ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

"20" червня 2007 р.                                                                Справа №  02/2365

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого  судді   Пащенко  А.Д.,  із секретарем судового засідання Давиденко В.Г., за участю представників:

позивача:    Харенко А.В. - за довіреністю,

відповідача: Іваненчук В.І. –директор за довіреністю, Олексенко Н.В. –за довіреністю,  розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу

за позовом  Закритого акціонерного товариства  "Агрошляхбуд"

до   Відкритого акціонерного товариства  “Пересувна механізована колона № 2”

про стягнення 29 205 грн. 30 коп.,

ВСТАНОВИВ:

В результаті уточнення позивачем позовних вимог встановлено, що заявлено позов про стягнення із  відповідача 29 205 грн. 30 коп. збитків,  завданих несплатою відповідачем  позивачу вартості виконаних робіт, в тому числі 17223,33 грн. пені за період з 02.12.2002 року по 02.12.2005 року, 9282,48 грн. збитків від інфляції, три проценти річних в сумі 2709,49 грн. за цей же період. Розрахунок заявлених сум позивач проводить виходячи із боргу в сумі 30 105,47 грн., стягнутого із відповідача на користь позивача постановою міжобласного апеляційного господарського суду від 29.03.2006 року у справі № 02/4673.

Представник позивача у судовому засіданні  позов підтримала у заявленій сумі та пояснила, що наявність грошового зобов’язання відповідача перед позивачем підтверджується додатковим рішенням від 05.01.2005 року по справі № 03-09-15-01/2618 та  рішеннями  судових інстанцій по справі № 02/4673.  Що стосується строку позовної давності, то позивач вважає, що він починає перебіг з 02.12.2002 року, як це встановлено  постановами апеляційного та касаційного суду у справі №  02/4673.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти вимоги позивача з мотивів:

-  відсутності вини відповідача в простроченні виконання зобов’язання, оскільки в даній ситуації прострочка в оплаті виникла з вини самого позивача, який стверджував, що  в рахунок оплати виконаних робіт він отримав  майно, отже прострочення грошового зобов’язання не було;

- відсутністю встановленого договором строку виконання зобов’язання, що унеможливлює застосування штрафних санкцій, та відсутністю вимоги позивача про сплату коштів;

Представники  відповідача у судовому засіданні,  заперечуючи проти позову,  посилалися на доводи і міркування,  викладені у відзиві на позов, та пояснили, що відповідач не згоден із розрахунками, проведеними позивачем, оскільки відправним моментом для вимоги позивача про сплату грошей може бути додаткове рішення у справі № 03-09-15-01/2618, однак, позивачем не направлялася вимога про їх сплату, тому неможливо говорити про прострочення сплати коштів,  також представник  просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду із даними вимогами, якщо він пропущений.

У судовому засіданні оголошувалася перерва із 07.06.2007р. по 13.06.2007 року та по 20.06.2007 року.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд  встановив наступне.

Рішенням господарського суду Черкаської області  від 28.05.2002р. у справі № 01/2618 за позовом ВАТ “ПМК-2” до ЗАТ “Агрошляхбуд”  визнано недійсним  договір  № 29а від 15.07.1999р. між цими сторонами про виконання робіт та надання фінансової допомоги,  як мниму угоду.  Судом встановлено,  що договір № 29а був укладений  сторонами  в 1999 році без наміру виконання у 1999 році і в подальшому будь-яких робіт, означених в договорі, при наявності одного і того ж керівництва учасників договору, безпідставною передачею матеріальних цінностей по неіснуючим розрахункам.  Вказане рішення набрало законної сили 02.12.2002 року.

За заявою ВАТ “ПМК-2”  господарським судом було прийняте Додаткове рішення від 05 січня 2005 року у вказаній справі № 03-09-15-01/2618,  за  яким  застосовано правові наслідки визнання угоди недійсною і  зобов’язано ЗАТ “Агрошляхбуд”  повернути товариству “ПМК-2”  товарно - матеріальні цінності по переліку.  Додаткове рішення набрало законної сили.

У жовтні 2005 року ЗАТ “Агрошляхбуд” пред’явило позов до ВАТ “ПМК-2” про стягнення із останнього 30 471 грн. 92 коп. заборгованості за надані позивачем послуги по охороні території відповідача, виконані позивачем роботи у жовтні-листопаді 1998 року, за використання електроенергії та інші витрати.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 12.12.2005 року у справі № 02/4673 позов було задоволено частково в сумі 14 865 грн. 47 коп. Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 29.03.2006 року було змінено рішення місцевого суду та стягнуто із  ВАТ “ПМК-2” на користь ЗАТ “Агрошляхбуд” 30 105 грн. 47 коп. заборгованості за послуги по охороні території відповідача, виконані позивачем роботи, використання електроенергії. Постановою Вищого господарського суду України  від 05.10.2006 року  постанова апеляційного суду залишена без змін.

Як вбачається із розрахунку ціни позову,  позивач заявив до стягнення суми пені, індексу інфляції та трьох процентів річних, нараховані  на суму  30 105 грн. 47 коп., яка була стягнута постановою КМАГС від 29.03.2006 року у справі №  02/4673.  При цьому періодом прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання позивач вказує період із 02.12.2002 року по 02.12.2005 року.

Суд вважає,  що вимога  позивача про стягнення пені за прострочення сплати відповідачем коштів протягом  вказаного періоду не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 22.11.1996р. “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” пеня може сплачуватися лише у разі, якщо її розмір встановлений угодою сторін. Аналогічне положення виписане і в частині 1 статті  548 Цивільного кодексу України, за якою виконання зобов’язання забезпечується,  якщо це встановлено договором або законом. Оскільки письмова угода  сторін про розмір пені відсутня, тому  вимогу позивача  про стягнення пені  суд вважає безпідставною.  Тим більше,  що статтею 72 ЦК Української РСР було встановлено скорочений  строк позовної давності шість місяців, та відповідно статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік для вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Що стосується вимоги позивача про стягнення із відповідача індексу інфляції та трьох процентів річних,  то суд приходить до висновку, що вказані вимоги підлягають до часткового задоволення,  виходячи із наступного.

Суд вважає, що при пред’явленні позивачем позову у даній справі ним невірно застосовується початок та кінець перебігу трирічного строку позовної давності (із 02.12.2002 року по 02.12.2005 року).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, далі “ГК України”,  та пункту 4 Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України, прийнятого 16.01.2003р., далі ЦК України, до прав і обов’язків сторін по даних господарських відносинах  застосовуються відповідні положення вказаних Кодексів.

Правила ЦК України про позовну давність  застосовуються до позовів,  строк пред’явлення яких, встановлений законодавством,  що діяло раніше,  не сплив до набрання ним чинності.

Відповідно до  частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час  прострочення, а також три  проценти річних з простроченої суми.

Початок та кінець перебігу трирічного строку позовної давності - із 02.12.2002 року по 02.12.2005 року - був встановлений судами у справі № 02/4673,  виходячи із того, що підставою для вимоги ЗАТ “Агрошляхбуд” у справі № 02/4673 про  повернення  коштів позивачем вказане рішення господарського суду у справі № 01/2618, яким  було визнано недійсним договір № 29а від 15.07.1999 року та яке набрало законної сили 02.12.2002 року.   Тобто, фактично позивач просив стягнути із відповідача кошти за надані послуги та виконані роботи, як він стверджував, за вказаним договором № 29а,  тобто як правові наслідки визнання договору недійсним.   В частині 2 статті 48 ЦК Української РСР (діючої на момент укладення цього договору)  встановлено обов’язок кожної із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою,  а при неможливості повернути одержане в натурі –відшкодувати його вартість у грошах,  якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Тому  право позивача на одержання виконаного чи грошей порушене 02.12.2002 року.

Однак,  суд зазначає,  що частина 2 статті 48 ЦК УРСР не вказує терміну повернення одержаного за недійсною угодою чи відшкодування його вартості у грошах, тобто, законом не визначено строк виконання зобов’язання,  в тому числі грошового.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення  вимоги, кредитор має право вимагати його виконання і боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги кредитором.

Оскільки сторонами не доведено інше, суд вважає, що фактично першою вимогою про повернення коштів за ці ж виконані роботи та надані послуги, що і в даному позові,  є вимога  ЗАТ “Агрошляхбуд” до ВАТ “ПМК-2”  у позовній заяві № 147 від 05.07.2005 року,  яка була предметом розгляду у справі № 02/3180.  Той факт,  що вказані роботи та послуги позивач  назвав як фінансова допомога, та те,  що  у даній справі в позові позивачу було відмовлено, не впливає на  дійсне пред’явлення вимоги до ВАТ “ПМК-2” про повернення грошей.  Вказана позовна заява була надіслана ВАТ “ПМК-2” 05.07.2005 року.

З огляду на викладене,  суд вважає,  що прострочення виконання відповідачем грошового зобов’язання виникло із 16.07.2005 року (із урахуванням поштообігу кореспонденції по м. Черкаси).

Доводи представників відповідача про те,  що перебіг строку позовної давності розпочинається із дати набрання законної сили Додатковим рішенням  у справі № 03-09-15-01/2618,  суд вважає безпідставними,  оскільки у Додатковому рішенні від 05.01.2005 року суд лише вказав на наявність у  ЗАТ “Агрошляхбуд” права  на відшкодування  понесених ним витрат  шляхом подання позову до ВАТ “ПМК-2” у загально позовному порядку.

Таким чином, із відповідача підлягають стягненню на користь позивача три проценти річних  в сумі 346 грн. 42 коп. за прострочення  сплати коштів в період з 16.07.2005 року по 02.12.2005 року (тобто в межах заявленого позивачем періоду)  та індекс інфляції в сумі  758 грн. 43 коп. за  серпень-листопад 2005 року.

Незгода  ВАТ “ПМК-2”  із рішеннями судів у справі № 02/4673,  яким із нього стягнуто борг в сумі 30 105 грн. 47 коп., не може бути підставою для звільнення відповідача від сплати вказаних сум.

На підставі статті 49 ГПК України  з відповідача підлягають відшкодуванню позивачу,  пропорційно розміру задоволених вимог,  понесені останнім  витрати  на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 4 грн. 46 коп. та  витрати на сплату державного мита в мінімальній сумі 102 грн.

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути  із Відкритого акціонерного товариства  “Пересувна механізована колона № 2” (18036, м.,  Черкаси,  вул. Сурікова, 12А, ідентифікаційний код 01352741) на користь Закритого акціонерного товариства  "Агрошляхбуд"  (18036, м. Черкаси,   вул. Першотравнева, 2,  ідентифікаційний код 03582310) три проценти річних в сумі   346 грн. 42 коп.,  758 грн. 43 коп.  встановленого індексу інфляції,  102 грн. витрат на сплату державного мита, 4 грн. 46 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.  В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                              А.Д.Пащенко