ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.
№ 39/198

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін  –головуючий,

Є. Чернов –доповідач
В. Цвігун

за участю представників сторін:

ВАТ"Бердичівське АТП-11856"
Степанов С.М. –(дор. від 05.12.2006)

Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України
Нікітіна З.В. –(дор. у справі)ї
Петренко І.Я. –(дор.№2445/9-1 від 17.07.2007)
Рачинський В.А. –(дор. від 04.10.2006)

розглянув касаційну скаргу

ВАТ "Бердичівське АТП-11856"

на рішення
Київського апеляційного господарського суду
від 22 травня 2007 року

у справі
№ 39/198 господарського суду м. Києва

за позовом
ВАТ "Бердичівське АТП-11856"

до
Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України

про
визнання недійсним статуту

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.02.2007 (суддя В.Смілянець) позовні вимоги про визнання недійсним статуту асоціації, визнання недійсними нових редакцій статуту, скасування їх державної реєстрації задоволені.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що з врахуванням змісту ст.ст. 1, 9 Установчого договору Асоціації, який визначив статут асоціації як невід'ємну частину договору, складання, зміна статуту як невід'ємної частини установчого договору мала відбуватися у спосіб, який передбачений для внесення змін та доповнень до установчого договору, тобто за згодою усіх сторін договору. Зазначені вимоги під час складання та оформлення статуту асоціації та його нових редакцій дотримано не було, оскільки вони не були підписані сторонами установчого договору асоціації від 12.11.1991.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2007 (судді: О.Моторний, В.Кошіль, О.Вербицька) рішення господарського суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено.

Апеляційна постанова мотивована тими обставинами, що ні установчий договір про створення асоціації, ні спірні статути, ні законодавство, яке діяло на час їх прийняття, не містили вимог про  підписання статутів усіма сторонами установчого договору, затвердження статутів здійснюється виключно загальними зборами асоціації або конференцією членів асоціації, які вважаються правомочними при присутності більше 2/3 членів, а тому немає значення чи був присутнім на загальних зборах позивач чи ні, як і те чи був він виключений з числа членів правомірно чи ні, а відтак затвердження спірних статутів здійснено з дотриманням чинного законодавства.

Позивач в касаційній скарзі просить апеляційну постанову скасувати з підстав порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач вважає, що апеляційна постанова не відповідає вимогам ст.ст. 101, 103, 104 ГПК України, висновок місцевого господарського суду про те, що зміни та доповнення до статуту є невід'ємною частиною установчого договору, а тому повинні були прийматися у порядку визначеному установчим договором є правильним, спірні статути передбачали інший порядок припинення членства в асоціації, ніж той, що передбачений установчим договором, зміна переліку договірних сторін є зміною установчого договору, а відтак є необхідним підписання таких змін усіма його сторонами, в тому числі щодо виключення з нього позивача, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст. 35 ГПК України щодо преюдиційності рішення господарського суду м. Києва у справі № 23/660, не враховані приписи спеціальних норм Закону України "Про підприємства в Україні".

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За твердженням позивача статут асоціації і його нові редакції суперечать установчому договору, приймалися з порушенням законодавства, оскільки не підписувалися засновниками асоціації, а тому просить визнати їх недійсними.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про підприємства в Україні", який був чинним на момент створення асоціації, підприємства мають право на добровільних засадах об'єднувати свою виробничу, наукову, комерційну та інші види діяльності; об'єднання діють на основі договору або статуту, який затверджується їх засновниками або власниками.

Судом встановлено, що 12.11.1991 року сорок п'ять юридичних осіб підписали установчий договір (надалі –договір) про заснування Асоціації - добровільного об'єднання підприємств, у якому передбачили, що Асоціація діє на підставі статуту.

Відповідно до п. 2.2 договору у склад асоціації можуть входити самостійні юридичні особи, незалежно від форм власності, які здійснюють свою діяльність відповідно до завдань і функцій асоціації.

Судом також встановлено, що відповідно до пункту 4.5 договору підприємства, які після реєстрації статуту внесли вступний внесок, користуються правами і пільгами засновників з правом вирішального голосу. Отже, Асоціацію створено на засадах вільного вступу до неї нових учасників, які після вступу в Асоціацію набувають рівних прав з  підприємствами, що її заснували.

Таким чином, установчий договір не містить положень щодо вступу в Асоціацію нових учасників шляхом приєднання до установчого договору, вступ в Асоціацію нових учасників не обумовлював внесення змін до установчих документів, а відтак твердження позивача про необхідність підписання статуту, змін та доповнень як і нових редакцій статуту усіма членами асоціації, а також про необхідність переліку в статуті всіх членів асоціації відхиляються, як такі, що не відповідають договору і законодавству.

Відповідно з п. 5.1 договору вищим органом асоціації є загальні збори членів, представлені своїми повноважними представниками.

Компетенція органів управління визначається статутом (п. 5.4 договору).

Відповідно до ст. 29 ЦК УРСР юридична особа набуває прав і обов'язків через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом.

Згідно з п. 5.3 статуту, який був затверджений 12.11.1991 загальними зборами засновників, затвердження статуту, внесення до нього змін, прийом нових членів в асоціацію та припинення членства відноситься до компетенції загальних зборів членів асоціації.

Відповідно до п. 5.4 статуту загальні збори членів асоціації мають право вирішувати винесені на їх розгляд питання за умови присутності більше 2/3 членів асоціації з правом вирішального голосу, рішення приймаються більшістю голосів членів з правом вирішального голосу, рішення про затвердження, зміни та доповнення статуту приймаються, якщо за них проголосувало не менше 2/3 членів асоціації з правом вирішального голосу.

В період з 20.02.92 по 03.04.98 за рішеннями загальних зборів асоціації до її членів з правом вирішального голосу було прийнято 626 юридичних осіб і станом на 03.04.2002 загальна кількість членів становила 671 юридичну особу.

03.04.98 загальними зборами членів відповідача прийнято рішення затвердити зміни і доповнення в статут і доручити секретаріату зареєструвати нову редакцію статуту.

30.05.2003 загальними зборами членів відповідача прийнято рішення затвердити нову редакцію статуту асоціації.

Зазначені рішення не оскаржувалися, не скасовувалися у встановленому порядку і є чинними.

Висновок апеляційної інстанції про відсутність вимог установчого договору, статуту та законодавства про підписання статуту асоціації усіма її членами відповідає умовам установчого договору, статуту та законодавства і є правильним.

Апеляційною інстанцією встановлено, що зміни в статут, затвердження  його нової редакції були вчинено в порядку, визначеному статутом за рішеннями загальних зборів членів асоціації. Зазначені рішення загальних зборів членів не оскаржувалися, не скасовувалися у встановленому порядку і є чинними.

Відповідно до п. 4.6 статуту від 12.11.91 членство в асоціації її учасника може бути припинено за рішенням загальних зборів членів асоціації, якщо діяльність такого учасника суперечить завданням і функціям асоціації, а також у випадку несплати таким учасником протягом трьох місяців установлених внесків або інших сум, які підлягають сплаті за рішенням загальних зборів членів асоціації.

Несплата учасником установлених внесків як підстава для виключення з членів асоціації передбачена п. 4.3 установчого договору.

17.01.2002 загальними зборами асоціації прийнято рішення про виключення позивача із членів асоціації, яке також, як встановлено судом, позивачем не оскаржувалися, не скасовувалися у встановленому порядку і є чинним.

Виключення учасника є формою відповідальності його перед асоціацією за невиконання обов’язків, передбачених установчими документами або законом.

На відміну від добровільного виходу, передбаченого вже згаданою ст. 3 Закону України "Про підприємства в Україні", на яку посилається скаржник та місцевий господарський суд, виключення має примусовий характер і не залежить від бажання учасника.

Таке виключення можливе лише за наявності підстав, визначених установчими документами або законом і передбачення можливості виключення учасника в установчому договорі законодавству не суперечить.

Крім того, апеляційною інстанцією встановлено, що позивач за вимогами ст. 33-34, 36 ГПК України обставини сплати передбачених п. 4.3 договору сум вступного внеску не довів.

Оскільки позивач на момент прийняття нових редакцій статутів не був членом асоціації, нові редакції статуту не можуть порушувати його прав і висновок апеляційної інстанції в цій частині є правильним.

Касаційна інстанція вважає юридично правильним твердження апеляційного господарського суду, що з набуттям чинності новою редакцією статуту попередні його редакції втратили чинність.

З огляду на те, що з 01.01.2004 набули чинності Господарський та Цивільний кодекси України, тому щодо визнання недійсним статуту в редакції зареєстрованій 13.01.2004 слід застосовувати норми згаданих  Господарського та Цивільного кодексів України.

За приписами ст. 122 ГК України господарські об'єднання мають вищі органи управління (загальні збори учасників) та утворюють виконавчі органи, передбачені статутом господарського об'єднання.

Затвердження статуту господарського об'єднання та внесення змін до нього є компетенцією вищого органу управління (загальні збори учасників).

За вищенаведених обставин посилання позивача щодо необхідності підписання статуту всіма учасниками установчого договору не відповідає зазначеним приписам законодавства та установчого договору, а тому твердження скаржника на недотримання обставини підписання статуту як умова для визнання його недійсним є необґрунтовані.

Касаційна інстанція погоджується із висновком щодо того, що статут та установчий договір, який є правочином за своєю суттю, мають специфічний предмет врегульованих ними  правовідносин.

Статут є локальним документом згідно якого функціонує новостворений за установчим договором суб'єкт права –юридична особа та врегульовує відносини органів управління юридичної особи, їх компетенцію, права та обов'язки. Натомість установчий договір покликаний регулювати зобов'язальні правовідносини між засновниками.

Питання щодо затвердження змін та доповнень до статуту регулюються за процедурою, визначеною самим статутом і окремих положень щодо такої процедури установчий договір не містить. Відтак, процедуру внесення змін та доповнень до установчого договору та статуту не слід ототожнювати.

Виходячи з наведеного підстав для визнання недійсними спірних статутів асоціації відсутні, позаяк затвердження (прийняття) їх здійснено з дотриманням встановленої установчими документами форми та процедури і вимогам законодавства не суперечить.

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2007 у справі № 39/198 господарського суду м. Києва залишити без зміни, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий                                                                                             В. Овечкін

судді                                                                                                         Є. Чернов

В. Цвігун