ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.
№ 8/5501

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Хмельницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Хмельницький (далі -  територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Хмельницької області від 07.11.2006 та

постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2007

зі справи  № 8/5501

за позовом територіального відділення АМК

до відкритого акціонерного товариства “Домобудівельний комбінат”,                  м. Хмельницький (далі -  Комбінат)

про стягнення 5 600 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Москаленка Т.Г.,

відповідача –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення з Комбінату 2 800 грн. штрафу згідно з рішенням адміністративної колегії територіального відділення від 16.11.2004 № 33-рш у справі № 41/04-19-04 (далі - рішення № 33-рш) за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та 2 800 грн. пені за прострочення сплати штрафу.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 07.11.2006 (суддя Степанюк А.Г.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2007 (колегія суддів у складі: Іоннікова І.А. - головуючий, судді Веденяпін О.А. і Черпак Ю.К.), у позові відмовлено. У прийнятті зазначеного рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на статті 258, 261 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України), статті 223, 232, 238, 239, 241 Господарського кодексу України (далі - ГК України) виходили з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України територіальне відділення АМК просить оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням названими судовими інстанціями у розгляді справи норм матеріального права, в тому числі статті 258 ЦК України, статей 223, 232 ГК України і статті 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції” (далі -  Закон).

У відзиві на касаційну скаргу Комбінат заперечує проти доводів скаржника та зазначає про дотримання попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права у прийнятті оскаржуваної постанови.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.  Такий  інший  порядок  передбачено, зокрема,  частиною першою статті 60 Закону,  відповідно  до  припису  якої  заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського  суду.  З огляду  на  зміст  наведених  норм справи зі спорів про оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України підвідомчі господарським судам і підлягають розглядові за правилами ГПК України. Це стосується й розгляду справ за позовами органів Антимонопольного комітету України про стягнення з суб’єктів господарювання сум штрафів та пені у зв’язку з порушенням конкурентного законодавства, оскільки таке стягнення здійснюється згідно саме з рішеннями відповідних органів, прийнятими на підставі приписів Закону. Водночас і пунктом 3 частини першої статті 12 ГПК України встановлено, що справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції, підвідомчі господарським судам.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- рішенням № 33-рш на Комбінат накладено штраф у сумі 2 800 грн. за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону;

- копію зазначеного рішення надіслано на адресу Комбінату рекомендованим листом від 17.11.2004 з попередженням про можливість нарахування пені в разі несплати штрафу у встановлений строк. Це рішення  отримано Комбінатом 18.11.2004; відтак 30-денний строк, протягом якого Комбінат мав сплатити штраф, закінчився 18.12.2004;

- у зазначений строк штраф сплачено не було. За прострочення такої сплати територіальним відділенням АМК на підставі частини п’ятої статті 56 Закону нараховано Комбінатові пеню в сумі 2 800 грн.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність підстав для стягнення з відповідача сум штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та пені за несплату цього штрафу у встановлений строк.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин вбачається, що нарахування штрафу в сумі 2 800 грн. здійснено територіальним відділенням АМК за порушення Комбінатом законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону.

Абзацом четвертим частини другої статті 52 Закону за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 13 статті 50 Закону, передбачено накладення штрафу.

Водночас статтею 42 Закону визначено строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 13 статті 50 Закону, такий строк становить три роки з дня вчинення порушення.

Відповідно до частини сьомої статті 56 Закону у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням органу Антимонопольного комітету України, останній стягує штраф у судовому порядку.

Системний аналіз наведених законодавчих приписів свідчить про те, що в даному разі:

- штраф за порушення, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону, є заходом відповідальності суб’єкта господарювання –Комбінату;

- цей штраф може бути застосовано, тобто Комбінат може бути притягнутий до відповідальності, виключно в судовому порядку;

- строк притягнення до такої відповідальності становить три роки з дня вчинення порушення, а абзац третій частини першої статті 42 Закону, де зазначено про цей строк, є спеціальною нормою стосовно норми ГК України, яка визначає строки застосування адміністративно-господарських санкцій (стаття 250 цього Кодексу).

Наведене знаходить підтвердження й за такими приписами ГК України:

- частиною четвертою статті 18, згідно з якою правила конкуренції та норми антимонопольного регулювання визначаються цим Кодексом та іншими законами;

- частиною першою статті 41, відповідно до якої законодавство, що регулює відносини, які виникають у зв’язку з недобросовісною конкуренцією, обмеженням та попередженням монополізму у господарській діяльності, складається з цього Кодексу, закону про Антимонопольний комітет України, інших законодавчих актів.

У даному разі таким “іншим законом” (“іншим законодавчим актом”) є Закон України “Про захист економічної конкуренції”, яким установлено спеціальні строки для притягнення суб’єктів господарювання до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене, зокрема, пунктом 13 статті 50 Закону.

З урахуванням викладеного не можна погодитися з твердженням апеляційного господарського суду про те, що стаття 42 Закону “передбачає лише строки притягнення до відповідальності, а не строки пред’явлення вимог про стягнення у судовому порядку штрафу та пені”. У суду не було підстав відмежовувати поняття “притягнення до відповідальності” від поняття “пред’явлення вимог про стягнення штрафу”: в даному разі вони тотожні за своїм змістом, оскільки ніяке позасудове притягнення до зазначеної відповідальності в принципі (з огляду на вимоги частини сьомої статті 56 Закону) неможливе, а тому пред’явлення до суду вимог про застосування до з суб’єкта господарювання санкцій за порушення законодавства про захист економічної конкуренції і означає притягнення такого суб’єкта до відповідальності.

Попередні судові інстанції у вирішенні спору наведеного не врахували та припустилися неправильного застосування норм матеріального права, в тому числі:

- статті 223 ГК України, оскільки Законом, як зазначалося, встановлено спеціальний строк для притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 13 статті 50 Закону;

- статті 232 ГК України, тому що в зазначеній нормі йдеться про застосування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання, а не адміністративно-господарських санкцій, до числа яких належить, зокрема, штраф, передбачений абзацом четвертим частини другої статті 52 Закону.

Водночас названі судові інстанції не застосували норму права, яка підлягала застосуванню: абзац третій частини першої статті 42 Закону.

У зв’язку з неправильним застосуванням відповідних норм матеріального права попередні судові інстанції не з’ясували фактичних обставин, які входять до предмету доказування в даній справі, а саме:

- чи додержано територіальним відділенням АМК у притягненні Комбінату до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 2 800 грн. згідно з рішенням № 33-рш строку, визначеного згаданим абзацом третім частини першої статті 42 Закону;

- якщо додержано, то: чи повністю з’ясовано територіальним відділенням АМК у прийнятті зазначеного рішення обставини, які мають значення для справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції № 41/04-19-04; чи доведено названим відділенням обставини, які мають значення для справи № 41/04-19-04; чи відповідають висновки, викладені в рішенні № 33-рш, обставинам цієї ж справи та нормам матеріального і процесуального права.

Не з’ясувавши зазначених фактичних обставин, названі судові інстанції припустилися також і неправильного застосування норм процесуального права, а саме вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи і частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права є підставою для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарського суду.

Водночас згідно з частиною другою статті 1117 згаданого Кодексу касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Тому оскаржувані рішення та постанова з даної справи підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. У новому розгляді судові слід встановити обставини, зазначені в цій постанові; дати їм та доводам сторін належну правову оцінку, правильно застосувати норми матеріального і процесуального права і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Хмельницького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 07.11.2006 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 13.03.2007 зі справи № 8/5501 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов