ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
І м е н е м     У к р а ї н и
РІШЕННЯ

23 травня 2007 р.           Справа 4/238-05

за позовом    Української державної інноваційної компанії, м. Київ

до                   казенного підприємства НВО "Форт", м. Вінниця

третя особа   Державне казначейство України, м. Київ

про                 стягнення  8722640,00 грн.

Суддя      В. Матвійчук

при секретарі судового засідання  Т.Поліщук, за участю представників:

від позивача         -    М. Костенко  за довіреністю;

від відповідача    -    О. Баріл за довіреністю;

третьої особи      -     не з’явився;

інші                     -     В.Мартинюк.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення 8600000 грн. основного боргу та 122640 грн. пені.

В  заяві від 03.06.2004р. № 11-945 змінив позовні вимоги на стягнення 8600000 грн. заборгованості за інноваційним договором № від 22.12.1999р., а в заяві від 18.10.2004р. представник позивача відмовився від вимог про стягнення пені.

З огляду на права надані позивачеві ст. 22 ГПК України суд приймає відмову від позовних вимог про стягнення пені, як таких що не суперечать закону і відповідають матеріалам справи.

За вказаних обставин провадження у справі в частині стягнення 122640 грн. пені відповідно до ст. 78, п.4 ст. 80 ГПК України підлягає припиненню.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в сумі 8600000 грн. боргу.

Позов мотивовано тим, що п. 6.3  № від 22.12.1999р. передбачено обов’язок повернення відповідачем отриманої інноваційної позики незалежно від виконання своїх зобов’язань позивачем та, що недофінансування 4000000 грн. не пов’язане із предметом спору, а  п.11.4 договору передбачено, щопозивач звільняється від відповідальності у випадку неотримання коштів на фінансування інноваційного проекту із централізованого джерела.

Відповідач у відзиві на позов та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач в порушення зобов’язань за договором інноваційної позики від 22.12.1999р. не перерахував 4000000 грн.. Невиконання позивачем в повному обсязі своїх виконань за договором призвело до неможливості виконання відповідачем своїх зобов’язань щодо повернення коштів. Не заперечує обов’язок повернення відповідачем 8600000 грн. після виконання позивачем своїх зобов’язань щодо перерахування 4000000 грн. і перенесення строків повернення коштів.

Третя особа в листі від 13.01.2006р. на виконання вимог ухвал суду надала письмові пояснення і заявила клопотання про розгляд справи у відсутність його представника. З огляду на подані сторонами докази, на те, що відсутність представника 3-ї особи не перешкоджає вирішенню спору, суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у відсутність представника 3-ї особи та про задоволення вказаного нею клопотання.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно оцінивши докази з врахуванням вимог постанови Верховного суду України від 19 грудня 2006 року, судом встановлено, що  08.06.1998р. між Вінницьким регіональним відділенням Державного інноваційного фонду Міністерства України у справах науки і технологій, правонаступником якого є позивач у даній справі, ( „Інвестором”) та відповідачем („Підприємством”) було укладено договір про спільну реалізацію інноваційного проекту № 500049-98. Предметом даного договору визначено реалізацію проекту „Впровадження презиційних технологій при поставці на виробництво нових виробів спеціального призначення”, в результаті чого Підприємством досягається економічний та соціальний ефект. За умовами цього договору позивач брав зобов’язання виділити і надати відповідачу для реалізації проекту грошові кошти в сумі 5000000 грн., а відповідач брав зобов’язання виконати всі роботи за проектом згідно з календарним планом, досягти економічних показників, що викладені в інноваційному проекті, відповідно до визначених договором умов повернути позивачеві кошти, надані ним на реалізацію проекту. 23.12.1998р. між сторонами була підписана додаткова угода № 500049-1-98 до договору  про спільну реалізацію інноваційного проекту № 500049-98 від 08.06.1998р. В додатковій угоді сторони змінили зобов’язання позивача з 5000000грн. на 6600000 грн.. Кабінетом Міністрів України 13.08.1999р. була прийнята постанова за  № 1470-42, якою Державний інноваційний фонд (правонаступником, якого є позивач) зобов’язано додатково прокредитувати відповідача за інноваційним проектом „Впровадження презиційних технологій при поставці на виробництво виробів спеціального призначення”, затвердженим в установленому порядку 23.12.1998р. № 5049/1-98, сумою 6 млн. гривень на закупівлю обладнання. Повернення кредитних ресурсів передбачено здійснити відповідно до графіка, затвердженого Державним інноваційним фондом за рахунок надходження від виконання казенним підприємством „НВО „Форт” державного оборонного замовлення.

Матеріали справи свідчать, що на виконання взятих в договорі і додатковій угоді до нього зобов’язань, постанови Кабінету Міністрів України № 1470-42 від 13.08.1999р., постанови науково - технічної ради Державного інноваційного фонду України від 07.10.1998р. за № 138, дозволу на прийняття разового зобов’язання від 13.12.1999р.   позивач платіжними дорученнями № 160 від 29.07.1998р., № 169 від 29.07.1998р., № 240 від 19.10.1998р., № 247 від 27.10.1998р., № 287 від 14.12.1998р., № 321 від 28.12.1998р., № 285 від 23.12.1998р. перерахував відповідачеві відповідно    312 000 грн., 850 000 грн., 1 000 000 грн., 2 000 000 грн., 838 000 грн., 1 600 000 грн.,  2 000 000 грн., а всього 8 600 000 грн..

22.12.1999р. між позивачем („Позикодавцем”) та відповідачем ( Позичальником" ) було укладено договір щодо надання позики на виконання інноваційного проекту № . Вказаний договір є не звичайним договором позики, а як свідчить його назва та зміст - позики на виконання інноваційного проекту № . Відповідно до ст. 1 Закону України „Про інвестиційну діяльність” № 1560-12 від 18.09.1991р., з послідуючими змінами, інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об’єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється доход або досягається соціальний ефект. Згідно зі ст.3 цього ж закону та ст.1, 3, 12 Закону України „Про інноваційну діяльність” № 40-15 від 04.07.2002р. з послідуючими змінами,  інноваційна діяльність є однією із форм інвестиційної діяльності та здійснюється з метою створення соціально-економічних, організаційних,  правових умов для ефективного відтворення, розвитку й використання науково - технічного потенціалу країни, забезпечення впровадження сучасних екологічно чистих, безпечних, енерго та ресурсозберігаючих технологій, виробництва та реалізації нових видів конкурентноздатної продукції, випуск і розповсюдження принципово нових видів техніки і технології, реалізації.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини, які регулюються спеціальними законами : ЗУ "Про інвестиційну діяльність" від 18.09.1991р., з послідуючими змінами, ЗУ „Про інноваційну діяльність” від 04.07.2002р., з послідуючими змінами, який набрав чинності в період дії договору від 22.12.1999р., главою 34 ГК України.

Саме вищевказаний договір відповідно до поданої позивачем заяви є підставою позовних вимог про стягнення 8600000 грн. боргу. В п.10.5 названого договору сторони передбачили, що з моменту його підписання договір № 500049-98 з усіма додатками втрачає силу. Тобто договір від 22.12.1999р. є новацією по відношенню до попередніх угод між сторонами і припиняє зобов’язання за ними, як  передбачено ст. 604 ЦК України та ст. 220 ЦК УРСР, чинної на момент укладення договору від 22.12.1999р..  Даний договір укладений з метою виконання інноваційного проекту „Впровадження презиційних технологій при поставці на виробництво нових виробів спеціального призначення”. Предметом цього договору     сторони визначили надання позивачем відповідачу позики у строки і розмірах, що наведені в плані перерахування коштів позивачем на виконання проекту по впровадженню нової технології та розширенню обсягів і номенклатури виробництва інноваційної продукції. Загальна вартість проекту складає 12600000 грн., в тому числі за рахунок коштів Позикодавця. Строками виконання проекту визначено квітень 1998р.(початок) та червень 2003р.(кінець). В п.3.7 договору відповідач брав зобов’язання повернути позивачу позику у строки і розмірах, вказаних у плані повернення коштів. Відповідно до плану перерахування коштів (додаток №2 до договору) позивач зобов’язаний був перерахувати кошти в таких розмірах і в такі терміни: липень 1998р. - 850000 грн., 312000 грн., жовтень 1998р. –1000000 грн. і 2000000 грн., грудень 1998р. - 1600000 грн. та 2000000 грн., по факту надходження коштів з Держказначейства –4000000 грн., всього 12600000грн. Відповідач  відповідно до додатку №5 „План повернення коштів” до договору від 22.12.1999р. зобов’язаний був повернути 12600000 грн. на протязі 3-го кварталу 2000р. –2-го кварталу  2003р. (3-й кв. 2000р. –1,3 млн. грн., 4-й 2000р. –1,3 млн. грн., 1-й кв.  2001р. –1 млн. грн., 2-й кв. 2001р. –1 млн. грн., 2-й кв. 2001р. –1 млн. грн., 3-й кв.    2001р. –1 млн. грн.., 4-й кв. 2001р. –1 млн. грн., 1-й кв. 2002р.- 1 млн. грн.., 2-й кв.  2002р. –1 млн. грн., 3-й кв. 2002р. –1 млн. грн., 4-й кв. 2002р. –1 млн. грн., 1-й кв.    2003р. –1 млн. грн., 2-й кв. 2003р. –1 млн. грн.).  Фактично позивачем відповідачу було перераховано, з 29.07.1998р. по 28.12.1998р., тобто  ще до підписання договору від 22.12.1999р. тільки 8600000 грн. при зобов’язаннях в 12600000 грн.. Тобто з моменту підписання договору від 22.12.1999р. у позивача перед відповідачем були зобов’язання тільки щодо перерахування 4 млн. грн., оскільки 8,6 млн. грн. були вже перераховані.

Отже кошти в сумі 4 млн. грн. мали бути перераховані позивачем відповідачу до  3-го кварталу 2002р., враховуючи, що планом повернення коштів  передбачено повернення коштів в сумі 4  млн. грн. поквартально з 3-го кварталу 2002р. по 2-й квартал 2003р.. Крім того, відповідач неодноразово, в листах № 517 від 29.05.2001р., № 511 від 16.04.2002р. звертався до позивача з проханням дофінансувати 4 млн. грн. та перенести строки повернення коштів, що узгоджується  з п. 11.5 договору № від 22.12.1999р., зі ст. 165 ЦК УРСР, чинної на дату складання цього листа, та ч. 2 ст. 530 ЦК України, чинної на час розгляду справи.

У відповідності зі ст. 21 Закону України „Про інноваційну діяльність”, зупинення або припинення інвестиційної діяльності провадиться за рішенням: інвесторів, при цьому інвестори відшкодовують збитки учасникам інвестиційної діяльності; правомочного державного органу.

Із матеріалів справи не випливає, що таке рішення приймалось інвестором чи відповідним державним органом.

Господарським судом Вінницької області 17.01.2002р. у справі № 37/3-50 було прийняте рішення, яким задоволено позов Казенного підприємства „Науково- виробниче об’єднання „Форт” МВС України (м. Вінниця) до Української інноваційної компанії в особі Вінницького регіонального відділення (м. Вінниця) про виконання умов інноваційного договору № від 22.12.1999р., яким Українську інноваційну  компанію в особі Вінницького регіонального відділення  відповідно до п. 11.5 договору  № від 22.12.1999р. зобов’язано переглянути календарний план повернення інноваційної позики і кошторис витрат проекту та вжити заходи по дофінансуванню інноваційного проекту відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.1999р. № 1470-42. Проте  на момент судового розгляду справи № 4/238-05 рішення № 37/3-50 від 17.01.2002р.  Українською інноваційною  компанію не виконано. Оскільки  рішенням господарського суду Вінницької області від 17.01.2002р. у справі № 37/3-50 встановлено факт прострочення кредитора, а саме недофінансування проекту на суму 4000000 грн., цей факт відповідно до припису  ч. 2 ст. 35 ГПК України не доводиться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як підставу своїх позовних вимог, позивач у заяві від 03.06.2004р. № 11-945 вказує ст.. ст. 213, 526, 527, 604, 625 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Вказані норми є загальними, тоді як надання позики по фінансуванню інноваційного проекту регулюється главою 32 ЦК УРСР (чинного на час укладання договору), главами 60, 58 ЦК України та Законом України „Про інноваційну діяльність”.

У відповідності зі ст. 374 ЦК УРСР, за  договором  позики  одна  сторона  (позикодавець)  передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. За  договором  позики  одна  сторона  (позикодавець)  передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Статтею 827 чинного Цивільного кодексу передбачено, що за   договором   позички   одна   сторона  (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку і до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Статями 16 ЦК України та 20 ГК України визначено способи захисту своїх прав і інтересів та що порядок захисту прав суб‘єктів господарювання визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтями 782, 783, 834 Цивільного кодексу України визначено у який спосіб позивач може захистити свої права ї законні інтереси у правовідносинах, що виникли з договору № від 22.12.1999р..

При цьому слід зазначити, що за правовою природою позика, згідно вказаного договору, є цільною сумою в розмірі 12 600 000 грн.  і не переданні її  у повному обсязі відповідачу не може породити його заборгованості перед позивачем.

Враховуючи вищевикладене у його сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, з підстав викладених у позові, не підлягають задоволенню.

Керуючись  п. 4 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 43, 32, 33, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1.          У позові Української державної інноваційної компанії про стягнення з казенного підприємства НВО "Форт" 8600000 грн. боргу  відмовити.

2.          Провадження у справі в частині стягнення 122640 грн. пені припинити.

Рішення оформлено та підписано 25.05.2007р.

Суддя                                             Матвійчук В.В.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.85ГПК України