ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2007 р.
№ 34/226-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
Дерепи В.І.,

суддів
Грека Б.М., Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу закритого акціонерного товариства “Криворізький завод гірничого обладнання”

на
постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 грудня 2006 року

у справі              № 34/226-06

за позовом

відкритого акціонерного товариства “Дизельний завод”

до
закритого акціонерного товариства “Криворізький завод гірничого обладнання”

про
стягнення 31 377,31 грн.,

та зустрічним позовом
закритого акціонерного товариства “Криворізький завод гірничого обладнання”

до
відкритого акціонерного товариства “Дизельний завод”

про
визнання правочину недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача –Клементьєва О.В.

відповідача –не з’явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2006 року (суддя С.Примак) первісний позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 3 800 грн. заборгованості, 145,48 грн. річних та 520,94 грн. інфляційних у зв’язку з невиконанням зобов’язань по оплаті вартості поставленого товару за договором  поставки від 04.10.2004 року за № 271. В іншій частині первісного позову та в зустрічному позові відмовлено за недоведеністю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 грудня 2006 року (судді І.Герасименко, Л.Ясир, В.Прудніков) зазначене рішення суду від 23.10.2006 року змінене, стягнуто з відповідача 26 392,40 грн. заборгованості, 776,51 грн. річних, 2 045,99 грн. інфляційних та 1 090 грн. пені, в іншій частині рішення суду від 23.10.2006 року залишене без змін.

В касаційній скарзі закрите акціонерне товариство “Криворізький завод гірничого обладнання”, не погоджуючись з прийнятим по справі судовим актом апеляційної інстанції, просить його скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2006 року залишити без змін.

Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом Дніпропетровської області та Дніпропетровським апеляційним господарським судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, і з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судами, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки від 4 жовтня 2004 року № 271, за умовами якого позивач зобов’язався поставити та передати у власність відповідачу товар (брухт та відходи чорних металів), а відповідач прийняти та оплатити товар.

В силу статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 Цивільного кодексу України боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позивач свої зобов’язання за договором виконав, поставивши відповідачу товар на загальну суму 35 637,30 грн., що підтверджується товаротранспортними накладними від 08.11.2005 року № 007575 на суму 7 256,10 грн., від 27.10.2005 року № 000070 на суму 13 044,90 грн. та від 04.11.2005 року № 000071 на суму 15 336,30 грн.

За умовами пункту 2.2 договору покупець здійснює оплату за товар на протязі 5 банківських днів з моменту поставки товару на склад покупця на підставі виставленого постачальником рахунку.

Проте, як встановлено місцевим та апеляційним господарськими судами, відповідач свої зобов’язання за договором від 04.10.2004 року за № 271 виконав частково на суму 9 244,90 грн. (платіжне доручення від 28.12.2005 року № 16541), і на момент звернення до суду з позовом за поставлений товар на суму 26 392,40 грн. з позивачем не розрахувався.

При цьому помилковими є посилання в рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2006 року на ненадання позивачем рахунків на оплату товару відповідачу, адже необхідність їх надання встановлена пунктом 4.4 договору від 04.10.2004 року № 271, і в разі їх ненадання відповідач мав право за правилами статті 666 Цивільного кодексу України відмовитись від цього договору та повернути товар. Оскільки ж відповідач цього не здійснив, колегія суддів вважає правомірним висновок апеляційної інстанції про належне прийняття товару відповідачем з усіма необхідними документами.

В силу вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов’язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Зазначена стаття узгоджується з приписами пункту 5.2 договору, згідно з яким у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар відповідач сплачує пеню від суми поставленого товару в розмірі 0,02 % за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, апеляційний господарський суд правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача 26 392,40 грн. заборгованості, 776,51 грн. річних, 2 045,99 грн. інфляційних та 1 090 грн. пені (з урахуванням порушення 06.04.2006 року справи № Б 29/64/06 про банкрутство відповідача та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів).

Також правомірним є висновок місцевого та апеляційного судів про відмову в задоволенні зустрічного позову з посиланням на те, що металобрухт утворився в результаті самостійної діяльності ВАТ “Дизельний завод”, що за змістом частини 7 статті 4 Закону України "Про металобрухт" не потребує ліцензування підприємства.

Отже, посилання скаржника на неправильне застосування Дніпропетровським апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті судового акта є безпідставними.

Інші посилання скаржника в обґрунтування касаційної скарги не підтверджені матеріалами справи, досліджені та спростовуються висновками апеляційного суду, а тому не приймаються колегією суддів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені апеляційним господарським судом на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих сторонами доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26 грудня 2006 року у справі № 34/226-06 залишити без змін, а касаційну скаргу закритого акціонерного товариства “Криворізький завод гірничого обладнання” - без задоволення.

Головуючий, суддя
В.І.Дерепа

Суддя

Б.М.Грек

Суддя

Л.В.Стратієнко