ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.
№ 44/515

Вищий господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого судді
Овечкіна В.Е.,

суддів
Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

Державного комітету України з державного матеріального резерву

на ухвалу
від 05.03.07 господарського суду  міста Києва

у справі
№ 44/515

за позовом
Дочірнього підприємства НАК “Надра України” “Чернігівнафтогазгеологія”

до
Державного комітету України з державного матеріального резерву

про
стягнення 54 496,28 грн.

у справі взяли участь представники

позивача: Осмоловська Г.І. довір. у справі

відповідача: Рахильчук О.В. довір. №2/6659 від 05.12.06

ВСТАНОВИВ:

У жовтня 2006 року Державний комітет України з державного матеріального резерву  звернувся до господарського суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, в якій просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №271/6 від 22 вересня 2006 року про стягнення з скаржника на користь ДП НАК “Надра України “Чернігівгазнафтогеологія” грошових коштів у сумі 54496,28грн. з примусового виконання наказу №44/515, виданого господарським судом міста Києва 20.07.06.

22.09.06 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Бурнос С.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Копію зазначеної постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем було відправлено 10.10.06, таким чином скаржник був позбавлений права на добровільне виконання постанови.

Ухвалою господарського суду міста Києва (суддя Смірнова Л.Г.)  у задоволенні скарги було відмовлено.

Ухвалу мотивовано тим, що скаржник не скористався своїм правом на звернення з заявою про відкладення виконавчих дій у випадку несвоєчасного одержання постанови державного виконавця.

У касаційній скарзі Державний комітет України з державного матеріального резерву просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 05.03.07 з мотивів неправильного застосування норм  процесуального права.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою  судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів.

Стаття 30 Закону України “Про виконавче провадження” встановлює, що державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк, відповідно до статті 24 цього Закону.

У разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій у порядку, встановленому статтею 32 цього Закону та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення.

При цьому, у разі повного добровільного виконання рішення боржником у встановлений для добровільного виконання строк державний виконавець складає про це акт, який є підставою для закінчення виконавчого провадження (ч.4 ст. 30 в редакції Закону N 1095-ІV ( 1095-15 ) від 10.07.2003).

І тільки, якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, відповідно до ч.5 ст.30 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець розпочинає його примусове виконання.

Передусім, надаючи боржнику можливість добровільно виконати, зокрема, й судове рішення, ні Закон України "Про виконавче провадження", ні Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.99р. № 74/5, не передбачають конкретних способів такого виконання.

Враховуючи, що, згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", регулювання правовідносин у сфері виконавчого провадження не обмежується лише цим Законом, а здійснюється “на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону, та інших законів ...”, добровільне виконання може здійснюватись у будь-який, передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що скаржник не використав свого права на звернення з заявою про відкладення виконавчих дій з підстав  несвоєчасного одержання постанови державного виконавця. Тому підстав для  скасування прийнятої у справі ухвали господарського суду  міста Києва від 05.03.07 не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення, ухвалу від 05.03.07 господарського суду  міста Києва у справі № 44/515  - без змін.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун