ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.02.07 р.                                                                               Справа № 10/382

Господарський суд Донецької області у складі:        головуючого судді -  Приходько І.В.;

при секретарі судового засідання – Черняк Л. А.;

за участю представники сторін:

від позивача  - не з’явився;

від відповідача –  Ангелін І. І. -  довіреність;

розглянув у відкритому судовому засіданні суду справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю спільного українсько-литовського підприємства „Агромакс” м. Житомир

до відповідача – товариства з обмеженою відповідальністю „Вітел” м. Горлівка,

про стягнення 9641,92 грн., -

В С Т А Н О В И В :

До господарського суду звернувся позивач – товариство з обмеженою відповідальністю спільного українсько-литовського підприємства „Агромакс”                            м. Житомир, з позовом до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю українсько-російської компанії „Вітел” м. Горлівка, про стягнення заборгованості в сумі 7681,57грн., пені в сумі 1460,44грн., штрафу сумі 246,81грн. та 3% річних в сумі 253,10грн. за договором №248 від 26.12.2005р. ( далі – договір ).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на договір №248 від 26.12.2005р., додаткову угоду до нього, накладну №АМ-0000319 від 30.01.2006р.,  довіреність серії ЯКЯ №655113 від 30.01.2006р., розрахунок заборгованості, порушення відповідачем умов договору.

Ухвалою від 25.12.2006р. суд за клопотанням позивача, відповідно до ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, замінив первісного відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю українсько-російської компанії „Вітел”                    м. Горлівка, на належного - товариство з обмеженою відповідальністю „Вітел” м. Горлівка.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивачем неодноразово уточнювалась позовні вимоги. 22.01.2007р. клопотанням позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 7681,57грн., пеню в сумі 1911,20грн., штраф сумі 246,81грн. та 3% річних в сумі 332,65грн. за договором №248 від 26.12.2005р.

Клопотання задоволено судом та уточнення прийнято.

Відповідач у судовому засіданні та відзиві №6/107 від 11.01.2007р. проти позову заперечував. Посилався на умови договору №248 від 26.12.2005р., згідно яких  оплата за отриману продукцію здійснюється в залежності від реалізації. Вважає, що обов’язок по оплаті товару виникає у нього тільки  після реалізації товару.

Позивач у судові засідання не з’явився. Надав клопотання про слухання справ у його відсутність.

Суд вважає надані позивачем та  відповідачем  документи  достатніми для розгляду спору по суті та, відповідно до ст. 75  Господарського процесуального кодексу України,  позов розглянуто за наявними у справі матеріалами  за  відсутності  позивача.

Розглянув  матеріали  справи,  додатково  представлені  сторонами документи,  заслухав їх пояснення,  оцінив  докази за своїм внутрішнім переконанням, суд  приходить  до  висновку,  що  позов   не  підлягає задоволенню з  наступних  підстав.

Відповідно до ст.11  Цивільного  кодексу  України підставами  виникнення  цивільних  прав  та обов’язків  є зокрема  договори  та  інші  правочини.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір поставки товару (на реалізацію) №248 від 26.12.2005р. згідно якого постачальник (позивач) зобов’язався поставити на реалізацію реалізатору (відповідачу) продукти харчування та інші товари, а реалізатор зобов’язався прийняти поставлений товар і провести оплату за реалізовану  продукцію (п.1.1 договору).

Відповідно  до  пунктів 10.2, 10.5 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2006р. з правом  продовження  на 2 роки  за  відсутності письмових заперечень  сторін.

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Згідно п. 5.1 договору реалізатор проводить оплату за товар шляхом безготівкового переказу коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 90 днів з моменту отримання товару в залежності від його реалізації (потижнево згідно залишків).

Додатковою угодою до договору сторони домовились, що  реалізатор проводить оплату за першу партію товару шляхом безготівкового переказу коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 90 днів з моменту отримання товару по мірі реалізації, всі наступні партії оплачуються в межах 30-ти календарних днів з моменту отримання.

Відповідно до п. 6.3 договору, сторони  передбачили,  що  прийнятий товар підлягає поверненню на вимогу на вимогу сторін.

Згідно наданої позивачем копії накладної №АМ-0000319 від 30.01.2006р. та  довіреності серії ЯКЯ №655113 від 30.01.2006р. позивачем було передано на реалізацію відповідачу товару на загальну суму 51240,90грн. з ПДВ.  Про факт здійснення передачі товару свідчить підпис уповноваженої особи відповідача на накладній  та  по  суті  не  заперечувався  відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного.

Позивачем у період з лютого 2006р. по вересень 2006р. було перераховано вартість реалізованого товару на загальну суму  43 559, 33  грн.

З  пояснень  відповідача  убачається,  що  залишки  товару  на  7 681,57  грн.  на  сьогоднішній  час  не  реалізовані,  тому  його  вартість  не  була  сплачена  позивачу., сповістив,  що  в  будь-який  час  на  вимогу  позивача  можуть  бути  повернуті.

Приймаючи  рішення,  суд  враховує  положення  ст.173  Господарського  кодексу  України,  якими  визначено,  що господарським  зобов’язанням  визначається  зобов’язання,  що  виникає  між  суб’єктами господарювання  та  іншим учасником  відносин  у  сфері  господарювання  з  підстав  передбачених  господарським  годексом України,  в  силу  якого  один  суб’єкт  зобов’язаний  вчинити  певну  дію  господарського  чи  управлінсько-господарського  характеру  на  користь  іншого  суб’єкту.

Як убачається з п.5.1 (зі змінами відповідно додаткової угоди до договору №248 від 26.12.2005р.) оплата за товар здійснюється в залежності від його реалізації  (по мірі реалізації).

Вивчивши договір №248 від 26.12.2005р., суд приходить до висновку, що товар за цим договором передається реалізатору не у власність, а для подальшої реалізації і на вимогу постачальника підлягає поверненню  (п.п.1.1.,  6.3).

Крім того, умовами договору №247 не було передбачено обов’язку реалізатора перерахувати протягом 90 днів вартість всього переданого товару, а лише вартість реалізованого товару.

З огляду на зазначене,  суд  вважає,  що  позовні  вимоги  щодо  стягнення  суми  основного  боргу  у  розмірі 7 681,57  грн. не обґрунтований, не доведений належним чином та не підлягає задоволенню.

Відповідно  до  ст.625  Цивільного  кодексу  України,  боржник, який  прострочив  виконання  грошового  зобов’язання, на  вимогу  кредитора  зобов’язаний сплатити  суму боргу з  урахуванням  встановленого  індексу  інфляції  за весь  період  прострочення,  а  також  сплатити 3 % річних від  простроченої суми.

Оскільки  суд  пришов до висновку  щодо  відсутності прострочки виконання грошового зобов’язання не підлягають  задоволенню й позовні  вимоги  щодо  стягнення   3% річних в сумі 332,65грн.

Що  стосується  позовних  вимог  про  стягнення  пені  1911,20грн. та штрафу сумі 246,81грн. за  прострочення  платежів,  суд  приходить  до  висновку,  що  вони не підлягають задоволенню  з  наступних  підстав.

Відповідно  до  положень  ст.230  Господарського  кодексу  України, штрафними  санкціями  визнаються  господарські  санкції  у  вигляді  грошової  суми (неустойка,  штраф,  пеня),  яку  учасник  господарських  відносин зобов’язаний  сплатити  у  разі  порушення  ним правил  здійснення господарської  діяльності,  невиконання  або  неналежного  виконання  господарського  зобов’язання.

Умовами  договору  (п.7.1 (зі змінами відповідно додаткової угоди до договору №248 від 26.12.2005р.) сторони  передбачили відповідальність за  прострочення  оплати товару в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу  за кожен день прострочення та штраф в розмірі 1% від розміру боргу.

Зважаючи  на  те,  що  суд  прийшов  до  висновку про  відсутність  прострочки виконання грошового зобов’язання  по  основному  боргу, не  підлягають  задоволенню й позовні  вимоги  про  стягнення  пені та штрафу.

Судові  витрати  підлягають  віднесенню  в порядку,  передбаченому  ст.49  Господарського  процесуального  кодексу  України.

На підставі статей 11, 526, 625 Цивільного  кодексу  України, статей 173,  193, 230 Господарського  кодексу  України, керуючись статтями 22, 30, 33, 43, 44, 49, 75, 78, 82, 84, 85 Господарського  процесуального  кодексу  України,  господарський  суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних  вимог  товариства з обмеженою відповідальністю спільного українсько-литовського підприємства „Агромакс”                            м. Житомир до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю „Вітел”                           м. Горлівка, про стягнення заборгованості в сумі 7681,57грн., пені в сумі 1911,20грн., штрафу сумі 246,81грн. та 3% річних в сумі 332,65грн. за договором №248 від 26.12.2005р.

Суддя                                                                         Приходько І.В.

Пом. с.: Давидовська Т.В.

тел.: 305-75-46

Надруковано 3 прим.:

1 прим. – позивачу;

1 прим. – відповідачу;

1 прим. – у справу.