ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

05.06.2007
Справа №2-19/1366-2007А

За позовом – СТОВ «Новожиловський», Білогірський район АР Крим

До відповідача – ДПІ у Білогірському районі, м.Білогірськ АР Крим

Про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача – Лемиш Р.Г., представник, довіреність б/н від 01.01.2005 р.

Від відповідача – Ласков С.Г., зав. юрид. сектором, довіреність № 141/9/10-0 від 11.08.2006 р.

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим із адміністративним позовом про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення ДПІ у Білогірському районі № /0 від 11.12.2006 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача не відповідають діючому законодавству, оскільки позивачем самостійно виявлено факт зниження податкового зобовґязання.

Відповідач надав відзив на позов № 141/9/100 від 06.02.2007 р., згідно якому позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити.

Справа слухалася у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

Сторони відмовилися від послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій» (від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989 року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представників сторін сторони давали пояснення по справі на російській мові.

Відповідно до п.2-1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747) фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747) перед початком слухання справи сторонам були роз’яснені права, передбачені ст.49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747) та вручені пам’ятки про права та обов’язки сторін.

Розглянувши матеріали справи, суд -

В С Т А Н О В И В :

СТОВ «Новожиловський» зареєстровано у якості юридичної особи 01.03.2000 року Білогірською районною держаною адміністрацією, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію та довідкою управління статистики (а.с.29-30).

Згідно із ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії..

Відповідно до п.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України (від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи  зобов'язані діяти лише на підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (від 04.12.1990 року № 509 із змінами та доповненнями) органи податкової служби є органами виконавчої влади.

Таким чином, органи податкової служби та їх посадові особи повинні діяти лише на підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач просить визнати нечинним податкове повідомлення-рішення ДПІ у Білогірському районі № /0 від 11.12.2006 р.

ДПІ у Білогірському районі позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити.

27.11.2006 року ДПІ у Білогірському районі складений акт № 155/23-02/30771838 по результатах виїзної позапланової документальної перевірки правильності нарахування податку на додану вартість СТОВ «Новожиловський»за період роботи з 01.07.2004 р. по 31.08.2004 р. (а.с.7-13).

Відповідно до вказаного акту перевірка проводилася з 20.11.2006 по 24.11.2006 року.

Наказ Державної податкової інспекції в Білогірському районі АР Крим від 20.11.2006 року № 100 про проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ «Новожиловський» наданий представнику позивача 23.11.2006 року, що підтверджується відповідним підписом особи (а.с.33).

Відповідно до складеного акту відповідачем встановлено порушення з боку позивача вимог Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) шляхом завищення заявленої суми бюджетного відшкодування у розмірі 56713,00 грн. за 2004 рік, у тому числі у липні 2004 – 19701,00 грн. та у серпні 2006 р. – 37012,00 грн.

На підставі вказаного акту ДПІ у Білогірському районі прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.12.2006 року № /0, відповідно до якого були застосовані штрафні санкції по податку на додану вартість в сумі 56713,00 грн. (а.с.5).

Позивачем відповідачу наданий уточнюючий розрахунок податкових зобовґязнь з податку на додану вартість у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок (а.с.32).

30.11.2006 року позивачем перераховано до бюджету 12000 грн. відповідно до уточненої декларації (а.с.35).

Листом від 01.12.2006 року позивач просив відповідача різницю у сумі 5500 грн. прийняти до заліку за рахунок переплати по ПДВ за 2006 рік (а.с.34).

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких находиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями, яка діяла на момент перевірки позивача) об'єктом оподаткування є операції платників податку з продажу товарів (робіт, послуг) на митній території України, в тому числі операції з оплати вартості послуг за договорами оренди (лізингу) та операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення кредиторської заборгованості заставодавця.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) податковий  кредит – сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) сума податку, що підлягає сплаті  (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання  звітного  податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.1.8 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеному між позивачем та третьою особою, від 28.07.2004 року позивач за накладною від 24.07.2004 року № 14 передав пшеницю на загальну суму 105000 грн. з урахуванням ПДВ у сумі 17500 грн., про що також складена податкова накладна № 71/3 від 28.07.2004 року. Також позивачем отримано від третьої особи за накладною РН 0000064 від 05.08.2004 року товар на суму 33066,00 грн. з урахуванням ПДВ у сумі 5511,0 грн.

Відповідно до п.11.29 ст.11 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) сільськогосподарським товаровиробникам надано право отримані від продажу сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки суми залишати у своєму розпорядженні і використовувати їх на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. У разі нецільового використання акумульованих коштів вони стягуються до державного бюджету України в безспірному порядку.

Абзацем 2 п.4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками – платниками податків на додану вартість з операцій продажу товарів виготовлених на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.02.1999 року № 271 встановлено, що нецільовим використанням акумульованих коштів є неперерахування коштів на окремий рахунок, у зв’язку з чим такі кошти підлягають стягненню до державного бюджету.

Таким чином, діючим законодавством встановлена відповідальність сільськогосподарських товаровиробників за нецільове використання коштів у вигляді стягнення коштів до державного бюджету України.

Вказана позиція господарського суду відповідає позиції Вищого адміністративного суду України, що відображено у ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.03.2007 року по справі № 5-60/06.

З урахуванням викладеного суд задовольняє позовні вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст.17,  18, 70, 76, 86, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В :

·          Адміністративний позов задовольнити.

·          Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення ДПІ у Білогірському районі № /0 від 11.12.2006 року.

·          Постанову направити сторонам замовленою кореспонденцією.

Постанова може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступна та резолютивна частина Постанови проголошена у судовому засіданні 05.06.2007 року у 11 год. 30 хв.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.