КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2007                                                                                           № 21/140

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Зозуля О.Б. (довіреність б/н від 22.12.2006),                   Бортохов О.В. (довіреність б/н від 22.12.2006);

від відповідача - Зверєв М.А. (довіреність б/н від 10.01.2007);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Київгума"

на рішення Господарського суду м.Києва від 28.07.2005

у справі № 21/140

за позовом                               Акціонерного банку "Аллонж"

до                                                   Закритого акціонерного товариства "Київгума"

про                                                  стягнення 20 353 537,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від28.07.2005 у справі №21/140 позов задоволено. Стягнуто з ЗАТ ”Київгума” на користь АБ ”Аллонж” 9 500 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 4 887 581,39 грн. заборгованості по відсотках, 1 215 955,77 грн. пені та 4 750 000,00 грн. штрафу, 1 700,00 грн. витрат на відшкодування державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки вважає його винесеним з порушенням норм матеріального і процесуального права. При цьому заявник вказує на те, що строк дії договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 неодноразово змінювався і додатковою угодою № 19 від 18.11.2003 строк дії договору було пролонговано з 23.01.2004 до 21.01.2005, чого не заперечує і позивач. Таким чином, оскільки договір про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 припинив свою дію 21.01.2005, а розмір відсотків, які нараховуються на суму кредиту, встановлено договором № 426 від 23.01.2002, то нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом після закінчення дії договору № 426 від 23.01.2002 є безпідставним, так як підстава для визначення розміру відсотків відсутня.

Також, відповідач зазначає, що на час направлення позивачем на адресу відповідача листа за № 262л від 05.05.2005 з вимогою про надання інформації та документів, що стосуються майнового стану відповідача сторони вже не були пов’язані зобов’язаннями за договором № 426 від 23.01.2002, в тому числі й за п. 5.3.2. договору № 426 від 23.01.2002, оскільки вказаний договір припинив свою дію 21.01.2005. На той час між сторонами продовжували існували лише відносини які стосувались заборгованості відповідача за зазначеним договором. Отже, відповідач не був зобов’язаний надавати позивачу будь-яку інформацію, в тому числі й ту, про яку йшлося в листі, а  тому стягнення штрафу за договором дія якого припинена є безпідставним.

Крім того, відповідач вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту задоволенню не підлягає, оскільки умовами договору № 426 від 23.01.2002 за вказані порушення зобов’язань передбачена сплата відповідачем неустойки (в формі пені) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, в той час, як ставка НБУ є величиною змінною, а сторони в договорі не встановили період за який береться облікова ставка НБУ для визначення розміру пені, тобто в даному випадку неможливо визначити конкретний розмір пені.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому позивач вказує на те, що аналіз кредитного портфеля та класифікація кредитних операцій (валового кредитного ризику) здійснюється за такими критеріями: оцінка фінансового стану позичальника; стан обслуговування позичальником (контрагентом банку) кредитної заборгованості за основним боргом і відсотків (комісії та інших платежів із обслуговування боргу) за ним у розмірі кожної окремої заборгованості та спроможність позичальника надалі обслуговувати цей борг; рівень забезпечення кредитної операції. Таким чином, звернення до відповідача з відповідним листом-запитом щодо надання інформації є обґрунтованим, оскільки сам відповідач припинив надавати необхідну інформацію ще у червні – липні 2004 року. Той факт, що позивач не звертався до відповідача раніше пояснюється великим обсягом боржників банку та наявністю першочергових заходів, які мав здійснити ліквідатор. Крім того, той факт, що позивач не звертався до відповідача протягом декількох місяців за отриманням інформації ніяким чином не звільняє відповідача від обов’язку надати інформацію на вимогу позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.2005 апеляційне провадження у справі № 21/140 було зупинено до вирішення Господарським судом м. Києва по суті справи № 3/583 за позовом ЗАТ ”Київгума” до АБ ”Аллонж” про визнання договору на відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 та додаткових угод до нього недійсними.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2006 апеляційне провадження у справі № 21/140 поновлено та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2006 апеляційне провадження у справі № 21/140 було зупинено до вирішення Господарським судом м. Києва по суті справи № 30/382 за позовом ТОВ ”Мас” до ЗАТ ”Київгума” та АБ ”Аллонж” про визнання договору на відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 та додаткових угод № 1 та № 2 до даного договору недійсними.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2007 апеляційне провадження у справі № 21/140 поновлено та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2007 позивачу відмовлено в задоволенні клопотання позивача про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якому останній простив стягнути з відповідача 27 568 454,18 грн. з урахуванням пені та 3% річних, оскільки за умовами ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач має право збільшити розмір позовних вимог до прийняття рішення по справі. Відповідно до абзацу 2 п. 3.7. роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 ”Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України” передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК права позивача, зокрема, збільшити розмір позовних вимог, можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Ця норма не застосовується під час розгляду справи в інших інстанціях. Згідно із ч. 3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2007 позивачу також відмовлено в задоволенні заяв про забезпечення позовних вимог, оскільки позивач документально не обґрунтував своє припущення, що виконання рішення, яким стягнуто заборгованість відповідача в розмірі 20 568 454,18 грн. стане згодом неможливим (утрудненим).

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач подав до господарського суду першої інстанції позов про стягнення з відповідача 13 115 362,21 грн. заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002, в тому числі 9 500 000,00 грн. заборгованості по кредиту та 3 615 362,21 грн. заборгованості по відсотках. В ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції позивач збільшив позовні вимоги та просив сягнути з відповідача 20 353 537,16 грн. заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002, в тому числі 9 500 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 4 887 581,39 грн. заборгованості по відсотках, 1 215 955,77 грн. пені та 4 750 000,00 грн. штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.01.2002 між позивачем та відповідачем було укладено договір на відкриття кредитної лінії № 426 (далі договір), за умовами якого позивач, як банк, зобов’язався надати відповідачу, як позичальнику, а останній зобов’язався прийняти, належним чином використати і повернути позивачу грошову суму в розмірі 500 000,00 грн. на строк з 23.01.2002 по 23.01.2003 з виплатою 26% річних за користування кредитом. Кредит надається у вигляді кредитної лінії (п. п. 1.1., 1.2. договору).

Додатковими угодами № 1 від 08.04.2002, № 2 від 16.05.2002, № 3 від 21.05.2002, № 4 від 10.06.2002, № 5 від 02.07.2002, № 6 від 02.08.2002, № 7 від 04.09.2002, № 8 від 27.09.2002, № 9 від 04.10.2002, № 10 від 18.10.2002, № 11 від 02.12.2002, № 12 від 15.01.2003, № 13 від 23.01.2003, № 15 від 11.07.2003, № 16 від 01.08.2003, № 17 від 18.08.2003, № 18 від 02.09.2003 сума ліміту кредитної лінії неодноразово змінювалась і максимальний ліміт був встановлений в розмірі 11 300 000,00 грн.

На виконання умов договору позивач згідно із наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 11 300 000,00 грн., отримання яких відповідач не заперечує.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України до відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним та Господарським кодексами України, їх положення застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності.

З огляду на те, що правовідносини між сторонами не припинилися, а продовжували існувати після набрання чинності 01.01.2004 Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, то відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України та Прикінцевих положень Господарського кодексу України при розгляді даного спору застосовуються норми цих Кодексів.

Відповідно до п. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ”Позика” Глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із п. 1 ст. 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1.1 договору відповідач зобов’язувався повернути позивачу кредит у строк з 23.01.2002 по 23.01.2003.

Протягом 2002 та 2003 років сторонами було підписано ряд додаткових угод до договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002, якими строк повернення кредиту неодноразово пролонговувався і в додатковій угоді № 19 від 18.11.2003 до договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 сторони прийшли до згоди пролонгувати дію договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 в сумі 11 300 000 грн. на строк з 23.01.2004 по 21.01.2005.

Отже, з врахуванням внесених додатковими угодами змін до договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 відповідач повинен був повернути всю суму кредиту в строк до 21.01.2005 на рахунок позивача вказаний в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 28.07.2005 відповідач повернув позивачу лише грошові кошти в розмірі 1 800 000,00 грн. тобто, неповернутою залишилась сума кредиту в розмірі 9 500 000,00 грн.

Докази повернення відповідачем позивачу суми кредиту в розмірі 9 500 000,00 грн. в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що відповідач свого обов’язку щодо повернення кредиту в розмірі 9 500 000,00 грн. в повному обсязі не виконав, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість за договором, яка підтверджена матеріалами справи, а документи про її погашення відповідач не надав, то вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в розмірі 9 500 000,00 грн. обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

Згідно із п. 3 ст. 346 ГК України кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За умовами п. 4.1. договору відповідач протягом користування кредитом виплачує позивачу відсотки з розрахунку 26% річних.

Згідно із п. 4.2. договору за користування кредитом відсотки сплачуються відповідачем у наступному порядку: при закінченні строку дії даного кредитного договору, визначеного п. 1.1. даного договору; при остаточному поверненні суми кредиту, якщо остаточне повернення кредиту проводиться достроково.

Додатковою угодою № 13 від 23.01.2003 сторони виклали п. 4.2. договору в наступній редакції: ”За користування кредитом відсотки сплачуються відповідачем у наступному порядку: щомісячно, у термін не пізніше двох останніх днів кожного місяця; при остаточному поверненні суми кредиту, якщо остаточне повернення кредиту проводиться достроково; разом з поверненням суми кредиту у строк визначений п. 1 даної додаткової угоди” (п. 3 додаткової угоди № 13 від 23.01.2003).

Згідно із п. 4 вказаної додаткової угоди відсотки за користування кредитом з 23.01.2002 по 31.12.2002 сплачуються відповідачем у січні місяці 2003 року.

Додатковою угодою № 14 від 27.02.2003 сторони прийшли до згоди, що відсотки з лютого 2003 року по грудень 2003 року за договором сплачуються відповідачем у термін не пізніше двох останніх днів грудня місяця 2003 року (п. 1 додаткової угоди № 14 від 27.02.2003).

Додатковою угодою № 19 від 18.11.2003 (п. 4) сторони дійшли до згоди про визнання такими, що втратили чинність п. 1 додаткової угоди № 14 від 27.02.2003 та п. 3 додаткової угоди № 13 від 23.01.2003 та в п. 2 встановили, що відсотки за користування кредитом, починаючи з лютого 2003 року, сплачуються позичальником у строк, разом з поверненням суми кредиту згідно з п. 1 даної угоди, а саме з 23.01.2004 по 21.01.2005.

Відповідно до п. 7.3. договору у разі неповернення кредиту у строк, встановлений п. 1.1. даного договору, відповідач сплачує відсотки за фактичний строк користування кредитом до повного його погашення.

Як встановлено вище відповідач після закінченні дії договору (21.01.2005) не повернув позивачу всю суму кредиту.

Згідно із обґрунтованим розрахунком позивача за час користування кредитом з 24.01.2002 по 28.07.2005 відповідач повинен був сплатити позивачу відсотки в розмірі 6 165 632,64 грн.

Як свідчать матеріали справи та підтверджує сам позивач відповідач сплатив позивачу відсотки на загальну суму 1 278 051,25 грн., отже, несплаченими залишились відсотки в розмірі 4 887 581,39 грн.

Докази сплати відповідачем відсотків в розмірі 4 887 581,39 грн. в матеріалах справи відсутні.

Згідно із п. 1 ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що відповідач свого обов’язку щодо сплати відсотків за користування кредитом в повному обсязі не виконав, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість за договором, доказів про її погашення відповідач не надав, то апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках в розмірі 4 887 581,39 грн. обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом після закінчення дії договору 21.01.2005 є безпідставним, тому як з припиненням дії договору підстава для визначення розміру відсотків відсутня апеляційний господарський суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В пункті 7.3. договору сторони передбачили, що у разі неповернення кредиту у строк, встановлений договором, відповідач сплачує відсотки за фактичний строк користування кредитом до повного його погашення.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне повернення кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту на підставі договору, то апеляційний господарський суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 7.2. договору за несвоєчасне повернення кредиту відповідно до п. 1.1. даного договору та/або відсотків по ньому відповідно до п. 4.2. даного договору відповідач виплачує позивачу неустойку на суму заборгованості (в формі пені) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

В останній заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 21.01.2005 по 28.07.2005 за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 852 657,53 грн. та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту в розмірів 322 774,25 грн.

Як зазначалось вище за умовами договору строк повернення відповідачем позивачу кредиту сторонами встановлений по 21.01.2005.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язано його початок.

Отже, оскільки строк повернення відповідачем кредиту був встановлений сторонами по 21.01.2005, то позивач мав право розпочати нарахування пені за несвоєчасне повернення відповідачем кредиту та пені за несвоєчасну сплату відповідачем відсотків по кредиту з 22.01.2005, тобто, у позивача не було правових підстав починати нарахування пені за несвоєчасне повернення кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту з 21.01.2005.

Крім того, враховуючи п. 6 ст. 232 ГК України та п. 7.2. договору нарахування позивачем пені за несвоєчасне повернення кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту підлягає припиненню 22.07.2005, отже, у позивача не було підстав нараховувати пеню за прострочення виконання платежів з 23.07.2005 по 28.07.2005.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня на підставі п. 7.2. договору в розмірі 852 657,53 грн. за несвоєчасне повернення кредиту та 322 774,25 грн. за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту за період з 22.01.2005 по 22.07.2005 з врахуванням п. 6 ст. 232 ГК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі п. 7.6. договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 4 750 000,00 грн. штрафу, яка господарським судом першої інстанції була задоволена апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.6. договору при невиконанні відповідачем п. 5.3.2. даного договору він сплачує позивачу штраф у розмірі 50% від суми кредиту.

Згідно із п. 5.3.2. договору відповідач зобов’язаний надавати позивачу інформацію про свою фінансово-господарську діяльність, а також бухгалтерські документи, баланси, книгу записів застави, дані реєстру застав про податкову заставу та інші документи, протягом 3-х банківських днів, з часу отримання письмового запиту від позивача.

Як вбачається з матеріалів справи позивач направив відповідачу лист № 262л від 05.05.2005 з вимогою надати інформацію на підставі п. 5.3.2. договору 05.05.2005. Відповідач інформацію зазначену у п. 5.3.2. договору позивачу не надав.

Господарський суд першої інстанції приймаючи рішення про стягнення з відповідача штрафу за невиконання п. 5.3.2. договору прийшов до висновку про порушення відповідачем взятих на себе за договором про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 зобов’язань. Апеляційний господарський суд з таким висновком господарського суду першої інстанції не погоджується, оскільки на час звернення позивача 05.05.2005 із запитом на підставі п. 5.3.2. договору у відповідача вже не було зобов’язання за вказаних договором, у зв’язку із припинення дії договору 21.01.2005.

Так, укладаючи договір про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002  сторони передбачили у пункті 1.1 договору, що позивач надає відповідачу, а останній зобов’язується прийняти, належним чином використати і повернути позивачу грошову суму на строк з 23.01.2002 по 23.01.2003, а у пункті 8.1. договору зазначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного погашення відповідачем суми кредиту, сплати відсотків по кредиту та сплати штрафних санкцій.

Додатковою угодою № 19 від 18.11.2003 до договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 сторони прийшли до згоди пролонгувати дію договору про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 в сумі 11 300 000 грн. на строк з 23.01.2004 по 21.01.2005.

Таким чином, сторони підписавши додаткову угоду №19 від 18.11.2003 прийшли до згоди про дату кінцевого строку дії договору по 21.01.2005, тобто конкретизували умови договору щодо строку дії договору.

Враховуючи викладене, договір про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 припинив свою дію 21.01.2005.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що, оскільки станом на 05.05.2005 договір про відкриття кредитної лінії № 426 від 23.01.2002 вже не діяв, позивач не мав права вимагати від відповідача надання на підставі п. 5.3.2. договору інформації, а у відповідача не було обов’язку щодо надання позивачу такої інформації, і відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафу передбаченого п. 7.2. договору за невиконання п. 5.3.2. договору.

З огляду на вищевикладене та матеріали справи, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції підлягає зміні, а позов частковому задоволенню.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що сторони передбачивши у п. 7.2. договору, що за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків по ньому відповідач виплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, не визначили конкретний розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту та за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту, оскільки ставка НБУ є величиною змінною, а сторонами в договорі не встановили період за який береться облікова ставка НБУ для визначення розміру пені не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

В силу ч. 2 ст. 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб’єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Пункт 6 ст. 231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 7.2. договору за несвоєчасне повернення кредиту відповідно до п. 1.1. даного договору та/або відсотків по ньому відповідно до п. 4.2. даного договору відповідач виплачує позивачу неустойку на суму заборгованості (в формі пені) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Враховуючи, що у договорі сторони передбачили відповідальність відповідача за порушення строків оплати у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочки, а облікова ставка НБУ не потребує доведення, з огляду на положення п. 1 ст. 35 ГПК України, оскільки оприлюднюється відповідними органами державної влади шляхом опублікування в офіційних виданнях, то апеляційний господарський суд вважає, що сторонами в договорі визначений розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків по ньому.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду підлягає зміні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України розподіл господарських витрат при частковому задоволенні позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м.Києва від28.07.2005 у справі №21/140змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

”Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства ”Київгума” (01024, м. Київ, пр. Козловського, 4, оф. 2, п/р № 1 АБ ”Аллонж”, МФО 321659, , а також з будь-яких інших рахунків, виявлених державним виконавцем) на користь Акціонерного банку ”Аллонж” (01023, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 5, рахунок № 1 в Головному Управлінні НБУ по м. Києву та Київській області, МФО 321024, ) 9 500 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 4 887 581,39 грн. заборгованості по відсотках, 852 657,53 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту та 322 774,25 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків по кредиту, 1 299,87 грн. державного мита та 90,22 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В частині стягнення 4 750 000,00 грн. штрафу та 40 523,99 грн. пені відмовити.”

Видачу наказів доручити Господарському суду м. Києва.

Матеріали справи № 21/140 повернути до Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді