ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

19.06.2007
Справа №2-28/1659.2-2007

За позовом Сакського міжрайонного управління водного господарства, м. Саки,

до відповідача – Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства , м. Сімферополь,

про стягнення 456 000,00 грн.

Суддя С. М. Альошина

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – не з’явився

Від відповідача – Сахно В.Г. – представник по довіреності № 1 від 05.01.2007 р.;  Міркін А.Л. – представник по довіреності № 53 від 22.11.2006 р.

За участю представника Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим – Окул Н.Л. – завідуюча юридичним сектором, довіреність № 1683 від 15.12.2006 р. (к/копія довіреності у справі)

Суть спору:

Сакське управління зрошувальних систем, м. Саки, звернулось до господарського суду АР Крим із позовом до відповідача – Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства,  м. Сімферополь, про стягнення заборгованості за послуги по подачі води в сумі  456 000,00 грн.

Рішенням  господарського  суду  АР  Крим  від  26.10.2004 року  у справі                        № 2-19/12459-2004 позов було задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від  13.12.2004 року апеляційна скарга Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства була задоволена частково, рішення господарського суду АР Крим від 26.10.2004 р. у справі № 2-19/12459-2004 змінено. Позовні вимоги були задоволені частково. З Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства на користь Сакського управління зрошувальних систем було стягнуто 438 000,00 грн. заборгованості,              1 700, 00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

20.12.2004 року Сімферопольським Виробничим підприємством водопровідно – каналізаційного господарства було направлено до господарського суду АР Крим  заяву у порядку ст. 121 ГПК України про надання йому відстрочки виконання рішення суду у справі № 2-19/12459-2004 від 26.10.2004 року.

Ухвалою господарського суду від 06 січня 2005 року у справі № 2-19/12459-2004 клопотання Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства, м. Сімферополь, про надання відстрочки виконання рішення суду задоволено та надано Сімферопольському виробничому підприємству водопроводно – каналізаційного господарства, м. Сімферополь, відстрочку виконання рішення  господарського суду від 26.10.2004 року до 06.05.2005 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2005 року касаційна скарга Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства, м. Сімферополь, була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду  від 13.12.2004 року та рішення господарського суду АР Крим від 26.10.2004 року у справі № 2-19/12459-2004 скасовані.

Справа № 2-19/12459-2004 направлена на новий розгляд  до господарського суду АР Крим.

Ухвалою Верховного Суду України від 28 липня 2005 року у порушенні провадження перегляду в касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 24 травня 2004 року № 2-19/12459-2004 відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від  24.11.2005 року апеляційне провадження у справі № 2-19/12459-2004 за апеляційним поданням Сакського міжрайонного прокурора, м. Саки, на ухвалу господарського суду АР Крим від 06 січня 2005 року у справі № 2-19/12459-2004 було припинено.

Ухвалою господарського суду від 06.12.2005 року, беручи до уваги те, що Вищий господарський суд України постановою від 24.05.2005 року скасував постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 13.12.2004 р. та рішення господарського суду АР Крим, суд призначив слухання справи для подальшого розгляду.

Рішенням господарського суду АР Крим від 30 січня 2006 року у справі                 № 2-24/1801.1-2006 провадження у справі в частині стягнення 68 400,00 грн. було припинено.

В іншій частині у позові було відмовлено.

Позивачем було подано заяву від 22.03.2006 р. про зміну назви позивача у справі           № 2-24/1801.1-2006 з Сакського управління зрошувальних систем, м. Саки, на Сакське міжрайонне управління водного господарства, м. Саки.

Дану заяву Севастопольським апеляційним господарським судом було задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від  23.03.2006 року апеляційна скарга Сакського міжрайонного управління водного господарства була залишена без задоволення, а рішення господарського суду АР Крим від 30.01.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2006 року касаційна скарга  Сакського міжрайонного управління водного господарства була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.03.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 скасовано. Справа передана для розгляду апеляційної скарги Сакського міжрайонного управління водного господарства  до Севастопольського апеляційного господарського суду.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від                      14 серпня 2006 року апеляційна скарга Сакського управління зрошувальних систем була залишена без задоволення, а рішення господарського суду АР Крим від    30.01.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2006 р. касаційна скарга Сакського міжрайонного управління водного господарства була задоволена частково, Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від                    14 серпня 2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 в частині залишення без змін рішення господарського суду АР Крим від 30.01.2006 року щодо відмови у позові в частині стягнення 387 600,00 грн. та вказане рішення у відповідній частині скасоване, а справу передано на новий розгляд цих вимог до суду першої інстанції.

В іншій частині Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 14 серпня 2006 року  залишено без змін.

Справу передано на новий розгляд в частині стягнення 387 600,00 грн. до господарського суду АР Крим.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є постачальником дніпровської води підприємствам - водокористувачам. Постановою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим № 88 від 25.03.2004 року "Про використання водних ресурсів в народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році" затверджений план подачі води з Северо – Кримського каналу, зокрема, до Міжгірного водосховища. Відповідно до ч. 4 ст.11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Тариф вартості послуг для позивача по подачі води в Міжгірне водосховище затверджений головою Рескомводгоспу АР Крим, погоджений заступником голови Рескомводгоспу АР Крим по економіці і з 23.01.2004 р. складає 0,024 грн. за 1 куб. м. води, з урахуванням  ПДВ.

Позивач вважає, що на виконання зазначеної Постанови Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004р.  відповідач 16.06.2004 року. направив позивачеві заявку на заповнення Міжгірного  водосховища.

За період з 20 червня по 25 липня 2004 року відповідачу було подано води в об'ємі 19 000,0 т. куб. м., що підтверджено щоденними записами в диспетчерському журналі. Факт отримання води відповідачем також підтверджується підписаними актами подачі - прийому води.

В зв'язку з викладеним позивач на підставі ст. ст. 11, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України щодо виконання зобов'язань просив позов задовольнити.

23.02.2007 р., відповідач надав суду відзив, в якому з позовними вимогами не погодився та просив у позові відмовити оскільки вважає, що тариф у розмірі 0,36 коп. за 1 куб. м. води є обґрунтованим. Цю позицію підтверджує пояснення Міністерства економіки АР Крим від 25.10.2004 р. № 3958/010-1, в якому якому міністерство роз'яснило, що економічно обґрунтований тариф на послуги позивача складає навіть менше ніж 0,24 коп. за 1 куб. м води.

14.03.2007 року Сакським міжрайонним управлінням водного господарства,            м. Саки, також були надані пояснення № 232 від 12.03.2007 року, в яких позивач вважає, що договір № 11 від 03.02.2004 року укладений в редакції Сакського міжрайонного управління зрошувальних систем, м. Саки, оскільки позивач, отримавши від відповідача протокол розбіжностей від 01.03.2004 року (вх. № 63) згоди на запропоновані відповідачем умови договору не представив.

Відповідач, 23.03.2007 року, надав пояснення від 23.03.2007 р. в яких просив у позові відмовити, оскільки, з урахуванням Постанови Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006, вважає договір № 11 від 03.02.2004 року неукладеним (таким, що не відбувся).

Також відповідач вважає, що Постановою Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року не визначено зобов'язання відповідача щодо сплати за подачу води за відсутністю укладеного договору, не встановлено цивільно-правових зобов'язань взагалі. Зазначена постанова Ради Міністрів АР Крим № 88 взагалі не може застосовуватись до правовідносин сторін, оскільки прийнята пізніше, ніж позивачем було направлено проект вищевказаного договору та відповідачем - протокол розбіжностей до договору.

За клопотанням відповідача в порядку ст. 30 ГПК України судом залучено до участі у справі Державну інспекцію з контролю за цінами в АР Крим для надання пояснень щодо обґрунтованого розміру ціни на послуги з подачі води до Міжгірного водосховища у 2004 році.

У судовому засіданні, яке відбулось 17 травня 2007 р., представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в тому самому судовому засіданні з позовними вимогами не погодився та просив в їх задоволенні відмовити.

Представник Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим у судовому засіданні, яке відбулось 17 травня 2007 року, надав суду письмове пояснення № 945 від 17.05.2007 року, в якому зазначено, що, на виконання доручення заступника Голови Ради Міністрів АР Крим від 01.04.2004 року № 2898/01-23, у 2004 році інспекцією з контролю за цінами було проведено перевірку Сакського управління зрошувальних систем (замінено на Сакське міжрайонне управління водного господарства), за результатами якої складено акт № 0436 від 07.04.2004 року.

За результатами перевірки було встановлено, що економічно обґрунтований  тариф за послуги з подачі води складає 0,28 коп. за 1 куб. м.

З метою витребування зазначеного акту № 0436 від 07.04.2004 року для огляду його в судовому засіданні та залучення його копії до матеріалів справи за клопотанням позивача, яке було підтримано відповідачем, ухвалою господарського суду від 17.05.2007 р. розгляд справи був відкладений на 05.06.2007 року о 15 годині 00 хвилин.

У судовому засіданні, яке відбулось 05.06.2007 року, Державною інспекцією з контролю за цінами в АР Крим було представлено акт № 0436 від 07.05.2004 р. відносно формування тарифу з подачі води позивачем.

Позивачем було надане обґрунтування розрахунку тарифу за послуги з подачі води до Міжгірного водосховища № 472 від 04.06.2007 року.

Відповідачем було представлено пояснення, в якому Сімферопольське виробниче підприємство водопроводно – каналізаційного господарства,                         м. Сімферополь, визнало, що тариф в розмірі 0,36 коп. за 1 куб. м. води є обґрунтованим.

У засіданні суду, яке відбулось 05.06.2007 року, було оголошено перерву до 07.06.2007 року.

Після перерви судове засідання було продовжене за участю представників сторін.

У судовому засіданні, яке відбулось 07.06.2007 року, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Також від позивача надійшло доповнення до обґрунтування розрахунку вартості послуг з подачі води до Міжгірного водосховища в 2004 році № 479 від                  07.06.2007 року, в якому Сакське міжрайонне управління водного господарства,               м. Саки, додатково обґрунтувало свої доводи.

Представник відповідача з позовними вимогами не погодився та просив у їх задоволенні відмовити і надав суду пояснення від 07.06.2007 року в якому пояснив, що Сімферопольське виробниче підприємство водопроводно – каналізаційного господарства, м. Сімферополь, вважає договір № 11 від 03.02.2004 року неукладеним та спростовує можливість застосування Порядку надання платних послуг бюджетними установами й організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб, затвердженого Наказом Державного комітету України по водному господарству, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України № 92/243/104 від 21.05.2001 року із змінами, внесеними Наказом Державного комітету України по водному господарству, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України «Про внесення змін до наказу Держводгоспу України, Мінфіну України, Мінекономіки України від 21.05.2001 р. № 92/243/104» від 28.10.2004 р. № 280/679/389, а також спростував можливість застосування Методики формування ціни на подачу води на зрошення, промислові та комунальні потреби 2006 року, як такої, що не може застосовуватись до відносин сторін у 2004 році, пояснивши, що Державна інспекція з контролю за цінами в АР Крим є згідно чинного законодавства України, уповноваженим органом влади, що здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення та застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування, надає висновки щодо економічно обґрунтованих витрат з водопостачання.

Державна інспекція з контролю за цінами в АР Крим представила суду пояснення № 1139 від 06.06.2007 року, в якому вказав, що обґрунтованим тарифом на послуги з подачі води в Міжгірне водосховище є 0,28 коп. за 1 куб. м.

Також, за клопотанням представника позивача, 07.06.2007 року, у судовому засіданні було оголошено перерву до 19.06.2007 року з метою надання позивачем заперечень на акт перевірки інспекції, а також надання листа № 07/01-189 від 04.03.2004 року відповідно до якого, на думку позивача, зроблена пропозиція укласти договір на заповнення Міжгірного водосховища, суду для огляду.

15.06.2007 року від позивача надійшло пояснення № 480 від 07.06.2007 року, в якому Сакське міжрайонне управління водного господарства, м. Саки, не погодилось з актом перевірки № 0436 від 07.05.2004 року та додав до цього пояснення лист № 07/01-189 від 04.03.2004 року.

Проте, 19.06.2007 року, позивач явку свого представника у засідання суду не забезпечив, однак, 19.06.2007 року, передав суду телефонограму, в якій просив розгляд справи відкласти, у зв'язку з хворобою його представника.

Cуд вважає клопотання позивача про відкладення розгляду справи, заявлене у вищезазначеній телефонограмі таким, що не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи наявні всі документі, необхідні для вирішення спору по суті.

Крім того, суд не зобов’язував нікого особисто з представників Сакського міжрайонного управління водного господарства, м. Саки, з’являтись у судове засідання, а розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями позивача.

Представники відповідача у судовому засіданні надали пояснення від 19.06.2007 року, в якому відповідач не погодився з доводами, викладеними позивачем в поясненнях № 480 від 07.06.2007 року.

Представник Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим надав суду копію посвідчення № 0436 від 26.04.2004 року на проведення начальником відділу Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим перевірки позивача щодо правильності формування тарифу на водопостачання та копію журналу посвідчень на проведення перевірок в якому зазначене посвідчення № 0436 від 26.04.2004 року зареєстровано, які просив залучити до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача та Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим,  суд

В С Т А Н О В И В :

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір від 03.02.2004 року про надання послуг з подачі води в Міжгірне водосховище, який був підписаний відповідачем з протоколом розбіжностей.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем у період з 20.06.2004 року по 25.07.2004 року на виконання постанови Ради Міністрів Автономної Республіки Крим від 25.03.2004 № 88 "Про використання водних ресурсів у народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році" подано 19000,00 т. куб. м. води у Міжгірне водосховище.

На адресу відповідача позивачем направлені рахунки від 02.07.2004 № 128 та від 03.08.2004 №-12 на суми, з ПДВ, 100 248,00 грн. та 355 752,00 грн., а всього –   456 000,00 грн. (т. 1, арк. с. 9, 10). Зазначена сума була розрахована позивачем виходячи з тарифу 0,024 грн. за 1 куб. м. води, який був затверджений Республіканським комітетом з водного господарства АР Крим від 23.01.2004 року.

Відповідачем було здійснено оплату за подачу 19 000,00 тис. куб. м. води у Міжгірне водосховище за 2004 рік в розмірі 68 400 грн., тобто виходячи з розміру         0,36 коп. за 1 куб. м. води.

Постановою Вищого господарського суду України у справі № 2-24/1801.1-2006 від 05.12.2006 року справу передано на новий розгляд в частині стягнення              387 600,00 грн.

В іншій частині, виходячи зі змісту цієї постанови, тобто, відносно стягнення          68 400,00 грн. провадження у справі припинено.

Суд вважає, що позов в частині стягнення 387 600, 00 грн., в якій дану справу передано на новий розгляд, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В лютому 2004 року позивач направив відповідачу проект договору № 11 від 03.02.2004 року на подачу води в Міжгірне водосховище. Відповідач підписав зазначений проект договору з протоколом розбіжностей (т. 1, арк. 33-35),                                в якому запропонував свою редакцію пунктів 2.1, 2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.4, 3.2.1, 8.2, 9.3, 9.5 вказаного Договору. Однією з розбіжностей, висунутих відповідачем у протоколі розбіжностей, була ціна на послуги з подачі води. Відповідно до протоколу розбіжностей відповідач запропонував ціну на зазначені послуги в розмірі 0,36 коп. за  1 м. куб. води.

Постанова Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року "Про використання водних ресурсів в народногосподарському комплексі Автономної Республіки Крим в 2004 році" була прийнята у березні 2004 року.

Отже в період направлення позивачем проекту договору № 11 від                 03.02.2004 року та відправлення відповідачем протоколу розбіжностей до договору вищезазначена Постанова Ради Міністрів АРК № 88 від 25.03.204 року не діяла, оскільки не існувала взагалі.

Таким чином, у лютому 2004 року та до 24 березня 2004 року договори на подачу води у водосховища могли укладатись виключно на підставі вільного волевиявлення з неможливістю спонукання до укладення договору.

В Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року у справі № 2-24/1801.1-2006 зазначено, що "в силу ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними, відповідно до положень вказаної норми, є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода".

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже така умова, як ціна господарського договору є істотною в силу закону (Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно ж з ч. 5 цієї статті сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Отже, підписавши договір з протоколом розбіжностей, відповідач (Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства , м. Сімферополь) заявив про необхідність досягнення згоди щодо такої умови договору як ціна.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем протоколу узгодження розбіжностей за вищевказаним договором не підписувалось.

Таким чином, між позивачем і відповідачем не досягнуто згоди щодо істотних умов договору № 11 від 03.02.2004 року, зокрема не досягнуто згоди щодо ціни.

Підтвердженням того, що умова про ціну договору на подачу води в водосховище повинна бути погоджена обома сторонами такого договору є пункт 7 Порядку надання платних послуг бюджетними установами й організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб, що затверджений Наказом Державного комітету України по водному господарству, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України № 92/243/104 від 21.05.2001 року (що діяв у період укладення договору). Згідно п. 7 вказаного Порядку вартість послуг, пов’язаних з подачею води з меліоративної мережі, каналів та інших водних джерел, зокрема, на промислові та комунальні потреби визначається за договірними цінами, і оплата за них здійснюється на підставі договорів.

Аналогічна норма про договірні ціни закріплена в п. 2 Порядку надання водогосподарськими організаціями Рескомводгоспу Криму послуг, пов’язаних з подачею води на полив зрошуваних земель, заповнення водосховищ питного призначення та здійснення оплати за них, що затверджений Головою Ради Міністрів  АР Крим 16.02.2001 року.

Частиною 8 ст. 181 Господарського кодексу України визначено, що, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається не укладеним (таким, що не відбувся).

У зв’язку з цим в силу ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України договір № 11 від 03.02.2004 року між позивачем та відповідачем вважається неукладеним.

Також у Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 року звернуто увагу суду першої інстанції на те, що в силу ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних в пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти Договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Як зазначено вище, сторони не підписували протокол узгодження розбіжностей. Отже договір № 11 від 03.02.2004 року між позивачем та відповідачем не укладений.

До того ж, протокол розбіжностей відправлений 27 лютого 2004 року, подача води позивачем відповідачу була здійснена у червні 2004 року, тобто за межами двадцятиденного строку для відповіді, що передбачений ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України, що також не може засвідчувати факт укладення договору № 11 від 03.02.2004 року. Тобто, здійснюючи подачу води у Міжгірне водосховище, позивач робив це не на підставі вказаного договору № 11 від 03.02.2004 року.

Таким чином, позивач лише виконував план подачі води в Міжгірне водосховище, що затверджений Постановою Ради Міністрів АР Крим № 88 від        25.03.2004 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках,  встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають  безпосередньо  з  актів органів державної влади,  органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Пунктами 5, 8 зазначеної постанови Ради Міністрів АР Крим № 88 від 25.03.2004 року безпосередньо не встановлені цивільно-правові зобов'язання саме сторін даного спору (Сакського МУВГ та Сімферопольського ВПВКГ) щодо постачання води, оплату за воду, істотні умови договору, щодо укладення договору.

Отже, зазначена постанова Ради Міністрів АР Крим не є підставою виникнення зобов'язань сторін.

Посилання позивача у поясненнях № 232 від 12.03.2007 року на укладення Договору № 11 від 03.02.2004 року в його редакції, суд не приймає цього до уваги, оскільки факт не укладення зазначеного Договору спростовується доводами, викладеними вище.

Щодо листа позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року, який він вважає пропозицією укласти договір, то суд не приймає його до уваги, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України сторона, яка одержала проект дого вору, у разі згоди з його умовами  оформляє  договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає  один  примірник  договору  другій  стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Вказаний лист позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року отриманий відповідачем 12 березня 2004 року (вх. № 146). Заявка відповідача на заповнення водосховища № 1819 від 16 червня 2004 року (тобто направлена більш ніж через три місяці).

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 641 Цивільного кодексу України,                                    ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України відповід ач в межах двадцятиденного строку для відповіді ніяких дій не вчиняв.

До того ж, зазначений лист № 07/01-189 від 04.03.2004 року не можна розцінювати як пропозицію укласти договір, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як  істотні або є необхідними для дого ворів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна норма закріплена в ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Також згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зо бов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозиція укласти договір має місти ти істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

В листі позивача № 07/01-189 від 04.03.2004 року не міститься істотних умов будь-яко го договору, зокрема не міститься умов про ціну, строк дії договору, предмет договору, поря док розрахунків, момент набуття чинності договору тощо.

Таким чином, зі змісту ч. 1 ст. 638, абз. 2 ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України, ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України випливає, що вищевказаний лист № 07/01-189 від 04.03.2004 року не є пропозицією укласти договір.

Заявка відповідача від 16.06.2004 року № 1819 на заповнення водосховища не є самостійною пропозицією укласти договір, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 638,                  абз. 2 ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України, ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України не містить істотних умов договору (умови щодо ціни, строку дії, порядку розрахунків, обов'язків з оплати за воду, тощо).

Щодо пояснень позивача № 480 від 07.06.2007 р., в яких він посилається на технічні порушення ознайомлення з актом перевірки № 0436 від 07.05.2004 року, то вони також не приймаються судом до уваги з наступних підстав.

Наявність чи відсутність примітки про відмову представників Сакського міжрайонного управління водного господарства, м. Саки, від підписання акту перевірки № 0436 від 07.05.2004 р. ніяким чином не впливає на факти ви кладені в цьому акті, а саме, обґрунтованості ціни на подачу води у водосховище у 2004 році в розмірі  0,28 коп. за 1 куб. м.

Посилання позивача про непредставлення інспектором Івановою І.В. посвідчення на перевірку не відповідають дійсності, оскільки у судовому засіданні представником Держав ної інспекцій з контролю за цінами в АР Крим неодноразово таке посвідчення пред’являлось суду та сторонам для огляду та його копія залучена до матеріалів справи 19.06.2007 року.

На третьому аркуші акту перевірки вказано, що аналіз формування тарифу по водопостачанню проведений за матеріалами, наданими Сакським управлінням зрошувальних систем (нині - Сакське міжрайонне управління водного господарства), Міністерству еко номіки АР Крим.

Щодо ціни на подачу води в розмірі 0,024 грн. за 1 м. куб, розрахованої позивачем та затвердженої головою Рескомводгоспу АР Крим, то суд вважає зазначену ціну необґрунтованою, керуючись наступним.

Відповідно до п. 7 Порядку надання платних послуг бюджетними установами та організаціями, що належать до сфери управління Державного комітету України по водному господарству, на замовлення юридичних і фізичних осіб вартість послуг, пов’язаних з подачею води з меліоративної мережі, каналів та інших водних джерел на промислові та комунальні потреби визначається за договірними цінами. Отже ціна на послуги з подачі води повинна бути договірною, погодженою обома сторонами.

У лютому 2004 року діяло Положення про Республіканський комітет по водному господарству АР Крим, що затверджене Постановою Ради Міністрів АР Крим № 253 від 25.08.1998 року відповідно до якого ні сам Рескомводгосп АР Крим ні його голова не наділені повноваженнями затверджувати будь які тарифи на подачу води в водосховища.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, а ні Рескомводгосп АР Крим, а ні його голова не уповноважені визначати в односторонньому порядку договірні ціни на послуги з подачі води у водосховища питного призначення.

В матеріалах справи наявні поясненні Міністерства економіки АР Крим від          25.10.2004 року № 3958/010-1, акт № 0436 від 07.04.2004 року про перевірку правильності встановлення позивачем ціни на послуги з подачі води, пояснення Державної інспекції з контролю за цінами АР Крим № 945 від 17.05.2007 року, № 1139 від 06.06.2007 року,  з яких вбачається, що обґрунтована ціна на послуги позивача складає не більше 0,28 коп. за 1 м. куб.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1819 від 13.12.2000 року, дана інспекція у межах своєї компетенції здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення та застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування.

Отже факти, встановлені Державною інспекцією з контролю за цінами в АР Крим щодо обґрунтованості розміру тарифу на подачу води у Міжгірне водосховище, викладені в акті перевірки № 0436 від 07.04.2004 року, поясненнях № 945 від 17.05.2007 року та № 1139 від 06.06.2007 року, надані в межах повноважень наданих законодавством України.

До того ж, відповідач відповідно до протоколу розбіжностей та пояснення від            05.06.2007 року погоджується та визнає обґрунтованою ціну в розмірі 0,36 коп. за            1 м. куб.

Як зазначено вище саме за такою ціною (0,36 коп. за 1 м. куб.)  відповідач сплатив за подачу води у 2004 році 68 400,00 грн., в частині стягнення яких провадження у справі припинено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд, дослідивши всі вказівки, що містяться у Постанові Вищого господарського суду України від 05.12.2006 р., дійшов висновку, що в частині позовних вимог Сакського міжрайонного управління водного господарства, м. Саки, про стягнення 387 600,00 грн., переданих Вищим господарським судом України на новий розгляд до господарського суду АР Крим, у позові повинно бути відмовлено.

За згодою представників відповідача та Державної інспекції з контролю за цінами в АР Крим, згідно зі ст. 85 ГПК України,  у засіданні суду були оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Рішення  оформлене  у  відповідності  до  ст.  84  ГПК  України  і  підписане  25.06.2007 року.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові, в частині стягнення 387 600,00 грн., відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Альошина С.М.