ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.02.07 р.                                                                               Справа № 10/325

Господарський суд Донецької області у складі:        головуючого судді -  Приходько І.В.;

при секретарі судового засідання –  Черняк Л.А.;

за участю представники сторін:

за участю:    від позивача –  Анісімов  А.Ю. довіреність;

від відповідача – не  з’явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні суду справу

за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю “Димитроввантажтранс”  м.Димитров,

до  державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк,

про  стягнення  20 945,74 грн., -

в  судовому  засіданні  оголошувались  перерви:

з 06.02.2007 р.  до  19.02.2007 р.;

з  19.02.2007 р.  до  21.02.2007 р.

В С Т А Н О В И В :

До господарського суду звернувся  позивач - товариство з обмеженою відповідальністю “Димитроввантажтранс”  м.Димитров (далі – Товариство), з  позовом  до відповідача - державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк (далі – Залізниця), про повернення безпідставно набутої майнової вигоди без достатніх правових підстав у сумі 20 948,46грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на ст.41 Конституції України, ст.48 Закону України “Про власність”, Закон України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. №168/97-ВР, ст.1212 Цивільного кодексу України, ст.ст.66, 139 Господарського Кодексу України, ст.ст.1, 2, 61 Господарського процесуального кодексу України та на умови договору №76 від 24.02.2006р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позовних вимог та пояснив, що плата за користування вагонами є саме оплатою за надані послуги, а не відповідальністю за неналежне виконання зобов’язань. Також, окремого погодження покупця на оплату податку на додану вартість(окрім узгодження вартості наданих залізницею послуг) ані законодавство України, ані укладений між сторонами договір не передбачають.

Крім того, наполягає на тому, що оскільки спірна сума є податком на додану вартість утриманим залізницею, як платником податку, з позивача, як покупця її послуг, який був відповідно до вимог ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” перерахований до Державного бюджету України, вона не може вважатися отриманим залізницею збагаченням.

Відповідачем було заявлено клопотання №199 від 17.10.2006р. про залучення до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м. Донецьку.

Суд залишив дане клопотання позивача без задоволення у зв’язку з тим, що  позивач  не  довів  суду  яким  саме  чином  прийняте   рішення по справі може вплинути на права або обов’язки Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Донецьку,  як  того  вимагають  положення  ст.24  Господарського  процесуального  кодексу  України.

21.11.2006 р.  від  позивача  надійшло  клопотання  про  зменшення  позовних  вимог  у  зв’язку  з  проведеним  перерахунком,  просить  стягнути  суму  у  розмірі  20 945,74 грн.

Заявлене  клопотання  прийнято  судом  у  порядку  передбаченому  ст.22  Господарського  процесуального  кодексу  України.

Представник  відповідача  проти  зменшених  позовних  вимог  заперечував  з  тих  же  підстав,  що  викладені  ним  у  відзиву  на  позов.

Відповідно  до  положень  ст.69  Господарського  процесуального  кодексу  України  розгляд  справи  продовжувався  за  клопотанням  сторін.

В  останнє  судове  засідання  представник  відповідача  не  з’явився,  про  час  і  місце  слухання  справи  належним  чином  був  повідомлений.

Відповідно  до  положень  ст.75  Господарського  процесуального  кодексу  України справу  розглянуто  за  наявними  в  ній  документами,  за  відсутності  представника  відповідача.

Розглянув   матеріали  справи, додатково представлені документи, заслухав пояснення   сторін,  оцінив доводи за своїм внутрішні переконанням, суд вважає, що позовні  вимоги  не підлягають  задоволенню  з наступних підстав.

24 лютого 2006р. між товариством з обмеженою відповідальністю “Димитроввантажтранс”  та державним підприємством “Донецька залізниця” був укладений договір № 76 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов’язання   надавати позивачу послуги, пов’язані з перевезенням вантажів та проводити розрахунки за ці послуги.

Порядок проведення розрахунків  за надані послуги сторони обумовили у п.3.1 договору попередня оплата.

Додатковим узгодженням № 1 до договору № 76 від 24.02.2006р. позивачем та відповідачем був узгоджений конкретний вид (об”єм) послуг та сума зборів за ці послуги. На усі ставки договірних тарифів було передбачено нарахування 20% ПДВ.

Як зазначило Товариство, у період з 01.06.2006р. по 30.06.2006р. відповідачем від позивача була отримана плата за користування вагонами у сумі 104 742,35грн., на яку відповідачем був нарахований податок на  додану  вартість у сумі 20 945,74 грн. На думку позивача, податок на додану   вартість Залізниця нарахувала безпідставно.

Позивач також вказує на те, що відповідачем у виставлених на адресу Товариства відомостях плати за користування вагонами, вказується сума до оплати без ПДВ. Однак у переліках ТехПД-1, оформлених відповідачем,  нараховується та  без узгодження з позивачем,  списується з коду платника сума  вже  з ПДВ.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідачем незаконно був нарахований  у червні 2006р. податок на  додану вартість у сумі 20 945,74 грн. Сума в розмірі 20 945,74 грн., яка була  набута відповідачем в результаті незаконного нарахування  Товариству  ПДВ на плату за користування вагонами підлягає витребуванню від Залізниці у порядку ст.41 Конституції України, ст.48 Закону України “Про власність”, ст.1212 Цивільного кодексу України (у редакції 16.01.2003р.).

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідачем був незаконно нарахований податок на  додану  вартість на плату за користування вагонами,  тому передача Товариством Залізниці майнової вигоди, повинна бути  компенсована останнім, в зв”язку з чим  просить суд   стягнути з  Залізниці  безпідставно набуту майнову вигоду без достатніх правових підстав у сумі 20 945,74 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 9 статі 10 Закону України “Про залізничний транспорт” розрахунки відправників і одержувачів вантажу, вантажобагажу і пошти з підприємствами залізничного транспорту загального користування за перевезення, додаткові збори за вантажні операції і користування рухомим складом, а також за штрафи, пеню, неустойки здійснюються в порядку, передбаченому Статутом залізниць України, іншими актами законодавства України та міжнародними договорами.

Статтею 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98р. № 457, встановлено,   що  за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під”їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб”єктами підприємницької діяльності вноситься плата.

Згідно з підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.97р. №168/97-ВР (із змінами та доповненнями) об”єктом оподаткування є “поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться  на митній території України”.

Підпунктом 3.1.1 п.3.1. ст. 3 вказаного Закону "Про податок на додану вартість" встановлено, що об'єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України.

Відповідно до п.1.4 статті 1 Закону України “Про податок на додану вартість”  поставка послуг-будь-які операції цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпорядження товарами, у тому числі нематеріальними активами, а також з поставки будь-яких інших, ніж товари, об”єктів власності за компенсацію, а також операції з безоплатного виконання робіт, надання послуг.

Термін “товар” визначено у п.1.6 статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” (далі – Закон) від 28.12.94р. №334/94-ВР (із змінами та доповненнями) –“матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що  використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

На підставі вищевказаного, операції з надання у користування вагонами є об”єктом оподаткування податком на додану вартість.

Згідно п.7.1 статті 7 Закону  поставка товарів (робіт, послуг) здійнюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Згідно з підпунктом 7.3.1 п.7.3 статті 7 Закону  визначено,  що датою виникнення податкових зобов”язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше.

Відповідно до пункту 2.7. "Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21 листопада 2000 року та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року, відповідальність перед залізницею за користування вагонами контрагентом несе підприємство, якому належить залізнична під'їзна колія. Пункт 3.7 цих же Правил передбачає, що у разі обслуговування під'їзної колії підприємством промислового залізничного транспорту договір про експлуатацію залізничної під'їзної колії укладається залізницею з цим підприємством на загальних підставах. У таких випадках розрахунки за подачу та забирання вагонів, користування вагонами проводяться залізницею безпосередньо з підприємством промислового залізничного транспорту.

Таким чином,  платниками за користування вагонами, контейнерами залізниці є власники залізничних під'їзних колій навіть і тоді коли вони не виступають в якості вантажовідправників і вантажоодержувачів.

Користування вагонами - це використання вагонів тим чи іншим суб'єктом господарської діяльності, який безпосередньо приймає вагони від залізниці для виконання подальших операцій, а потім повертає їх залізниці.

Отже, плата за користування вагонами залізниці вноситься за весь час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника та час затримки вагонів, крім випадків звільнення вантажовласника від зазначеної плати.

Аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку, що вартість послуг залізниці за користування вагонами за змістом норм Закону України " Про податок на додану вартість" входить до бази оподаткування податком на додану вартість, а плата за користування вагонами є платою за надані залізницею послуги по використанню її майна, а не відповідальністю за неналежне виконання зобов'язання.

У відповідності до п.6.1. ст.6 Закону об'єкти оподаткування, визначені статтею 3 Закону, за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно із Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків.

Згідно п.2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів у випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, який списується з особового рахунку платника.

У відповідності до п.1.3. ст.3 Закону платником податку є особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Позивач протягом   червня 2006року отримував від Донецької залізниці транспортні послуги, в тому числі і послуги по користуванню вагонами.

Таким чином, позивач є покупцем послуг по користуванню вагонами, що підтверджується оформленими відомостями плати за користування вагонами, а отже, відповідно до Закону України “Про податок на додану вартість” залізниця є платником ПДВ і зобов'язана включати ПДВ у ціну наданих послуг та утримувати його з покупця цих послуг і перераховувати до Державного бюджету України.

Спірна сума є податком на додану вартість, нарахованим Залізницею на плату за користування вагонами та  отриманого нею, як платником податку, з позивача, як покупця її послуг,   що  був перерахований до Державного бюджету України відповідно до вимог ст.7 Закону, а тому не може вважатися отриманим Залізницею збагаченням.

Твердження позивача про те, що залізниця без достатніх правових підстав за рахунок позивача набула майно – грошові кошти та згідно ч.1 ст.1212 Цивільного Кодексу України зобов’язана повернути це майно є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно статті 1212 Цивільного кодексу України для виникнення зобов’язання із безпідставного набуття майна необхідно наступний фактичний склад:

по-перше, збільшення чи збереження майна у однієї особи (набувача) з одночасним зменшенням або  не збільшенням майна у іншої особи (потерпілого);

по-друге,  відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового становища.

Таким чином, враховуючі те, що спірна сума є податком на додану вартість, утриманим залізницею  з позивача,  який був відповідно до вимог статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” перерахований до Державного бюджету України, вона не може вважатися отриманим залізницею збагаченням.

Відповідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, тому на підставі вищевикладеного, суд  вважає дії Залізниці правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги  про стягнення суми 20 945,74 грн. як безпідставно набутої майнової вигоди, яка виникла, на думку позивача, внаслідок списання з його особового рахунку грошових коштів без його згоди в порушення ст.62 Статуту залізниць України, задоволенню не підлягають.

Господарські  витрати  підлягають  віднесенню  у  порядку  передбаченому  ст.49  Господарського  процесуального  кодексу  України.

Керуючись ст. 119 Статуту  залізниць України,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів  України  № 457  від 06.04.1998 р.; Правилами обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21 листопада 2000 року; ст. 1212 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, ст.10 Закону України “Про залізничний транспорт”, на підставі статей  32, 33, 43, 49, 69,  75,  82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,  господарський суд, -

В И Р І Ш И  В  :

Відмовити у задоволенні позовних  вимог  товариства з обмеженою відповідальністю “Димитроввантажтранс”  м.Димитров,  заявлених  до відповідача - державного  підприємства  „Донецька  залізниця” м. Донецьк,   про   стягнення  20 945,74 грн.

В  судовому  засіданні  оголошений  повний  текст  рішення.

Суддя                                                                         Приходько І.В.

Пом. с:  Давидовська Т. В.

тел.: 305-75-46

Надруковано 3  прим.