвигуни для подальшої експлуатації Державній адміністрації залізничного транспорту України та електродвигуни №207 і 243 були встановлені на магістральний електровоз ЛЕЇ №025, а електродвигун №12 - на магістральний електровоз ДСЗ №002.

03.02.2006. 28.02.2006 та 17.04.2006р під час їх експлуатації електродвигуни вийшли з ладу, про що складено акти №15 від 17.04.2006р. (електродвигун №207), №16 від 03.02.2006р. (електродвигун №243) та №6 від 28.02.2006р. (електродвигун №12).

Позивач безпідставно посилається тільки на норми Цивільного кодексу України вважаючи , що між сторонами виниклі цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України, ст. 7, ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України, особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначаються Господарським кодексом України, а майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що відносини між ДП заводом «Електроважмаш», ТОВ «Укрінвест»та ДП «Дніпропетровський НВК «Електровозобудування»є господарськими відносинами, тобто до них застосовуються положення Господарського кодексу України.

Згідно зі  ст.   712   ЦК   України   за   договором   поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст. 264 ГК України матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного  призначення  і  виробів  народного споживання як власного   виробництва,   так   і   придбаних   у   інших   суб'єктів   господарювання здійснюються    суб'єктами    господарювання    шляхом    поставки,    а   у   випадках передбачених    цим    Кодексом,    також    на    основі    договорів    купівлі-продажу  законодавством   можуть  бути  передбачені  особливості  поставки  окремих  видів продукції виробничо-технічного призначення або виробів народного споживання, а також особливий порядок здійснення поставки продукції для державних потреб. Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що переважному застосуванню до зобов'язань поставки підлягають положення ст. ст. 264 - 271 ГК України, а положення статей ЦК України підлягають застосуванню, якщо інше не передбачено законами, що формулюють спеціальні правила щодо поставки. Гарантії якості товарів, а також претензії у зв'язку з недоліками поставлених товарів регулюються ст. 269 ГК України, згідно зі  ч. З ст.678 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст.269 Господарського кодексу України покупець має право на пред'явлення вимог, пов'язаних з якістю поставленої продукції, як до постачальника, так і до виробника.

Гарантійні строки на електродвигуни встановлено паспортом виробу, що додається до кожного електродвигуна, договором №98/02ГП від 29.11.2002р. і договором №11 від 15.04.2004р., а також договором №133 від 28.11.2002р. і договором №12 від 16.04.2004р.  та гарантійний строк складає 36 місяців від дня введення двигуна в експлуатацію, тобто  претензії, пов'язані з виходом з ладу двигунів, були пред'явлені в межах гарантійного строку.

Суд першої інстанції обґрунтовано  встановив, що протягом гарантійного строку було виявлено дефекти виробів, тобто у покупця виникло право на пред'явлення вимог пов'язаних з поставкою продукції неналежної якості.

Згідно зі ст.678 Цивільного кодексу України та ст.269 Господарського кодексу України покупець має право вимагати безоплатного усунення недоліків (дефектів) та відшкодування витрат на усунення недоліків неякісної продукції. Як випливає з позовних заяв, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про безоплатне усунення недоліків відповідачем, а також про відшкодування витрат на усунення недоліків, а саме - витрат на заміну тягових двигунів та транспортування двигунів з метою виконання ремонту (відшкодування збитків).

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського кодексу України строки і порядок встановлення покупцем недоліків поставлених йому товарів, які не могли бути виявлені при звичайному їх прийманні, і пред'явлення постачальникові претензій у зв'язку з недоліками поставлених товарів визначаються законодавством відповідно до цього Кодексу.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що датами поставки електродвигунів ДП заводом «Електроважмаш»на користь ТОВ «Укрінвест»є: 27.08.2003, 07.04.2004 та 04.03.2005.

Відносини сторін, що виникли після 01.01.2004р., регулюються Господарським кодексом України, а відносини сторін, що виникли до набуття чинності Господарським кодексом України (до 01.01.2004р.) регулюються наступним чином:   згідно із пунктом 6 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, до господарських відносин що   виникли  до   набрання   чинності   відповідними   положеннями   Господарського кодексу України, застосовуються спеціальні строки позовної давності, встановлені законодавством, чинним до набрання чинності цим Кодексом, якщо вказані строки перевищують строк, встановлений цим Кодексом.

До набрання чинності Господарським кодексом України спеціальний строк позовної давності для позовів, що випливають з поставки продукції неналежної якості було встановлено статтею 249 Цивільного кодексу Української РСР. Такий строк становив шість місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставленої йому продукції.

Згідно із ч.8 ст.269 Господарського кодексу України, позови, що випливають з поставки товарів неналежної якості, можуть бути пред'явлені протягом шести місяців з дня встановлення покупцем у належному порядку недоліків поставлених йому товарів. Суд першої інстанції обґрунтовано  вважав, що раніше встановлений строк не перевищував строк встановлений статтею 269 Господарського кодексу України та до відносин сторін слід застосовувати строк позовної давності в шість місяців.

Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку позовної давності почався від дня складання актів №15 від 17.04.2006р. (електродвигун №207), №16 від 03.02.2006р. (електродвигун №243) та №6 від 28.02.2006р. (електродвигун №12), а позовні заяви пред’явлені 23.10.2006р., 24.10.2006р.,09.11.2006р.відповідно, тобто с пропуском строку позовної давності.

Суд першої інстанції правомірно вважав, що законодавством України встановлено лише порядок виявлення та фіксування недоліків товару при його прийманні покупцем або порядок виявлення прихованих недоліків торговими організаціями під час підготовки товару до роздрібного продажу (Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю №П-7, ст. 268 Господарського кодексу України, Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення №888 від 25.07.88), але е встановлено порядок виявлення та фіксування недоліків, які не були виявлені при приймання продукції, яка не підлягає продажу вроздріб. Такий порядок, зокрема встановлено договором №98/02ГП від 29.11.2002р, договором №11 від 15.04.2004р. Враховуючи, що акти №№15,16, 6 відповідають вимогам договорів, суд вважав, що недоліки поставленого товару встановлено у належному порядку.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що акти №15 та №16, на які посилається позивач, не є доказом поставки ДП заводом «Електроважмаш»на адресу ТОВ «Укрінвест»продукції неналежної якості., а саме  акт №15 від 17.04.2006р. не свідчить про те, що вихід зі строю електродвигуна №207 відбувся з вини ДП заводу «Електроважмаш». Відповідно до акту №15 було встановлено, що на якорі працівниками депо був неякісне пофарбований сірою емаллю холодної сушки колекторний бандаж, також встановлений ізолятор, виробником якого не є ДП завод «Електроважмаш», що є порушенням правил експлуатації двигуна, є також інші сліди самостійного ремонту двигунів з використанням деталей, не передбачених конструкторською документацією. У акті №15 чітко зазначено, що причиною виходу з ладу електродвигуна №207 є неякісне обслуговування його в експлуатації, виконання ремонтів без сповіщення виробника з використанням деталей, не передбачених конструкторською документацією. У зв'язку з цим комісією зроблено висновок, що винною стороною є локомотивне депо Нижньодніпровськ-вузол, а дію гарантії припинено. В долученій до акту №15 «Особливій думці»позивач не обґрунтовує своєї незгоди з висновками акту, та висловлює твердження про те, що у керівництві з експлуатації не міститься вимог до кольору бандажа. Таке твердження спростовано відповідачем, яким надано суду витяги з керівництва з експлуатації. Випадки, коли допускається самостійне покриття деталей електродвигуна емаллю та стандарти такої емалі визначені у таблиці 4.1. Керівництва з експлуатації. Вимоги до фарбування поверхонь двигуна встановлені також технічними умовами. Відповідно до креслення БІЛТ.684263.173 СБ (є частиною Технічних умов) якір, в тому числі колекторний бандаж, покривається емаллю КО-976 ТУ 16-504.048-82 червоно-коричневою класу нагрівостійкості «Н»(СТП 44.001.2006).Вимоги щодо робочої поверхні електродвигуна ЕД 141 А, в тому числі до її кольору викладені у п.3.3.6, 3.3.10 та у Таблиці 3.1 (аркуш 17) Керівництва з експлуатації електродвигуна постійного струму тягового типу ЕД141ІУІ, ЕД 141АУІ (БІЛТ.652341.002 РЕ). Інших доказів невідповідної якості продукції позивачем не надано.

Відносно акту №16, відповідач не погодився з викладеними у акті висновками (до акту долучено «Особливу думку»представників ДП заводу «Електроважмаш»). 9.03.2006р. комісією у складі головного конструктора, головного технолога, начальника УКК, начальника генераторного виробництв; начальника 20 цеху ДП заводу «Електроважмаш»та представників ДП НБ-«Електровозобудування», Депо «Красний Лиман», інспектора –приймальника -; Укрзалізниці складено акт №7, відповідно до якого причиною пробою якоря тягового електродвигуна ЕД-141АУІ №243 є перегрівання колектору та якорю в результаті роботи двигуна без охолодження, що є порушенням правил експлуатації двигуна з вини Депо «Красний Лиман». Відповідно до п.5 Таблиці 3.2. Керівництва ; експлуатації електродвигуна постійного струму тягового типу ЕД141ІУІ, ЕД 141АУ (БІЛТ.652341.002 РЕ), аркуш 22, причиною порушення глянцевої поверхні колектора можуть бути несправні чи надміру зношені щітки, а відповідно до п.6 таблиці - перегрівання колектору. Зміна кольору колектору, поява кольору "побежалости" свідчить про експлуатацію зношених щіток чи про порушення системи вентиля (забруднення очисних фільтрів, витікання повітря та ін.), чи про тривале перевантаження електродвигуна.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що гарантійні зобов'язання відповідача стосуються лише продукції, виробником якої є ДП завод «Електроважмаш». В результаті встановлення на електродвигуни ізоляторів іншого виробника, електродвигун змінив комплектацію і, відповідно технічні характеристики. Відповідно до п.6 Паспорту електродвигуна, підприємство-виробник гарантує відповідність електродвигунів вимогам технічних умов та ДСТУ 2582-81 за умови дотримання умов транспортування, зберігання, монтажу та експлуатації, встановлених технічними умовами та ДСТУ 2582-81. Встановлений гарантійний строк не розповсюджується на комплектуючі та матеріали, що мають інші (менші) гарантійні строки, встановлені відповідними виробниками.

Отже, вимоги позивача в частині  повернення відновлених двигунів ЕД 141А, заводські номери 207 та 243. та електродвигуна АД 914У1 заводський номер 12 необґрунтовані,  оскільки  підстави для проведення гарантійного ремонту не доведені, а договори про ремонт двигунів між позивачем та відповідачем не  укладалися, а відремонтований електродвигун №12  був переданий позивачу у листопаді 2006р.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивачем не доведена вина відповідача в постачанні неякісної продукції  та не надано достатніх доказів того, що позивачем понесені витрати з усунення недоліків продукції, так як додані до позовної заяви розрахунки  не підтверджені всіма необхідними первинними документами. Надані позивачем  до апеляційного суду додаткові документі, зокрема думка спеціалістів компанії "SCHATFFLER" по електродвигуну № 24 не було предметом розгляду в суді першої інстанції, не має відношення до спірних електродвигунів та  не можуть бути прийняти в якості доказів по справі.

Господарський суд правомірно не прийняв  до уваги посилання позивача на договір №133 та договір №12, як на підставу застосування штрафу,  та на Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення №888 від 25.07.88р., так як встановлений положенням штраф за поставку продукції неналежної якості відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України є засобом забезпечення зобов'язань, що означає, що такі санкції можуть бути застосовані лише за порушення зобов'язань за договором поставки, так само і штраф, передбачений ч.2 ст.231 Господарського кодексу України застосовується при порушенні зобов'язань за договором до однієї з сторін зобов'язання, оскільки відповідач не є стороною зазначених договорів і не приймав на себе обов'язку сплачувати штраф за договором.

Крім того, відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).В зв’язку зі спливом  позовної давності за основними вимогами суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про стягнення штрафу.

Згідно із ч.З,4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До винесення рішення відповідачем у відзиві на позовну заяву та доповненнях до нього зроблено заяву про застосування позовної давності, в зв’язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Суд першої інстанції обґрунтовано  відмовив у  задоволенні клопотання позивача про відновлення строку позовної давності, так як  зазначені у клопотанні причини пропуску строків позовної давності не є поважними, у позивача були у наявності всі необхідні для пред'явлення позову документи.

Посилання позивача на своєчасне звернення до господарського суду, зокрема  з позовом по електродвигуну № 207, позов по якому, по ствердженню позивача, пред’явлений 18.09.2006р.,спростовується матеріалами справи: позовною заявою № 1юр- 488 від 20.10.2006р. про стягнення збитків пов’язаних з постачанням електродвигуна № 207,відправленою 23.10.2006р.,що підтверджується поштовим конвертом та реєстрами  відправленої кореспонденції та іншими позовними заявами, пред’явленими 24.10.2006р. та 09.11.2006р. Позивач не надав доказів наявності поважних причин для відновлення пропущеного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, що позивачем не виконано.

Таким чином, рішення господарського суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та обставинам справи, а мотиви позивача не можуть бути підставою для скасування рішення, керуючись ст..ст.173,175,264,269 ГК України, ст.ст. 9,266,267,678,712 ЦК України, ст..ст.101 –105 ГПК України

П о  с т а н о в и л а:

Рішення господарського суду Харківської області від 13.12.2006р. по справі № 35/537 –06 залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя

Судді