СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22"
червня 2007 р.
Справа  № 15/56

за позовом          Сільськогосподарський виробничий
кооператив "Замчисько"

до відповідача   суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1

про стягнення в сумі 1 396 грн. 83
коп.

Суддя  Коломис В. В.

Представники:

Від позивача  :
Овдійчук О.В. -дов. в справі

Від відповідача :   ОСОБА_1. - підприємець

ВСТАНОВИВ: Позивач
-СВК «Замчисько»с.Велика Любаша, Костопільського району просить суд, з
врахуванням здійснених уточнень (а.с.26) стягнути з підприємця ОСОБА_1 2 272,38
грн., в тому числі 1252,80 грн. заборгованості по орендній платі та 1019,58
грн. відсотків річних.

Свої вимоги насамперед обгрунтовує
невиконанням відповідачем, як орендарем, взятих на себе за договором оренди
основних засобів від ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов'язань в частині сплати орендної плати
за користування приміщеннями свинарника, що знаходиться в ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідач позов не визнає в
зв'язку з його  безпідставністю та необгрунтованістю.
При цьому посилається на те, що об'єкт оренди, а саме приміщення свинарника
ніколи не належало позивачу і, відповідно, передача його в оренду є незаконною.

А так, просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, як кожний окремо, так і в їх
сукупності, давши цьому достатню і об'єктивну оцінку, суд прийшов до висновку
про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

При цьому суд встановив та врахував
таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 між СВК “Замчисько”
(орендодавець) та підприємцем ОСОБА_1 (орендар) був укладений договір   оренди основних засобів  (далі договір, а.с.6-7), відповідно з яким
позивач зобов'язувався передати відповідачу в строкове платне користування
основні засоби, а саме, приміщення свинарника площею 163 кв.м, яке знаходиться
в ІНФОРМАЦІЯ_2 (п.1.1 Договору).

В свою чергу, відповідач,
відповідно до п.4.1 Договору зобов'язувався за користування орендованим майном
сплачувати орендну плату в розмірі 200,00 грн. за місяць, в тому числі ПДВ.

Несплата орендної плати за період
дії договору, а саме з жовтня 2006 року по березень 2007 року включно, в
розмірі 1252,80 грн., згідно поданого позивачем розрахунку і стала підставою
для останнього звернутися до господарського суду за захистом порушеного права.

Натомість суд, з такими діями
сторін і, власне  доводами позивача
погодитись не може, з огляду на таке.

Рішенням Костопільського районного
суду від 27.12.06р. у справі №2-901 (а.с.34-35) за громадянином ОСОБА_2 (братом
відповідача) визнано право власності на будівлю для сушки деревини та
свинарника, загальною площею 155,0 кв.м, що знаходиться в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 16.04.07р. (а.с.47-48), рішення Костопільського
районного суду  від 28.12.06р. в частині
задоволення вимог ОСОБА_2, щодо визнання за ним права власності на нерухоме
майно змінено, вказавши як одну із підстав задоволення його вимог статтю 376
ч.3 ЦК України. В решті рішення суду в частині вирішення судом першої інстанції
цих вимог залишено без змін.

При цьому судом при розгляді
цивільної справи, як вбачається, було встановлено, що позивач, тобто ОСОБА_2.
не зміг зареєструвати право власності на спірне майно, оскільки у 1989 році
придбав його як незавершене будівництво і проводив його  добудову без встановленого дозволу.  Відтак, судом зроблено висновок, що ОСОБА_2.
набув право власності на спірне майно на підставі укладеного в 1989 році
договору про передачу йому згідно накладної від ІНФОРМАЦІЯ_3 за оплату готівкою
в касу Костопільського звірогосподарства
незавершеного будівництва приміщення свинарника, що узгоджується з
приписами ст.128 ЦК УРСР, ст.328 ЦК України.

Викладене свідчить про те, що
станом на 1989 рік ОСОБА_2. був власником незавершеного будівництва свинарника,
яке в подальшому було ним добудоване без встановленого дозволу.

Окрім того, судом зроблено і оцінку
рішенню Третейського суду при Рівненській облспоживспілці від
ІНФОРМАЦІЯ_4(а.с.45), зокрема те, що вказане рішення,  відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не є
преюдиційним при розгляді даної цивільної справи, та окрім того таким, що
прийнято з порушенням ст.27 Закону України “Про третейські суди” (справа з
приводу права власності на спірну будівлю перебувала у провадженні суду
загальної юрисдикції).

Крім того, вказане рішення
третейським судом приймалось з приводу будівлі площею 155 кв.м, яка перебувала
на балансі Костопільського звірогосподарства з 1990 року, тоді як в позовній
заяві СВК “Замчисько” до третейського суду мова йшла про договір
купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_5 будівлі площею 163 кв.м.  Так само, як і не прийнято судом в якості
доказу право власності СВК “Замчисько” на спірну будівлю, посилання на факт її
перебування на балансі, оскільки баланс є лише формою бухгалтерського обліку і
не визнає підстав перебування майна у власності.

Відповідно до ч.4 ст.35 ГПК України
рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили є обов'язковим для
господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для
вирішення спору.

Викладене свідчить про те, що з 1989
року  власником приміщення свинарника в
ІНФОРМАЦІЯ_2 був громадянин ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст.761 ЦК України
право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові
права. Крім того наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення
договору найму.

Натомість, як з'ясовано судом і про
що свідчать наявні в матеріалах справи докази, СВК “Замчисько” ніколи не було
власником приміщення свинарника, так само, як останньому не належали будь-які
майнові права на нього. В той же час, законний власник спірного майна
-ОСОБА_2., який є братом відповідача, не уповноважував позивача на укладення
договору оренди.

Відсутні такі докази і в матеріалах
справи.

Таким чином позивач без будь-яких
на те підстав, розпорядився майном, яке йому ніколи не належало.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК
України, право  власності є непорушним і
ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його
здійсненні.

В силу ч.1 ст.319 ЦК України та
ч.ч.1,2 ст.4 Закону України “Про власність”, тільки власнику  надано право розпоряджатися своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства. Натомість, укладений
сторонами ІНФОРМАЦІЯ_1  договір оренди
основних засобів зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК
України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
стороною (сторонами) вимог, встановлених в т.ч. ч.1 ст.203 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне, у відповідності до ч.1 ст.83 ГПК України визнати недійсним
пов'язаний з предметом спору договір оренди, укладений сторонами ІНФОРМАЦІЯ_1,
який суперечить закону.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ :

1.Договір оренди основних засобів,
укладений ІНФОРМАЦІЯ_1 між сільськогосподарським виробничим кооперативом
“Замчисько” та суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_1
визнати недійсним.

2.В позові відмовити.

Суддя
Коломис В. В.

підписано
"25" червня 2007 р.