ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 березня 2007 р.

№ 14/420-4/18-16/396

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді:

Кочерової Н.О.,

суддів:

Рибака В.В., Черкащенка М.М.,

за
участю представників сторін:

від позивача -

Калінчук В.В. (дов. від
26.12.2006р.);

від відповідача -

не з'явилися;

розглянувши  матеріали касаційної  скарги

КП з утримання та експлуатації житлового
фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду  від 16.11.06р.

у справі

№14/420-4/18-16/396 господарського
суду м. Києва

за позовом

КП з утримання та експлуатації
житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"

до

ПП ОСОБА_1

про

розірвання договору оренди,
виселення та стягнення  10 585, 66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство з утримання
та експлуатації житлового фонду спеціального призначення ”Спецжитлофонд”
звернулось з позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору
оренди НОМЕР_1 від 01.01.01, стягнення 5292,83 грн. боргу в зв'язку з несплатою
комунальних послуг та 5292,83 грн. неустойки за прострочення комунальних
платежів.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням господарського суду
м.Києва від 17.08.06 у справі №14/420-4/18-16/396 Комунальному підприємству з
утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення
“Спецжитлофонд” в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.11.06 рішення суду першої інстанції залишено без
змін.

У поданій касаційній скарзі КП з
утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення
"Спецжитлофонд" просить скасувати зазначені судові рішення як такі,
що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права з підстав,
які зазначені в касаційній скарзі.

Судова колегія розглянувши наявні
матеріали справи, вислухавши пояснення та заперечення представника позивача в
судовому засіданні, дослідивши юридичну оцінку судовими інстанціями обставин
справи та повноту їх встановлення прийшла до висновку про відсутність правових
підстав для задоволення касаційної скарги.

Матеріали справи, що було також
предметом судових досліджень, підтверджується наступне.

01.01.01. між Державним комунальним
підприємством “Київжитлоспецексплуатація” (орендодавець)  та ПП ОСОБА_1 (орендар) був укладений договір
оренди нежитлового приміщення, розміщеного по АДРЕСА_1.

Термін дії договору - з 01.01.01 по
01.01.2011р.

В п.п. 1.3 п.1 цього договору
сторони дійшли до згоди про встановлення орендної плати щомісячно в сумі 119,52
грн. з урахуванням індексу інфляції.

Крім цього сторони погодили оплату
орендарем, окремо від орендної плати, витрат орендодавця на утримання майна та
інших, отриманих за договором послуг, в сумі 64,09 грн. щомісячно.

В п.п 5.2,  5.7 п.5 договору сторони визначили
відповідальність за несвоєчасну оплату орендних платежів в формі оплати пені у
розмірі 0,5 від простроченої суми, можливість дострокового розірвання договору,
на вимогу однієї із сторін в судовому порядку при наявності порушень однією із
сторін умов договору.

Спірними за даним позовом є
заборгованість відповідача по оплаті отриманих комунальних послуг та нарахована
позивачем пеня за прострочення цих платежів;
правомірність вимог позивача щодо дострокового розірвання договору
оренди.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення з відповідача пені в сумі 5292 грн. 83 коп. за прострочку оплати
спожитих комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК
України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі.

Частиною 3 статті 1 Закону України
"Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності  за несвоєчасне  внесення
плати  за  спожиті
комунальні  послуги  та
утримання прибудинкових   територій"      встановлено   обов'язкову
умову   договорів   про
надання  комунальних   послуг
та   утримання   прибудинкових   територій
є   забезпечення   виконання зобов'язань відповідно до чинного
законодавства України.

Позивач не є постачальником
комунальних послуг, договір між позивачем та відповідачем укладений не на
надання комунальних послуг, а на оренду нежитлового приміщення.

Спірним договором не передбачена
відповідальність відповідача у вигляді неустойки за несвоєчасну сплату
комунальних платежів.

Крім того, строки оплати
комунальних платежів також договором оренди не передбачені.

З огляду на вищевикладене позовні
вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 5292,83 грн. за
несвоєчасну сплату комунальних платежів правомірно не задоволені судовими
інстанціями.

Щодо вимог позивача про розірвання
Договору та виселення відповідача з спірного приміщення слід зазначити
наступне.

Відповідно до п. V.8 Договору при
невиконанні або порушенні однією з сторін умов цього договору та з інших
підстав, передбачених законодавчими актами України, договір оренди може бути
розірваний достроково на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду.

Згідно ст. 291 ГК України
одностороння відмова від договору оренди не
допускається.

За вимогою ч.3 зазначеної статті
договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених
Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку,
встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Згідно статті 188 ГК України,
сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір,
повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована  сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Таких пропозицій позивач
відповідачу не надсилав.

Зазначене свідчить про повноту
встановлення судовими інстанціями обставин справи та вірне застосування до них
норм процесуального права, спростовує доводи касаційної скарги.

Щодо поданої позивачем заяви про
затвердження мирової угоди, то вона судом до уваги не приймається, оскільки
затвердження касаційною інстанцією мирової угоди,  укладеної сторонами  в
процесі  касаційного  провадження,
не  є можливим, оскільки це  потягло
б  за  собою
скасування  рішення суду першої
інстанції та постанови апеляційної інстанції, що допускається виключно з
підстав, передбачених статтею 11110 ГПК

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від
16.11.2006р.  у справі
№14/420-4/18-16/396 - без зміни.

Головуючий, суддя
Н.Кочерова

С у д д і:

В. Рибак

М.
Черкащенко