ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
січня 2007 р.

№
8/79

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів: головуючого, судді Кузьменка
М.В., суддів Васищака І.М., Палій В.М., за участю представників сторін Ю.
Спектора (дов. від 27.01.06), Г. Омельченко (дов. від 27.09.06), розглянувши у
відкритому судовому засіданні касаційну скаргу суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 на постанову від 17 жовтня 2006 року Дніпропетровського
апеляційного господарського суду у справі № 8/79 за позовом суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
“Магазин ”Ковбаси” про стягнення 735 419 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У
лютому 2005 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернулася до
господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю “Магазин “Ковбаси” про стягнення вартості невід'ємних
поліпшень об'єкту оренди - 998 911 грн., але в ході вирішення спору змінила
підстави позову і просила суд стягнути з відповідача вартість капітального
ремонту - 735 419 грн. В обґрунтування вимог позивач посилався на проведення
власним коштом капітального ремонту об'єкта оренди.

Відповідач
позов не визнав з посиланням на відсутність належних доказів вартості ремонту.

Рішенням
від 1 березня 2006 року господарського суду Дніпропетровської області позов
задоволено в заявленій сумі з мотивів невиконання зобов'язання.

Постановою
від 17 жовтня 2006 року Дніпропетровського апеляційного господарського суду
(судді П. Павловський, О. Чус, В. Головко) рішення скасовано і в позові
відмовлено з мотивів здійснення орендарем капітального ремонту об'єкта оренди
без дозволу орендодавця.

Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 просить постанову скасувати з підстав
неправильного застосування господарським судом прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України і статті 264 Цивільного кодексу Української
РСР та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в межах висновку НОМЕР_1
судової будівельно-технічної експертизи.

У
відзиві на касаційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю “Магазин
”Ковбаси” стверджує, що обсяги капітального ремонту мали бути затверджені
орендодавцем і проведення його без згоди власника позбавляє позивача права
вимагати відшкодування вартості ремонту.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарськими
судами встановлено, що 17 березня 2000 року сторони уклали договір НОМЕР_2
оренди нежитлових приміщень, на умовах якого відповідач передав позивачеві
службові і складські приміщення загальною площею 175, 8 м2  на проспекті АДРЕСА_1 в місті Дніпропетровську
(далі скорочено-Договір).

Пунктом
2.2. Договору контрагенти поклали обов'язок провести капітальний ремонт об'єкта
оренди на орендодавця. Водночас в акті від 17 березня 2000 року
приймання-передачі (додаток 2 до Договору) цей обов'язок був покладений на орендаря.

Ухвалою
від 21 квітня 2005 року господарський суд призначив будівельно-технічну
експертизу, зобов'язавши сторони запропонувати суду питання, які мають бути
роз'яснені судовим експертом та зупинив провадження у справі, проте ухвалою від
20 липня 2005 року провадження у справі поновив з мотивів зміни позивачем
підстав позову.

Господарський
суд залучав третьою особою до участі у справі товариство з обмеженою
відповідальність “Агропостач”, яке виконувало ремонтні роботи, але в подальшому
виключив цю особу із складу учасників спору у зв'язку з ліквідацією, про що
зазначив у рішенні.

Суд
першої інстанції дійшов висновків про застосування до спірних правовідносин
положень Цивільного кодексу Української РСР і, врахувавши факт розірвання
Договору в судовому порядку (рішення від 23 грудня 2003 року у справі № 31/281)
з мотивів не сплати орендних платежів, та договір від 1 серпня 2000 року № 3 на
виконання підрядних робіт, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_1 та
товариством з обмеженою відповідальність “Агропостач”, додаткову угоду до нього
від 5 квітня 2001 року та акти приймання виконаних робіт форми №КБ-2в за
березень-липень 2002 року, відповідно до яких вартість робіт складає 737 430
грн., задовольнив позов.

Здійснюючи
перегляд рішення в апеляційному порядку, господарський суд ухвалою від 16
травня 2006 року призначив будівельно-технічну експертизу, за висновками якої
вартість капітального ремонту дорівнює 618 343 грн.

Водночас
суд дійшов висновків про те, що здійснення орендарем ремонту об'єкта оренди суперечить
пункту 2.2. Договору і його було проведено без згоди орендодавця, що є
підставою для відмови в позові.

Колегія
суддів вважає, що такі висновки не можна визнати обґрунтованими, оскільки суди
першої і апеляційної інстанцій не з'ясували достатньо повно дійсні права й
обов'язки сторін стосовно предмета спору та не перевірили усі обставини, що
мають значення для справи.

За
змістом статті 264 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час
виникнення між сторонами відносин оренди, обов'язок за свій рахунок
провадити капітальний ремонт зданого в найом майна покладався на наймодавця,
якщо інше не передбачалося договором.

При
передачі об'єкта оренди сторони визнали, що приміщення потребують капітального
ремонту і обов'язок його проведення поклали на орендаря, про що відповідно до
вимог пункту 2.1.Договору склали акт приймання-передачі від 17 березня 2000
року.

Зазначена
обставина в силу вимог статті 151 Цивільного кодексу Української РСР звільняла відповідача від обов'язку
провадити капітальний ремонт власних основних фондів і надавала право вимагати
від боржника виконання його обов'язку.

Таким
чином обов'язок проведення капітального ремонту саме орендарем сторони передбачили
додатком до Договору, а тому висновок господарського суду апеляційної
інстанції про те, що відповідач здійснив капітальний ремонт без дозволу
відповідача колегія суддів вважає помилковим.

Водночас
контрагенти не встановили обсягів і строків проведення капітального ремонту, а
також сторону, яка сплатить вартість робіт.

В
силу вимог статті 653 Цивільного кодексу України зобов'язання за Договором
припинилися з моменту набрання законної сили рішення господарського суду про
розірвання Договору - 19 лютого 2004 року і за цієї обставини висновок
господарського суду про застосування до спірних правовідносин положень
Цивільного кодексу Української РСР суперечить правилу частини другої пункту 4
та пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Статтею
262 Цивільного кодексу Української РСР встановлювався обов'язок наймодавця надати наймачеві майно у
стані, що відповідає умовам договору і призначенню майна. Зазначене правило
пов'язувалося з обов'язком наймача користуватися майном відповідно до договору
і  призначення майна (пункт 2 частини
першої статті 265 Цивільного кодексу Української РСР). Крім того, за змістом
статті 264 Цивільного кодексу Української РСР (стаття 776 Цивільного кодексу
України) умовою проведення капітального ремонту є, зокрема, наявність перешкод
у використанні об'єкта оренди за призначенням та умов договору.

Згідно
Договору в березні 2000 року в оренду були передані службові та складські
приміщення і до предмету доказування в даній справі належить встановлення
господарським судом фактів щодо використання позивачем об'єкта оренди за
цільовим призначенням та наявності перешкод у користуванні об'єктом оренди
відповідно до умов Договору; волевиявлення сторін щодо переобладнання
приміщень при створенні інтер'єру магазину “Болеро“ в контексті строків
виконання робіт, їх обсягів та вартості
та згоди орендодавця на їх проведення як в 2000 році так і при
проведенні робіт у березні-липні 2002 року.

Зазначені
обставини господарськими судами встановлені не були.

Частиною
3 статті 776 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач, який з метою
усунення перешкод у
користуванні річчю відповідно до призначення та умов договору провів її
капітальний ремонт, має право зарахувати вартість ремонту в рахунок плати за
користування, або вимагати відшкодування вартості ремонту.

З
матеріалів справи вбачається, що позивач двома листами без дати і номера
повідомив відповідача про те, що під час капітального ремонту приміщень були
встановлені вікна на суму 6 875 грн. та двері на суму 6 875 грн., а листом від
1 червня 2002 року - про необхідність виготовлення сходів вартістю, яка не
перевищує 6 200 грн., та просив зарахувати вартість цих робіт в рахунок
орендної плати, зокрема за серпень, вересень та частково за жовтень 2000 року і
отримав на це згоду відповідача.

В
порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України
господарські суди не встановили чи були зазначені суми заліковані контрагентами
в рахунок орендної плати у 2000 році і чи не були ці роботи включені позивачем
до кошторису в 2002 році.

Договором
сторони встановили можливість проведення під час оренди як капітального і
поточного ремонтів, так і поліпшень майна, а також переобладнання та
перепланування приміщень.

Системний
аналіз умов Договору та вимог статей 776 і 778 Цивільного кодексу України
свідчить, що відшкодування вартості ремонту залежить від встановлення
господарським судом характеру виконаних ремонтних робіт та віднесення їх до
того чи іншого виду ремонту і чи відбулися при цьому переобладнання та
перепланування приміщень.

Проте
такі обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору,
судами встановлені не були

Доводи
касаційної скарги про доведеність Висновком НОМЕР_1 судової
будівельно-технічної експертизи по цивільній справі, складеного 31 серпня 2006
року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, факту
проведення позивачем капітального ремонту і розміру його вартості, який
підлягає відшкодуванню, не можуть бути враховані колегією суддів оскільки
належної правової оцінки цьому доказу при вирішенні спору господарські суди не
надавали.

Крім
того, в ході вирішення спору позивач вимогу про задоволення позову в межах
висновку судової експертизи не за заявляв і вона не була предметом розгляду в
судах першої та другої інстанцій.

Враховуючи,
що застосування норм матеріального права цілковито залежить від повноти та
правильності встановлення обставин справи, судові рішення не можна визнати
законними, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на
новий розгляд до суду першої інстанції.

При
новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно
перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в
залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись
статтями 1115, 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
від 1 березня 2006 року господарського суду Дніпропетровської області та
постанову від 17 жовтня 2006 року Дніпропетровського апеляційного
господарського суду у справі № 8/79 скасувати.

Справу
передати на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий,
суддя

М. В.
Кузьменко

Суддя

І. М.
Васищак

Суддя

В. М.
Палій