ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2007 р.                                                                   Справа № 1/52

Суддя господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович

розглядаючи справу

за позовом   Державна податкова інспекція у м.Чернівці

до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Вікторія Трейдінг Компані"

Товариства з обмеженою відповідальністю “Промоптсервіс”, м. Київ

про визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача:  - Півторан І.О. – представник. (Довіреність від 24.02.2007 № 3850/19-009);

відповідача:  не з’явився;

прокурора

Розпорядженням голови господарського суду від 12.09.2006 р. справу до розгляду передано судді Миронюку С.О.

СУТЬ СПОРУ:

Державна податкова інспекція у місті Чернівці звернулась до суду зпозовом про визнання недійсною угоди на поставку товарно-матеріальних  цінностей, яку було  укладено між  ТзОВ “Вікторія-Трейдінг Компані” м.Чернівці і ТзОВ  “Промоптсервіс” м. Київ в усній формі, та відповідно до якої по прибутково-видаткових  накладних  №№ 24, 27, 28, 29 від 12, 29 та 30 квітня 2004 року поставлено  продукцію на  загальну суму 183312грн.  На поставку продукції були також оформлені податкові  накладні за тими ж номерами і від тих же дат, що і прибутково-видаткові  накладні. Позивач також просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Вікторія-Трейдінг Компані”, м. Чернівці в доход держави вартість отриманого за спірною угодою товару в розмірі 183312 грн. та з Товариства з обмеженою відповідальністю “Промоптсервіс”, м. Київ 183312 грн. коштів отриманих за угодою.

На думку позивача, умисел відповідачів на укладання угоди, з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, підтверджується наступним, листом ДПІ у Голосіївському районі м. Києва від 05.09.2005 р. № 13554/7/10-209 ТзОВ “Промоптсервіс” в якому зазначено, що  підприємство з грудня місяця 2000 р. не подає до податкового органу обов’язкову звітність, отже в період виконання договору, березень-квітень 2004 р. податки, збори та інші обов’язкові платежі до бюджету не сплачувало.

Крім того, за результатами укладення та виконання спірного договору ТОВ “Вікторія Трейдінг Компані” безпідставно віднесло до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 30552 грн., фактично сплачену у складі вартості придбаного за спірним договором товару.

Ухвалами суду неодноразово розгляд справи відкладався та зупинявся для витребування додаткових доказів по справі, судове засідання призначене на 03.05.2007 р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, проте явку своїх представників у всі судові засідання не забезпечили, правом наданим на подання відзиву не скористалися.

Нез’явлення представників відповідачів в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, справу може бути розглянуто без його участі за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення проти позову, дослідивши докази які мають юридичне значення для розгляду позовної заяви суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи в березні 2004 р. між ТзОВ “Вікторія-Трейдінг Компані” м.Чернівці та ТзОВ  “Промоптсервіс” м. Київ було укладено усну угоду щодо продажу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 183312 грн., в тому числі 30552 грн. ПДВ, що підтверджується накладними.

Листом ДПІ у Голосіївському районі м. Києва від 05.09.2005 р. № 13554/7/10-209 вказано, що згідно облікової бази даних ТзОВ “Промоптсервіс” зареєстроване 08.09.1999 р. та зазначено, що підприємство з грудня місяця 2000 р. не подавало до податкового органу обов’язкову звітність.

Позивач стверджуючи про наявність в діях відповідачів умислу, спрямованого на досягнення мети суперечної інтересам держави вважає, що підставою для висновку щодо спрямованості діяльності відповідачів є той факт, що ТОВ „Промоптсервіс" зобов'язане було здійснити утримання та внесення до бюджету податку, який був сплачений покупцем ТОВ „Вікторія Трейдінг Компані" при купівлі товару, оскільки відповідно п. 1.6 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97 від 03.04.1997року податкове зобов'язання - це загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом.

В свою чергу, у ТОВ „Вікторія Трейдінг Компані" після оплати товару виникло право на податковий кредит звітного періоду, який відповідно до п. 7.4.1 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97 від 03.04.1997р. складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Але, пунктом 7.4.5 ст. 7 Закону України №168/97 передбачено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). А тому, ТОВ “Вікторія Трейдінг Компані” скористалось неналежними документами по договору та включило суми сплачені в ціні товару до податкового кредиту, чим незаконно зменшило собі податкове зобов’язання на суму 30552 грн., а отже підпадає під ознаки статті 49 Цивільного Кодексу України

Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з того, що згідно зі ст. 49 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою.

Для даної норми закону характерними є такі ознаки:

а)          вчинення дій об'єктивно призводить до порушення інтересів держави і суспільства в цілому, а тому в даному випадку повинно бути наявним порушення вимог саме норм законів та нормативних актів, які визначають

соціально-економічні основи держави і суспільства;

б)          такі угоди характеризуються суб'єктивним наміром сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону, оскільки укладаються з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому для визнання недійсними цих угод необхідно встановити вину сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди;

в)          факт наявності суб'єктивного чинника може мати місце з боку посадових осіб підприємства, а не з боку самої юридичної особи, а тому суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним

державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено факту наявності суб'єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, на укладення спірної угоди з метою приховування від оподаткування доходів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які свідчили б про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Зокрема, при цьому суд відзначає, що не надано і доказів притягнення до кримінальної відповідальності (за ухилення від оподаткування, фіктивне підприємництво, підроблення документів тощо) осіб, які діяли від імені відповідачів.

Той факт, що ТОВ “Промоптсервіс”  не подавало до податкового органу обов’язкову податкову звітність не тягне за собою недійсність всіх угод.

Крім того, суду не надано належні докази на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Також, позивачем не надано суду доказів про донарахування відповідачам податкових зобов'язань, податкові повідомлення, податкові вимоги, що підтверджують наявність податкового боргу у відповідачів, що виник за результатами укладення та виконання спірної угоди.

За таких обставин позивачем не доведено, що за результатом виконання спірного договору у відповідачів наявний податковий борг, в зв'язку з чим твердження позивача про завдання державі збитків у вигляді несплачених податків є недоведеним.

Суд також звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 зазначено, що порушення сторонами договору, законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

Отже, твердження позивача про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтується на обставинах, які не мають правового значення для справи. Таке твердження не відповідає вимогам процесуального закону про належність доказів та підстави звільнення від доказування.

Сама по собі досліджувана судом угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Окрім того, суд вважає безпідставним посилання позивача на ст. 49 Цивільного Кодексу УРСР.

1 січня 2004 року, згідно з п. 1 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року втратив чинність.

Цивільний кодекс України, який набрав чинності, не містить такі публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 Цивільного кодексу УРСР. Цим кодексом скасована відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції - стягнення в доход держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

За змістом ч. 2 ст. 5 ЦК України кодекс має зворотну дію у часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Таким чином, застосування при вирішенні спору публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, але відсутні в Цивільному кодексі України на момент ухвалення рішення про притягнення до відповідальності, є необґрунтованим.

Крім того, посилання позивача на ст. 207, 208 ГК України є хибними, оскільки згідно з ч. 1 статті 207 ГК, який набрав чинності з 1.01.2004 р., господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Положення ст. ст.207 та 208 ГК підлягають  застосуванню з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст.10 закону «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Викладене свідчить про відсутність правових підстав для звернення позивача до суду з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину, тобто правочину, недійсність якого встановлена законом.

Крім того, приймаючи рішення, суд враховує також і практику найвищої судової інстанції держави – Верховного Суду України, яка склалася у справах зазначеної категорії.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-72, 94, 97, 158-163 пунктами 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити за безпідставністю.

Постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Порядок і строки апеляційного оскарження.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                             С.О. Миронюк