ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2007 р.
№ 2-26/16661-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Шаргала В.І.

суддів:
Мачульського Г.М.

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

на  постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду

від
04.04.2007р.

у справі
господарського суду
№2-26/16661-2006
Автономної Республіки Крим

за позовом
Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до

1). Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"
2). Закритого акціонерного товариства "Санаторій "Алушта"

треті особи

1). Фонд майна Автономної Республіки Крим
2). Сімферопольське міжрайонне бюро реєстрації та технічної інвентаризації
3). Виконавчий комітет Алуштинської міської ради
4). Відкрите акціонерне товариство "Завод "Ленінська кузня"
5). Фонд державного майна України

про
визнання права власності та повернення майна

за участю представників

- позивача:

Дятел Ю.В. (довіреність №36 від 24.05.2007р.)

- відповідача-1:

Чураченка Д.О. (довіреність №04-12/466 від 20.02.2007р.)

- відповідача-2:

Михайленко Т.М. (довіреність №188 від 24.07.2007р.)

- третіх осіб:

не з'явились, -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.04.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Заплава Л.М., суддів Котлярової О.Л., Латиніна О.А.) залишено без змін рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 14.12.2006р. (суддя Проніна О.Л.), яким в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: Положення "Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі", затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999р. №908/68, ст.ст.2, 4, 21, 33, 48 Закону України "Про власність", ст.12 Закону України "Про господарські товариства", ст.ст.66, 85, 146 Господарського кодексу України, ч.2 ст.326, ст.ст.115, 321, 328, 346, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 6, 7, 15 Закону України "Про приватизацію державного майна".

У відзиві на касаційну скаргу відповідач-2 зазначив, що згідно установчих документів ЗАТ "Санаторій "Алушта" до статутного фонду цього підприємства передане в якості внеску все майно, яке належить на документально підтвердженому праві власності ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", тобто цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: м. Алушта, вул. Глазскрицького, 8, внаслідок чого відповідач-2 є законним власником отриманого цілісного майнового комплексу, в тому числі й корпусів №№6, 7 (літери И, Й); спальний корпус передавався на баланс Заводу "Ленінська кузня" тимчасово, на період виконання реконструкції; спірне майно не могло бути у Заводу "Ленінська кузня" навіть у господарському віданні; спальні корпуси №№6, 7 після закінчення ремонтних робіт були повернуті на баланс відповідача-2 в 1994р. згідно акту прийому-передачі; документи подані позивачем не можуть бути підтвердженням права власності; протягом 10 років Фонд державного майна не вчиняв будь-яких дій по оспорюванню права власності на спірне майно, а відтак відповідач-2 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення господарських судів попередніх інстанцій в силі.

Треті особи не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходив з того, що 04.03.1985р. укладено договір №1216/пр "Про продовження виділення путівок Київському заводу "Ленінська кузня" в санаторій "Алушта" на курорті загальнодержавного значення" за яким встановлено, що ВАТ "Завод "Ленінська кузня" на підставі договору від 20.07.1959р. з Південнобережним управлінням курортів, санаторіїв та будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР на території санаторію "Алушта" загальнодержавного значення за рахунок власних коштів та лімітів збудований капітальний літній корпус №7 на 136 місць, який у подальшому згідно акту від 16.09.1961р. безкоштовно переданий на баланс Алуштинської територіальної ради з управління курортами профспілок ("Советкурорту"). Відповідно до п. 3 даного договору, на період капітального ремонту корпус №7 санаторію "Алушта", останній передавався на баланс ВАТ "Завод "Ленінська кузня". У 1974р. Запорізьким енергомеханічним заводом вказаний корпус був з’єднаний утепленою вставкою із спальним корпусом №6.

Також суд виходив з того, що рішенням виконавчого комітету Алуштинської міської ради від 27.04.2001р. №396 "Про оформлення права власності" на підставі листів ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" від 22.11.2000р., від 24.11.2000р. та Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету будівництва та житлової політики України від 09.06.1998р. №121 було вирішено оформити право власності за ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" на об'єкти нерухомого майна філій Алуштинського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця". До складу зазначеного майна увійшло також й майно санаторію "Алушта" по вул. Глазкрицького, 8 у м. Алушта. На підставі зазначеного рішення Алуштинською міською радою було видано свідоцтво про право власності на об'єкт в цілому, розташований у м. Алушта по вул. Глазкрицького, 8.

Крім того, як встановлено судами, в подальшому рішенням загальних зборів акціонерів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та зборів засновників ЗАТ "Санаторій "Алушта" спірні об'єкти передані до статутного фонду останнього.

Проте висновки судом апеляційної інстанції зроблені з порушенням норм процесуального права, а саме без повного встановлення всіх обставин справи.

Відповідно ж до частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не посилалися на відповідні обставини. Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 цього кодексу обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно ст.105 ч.2 п.7 вказаного кодексу, в постанові.

Судами не перевірено належними та допустимими доказами доводи Фонду державного майна України по м. Києву відносно того, що спірні корпуси –об’єкти соцкультпобуту - ніколи не передавались до статутного фонду ВАТ "Завод "Ленінська кузня" та не були приватизовані.

Судами вказані доводи не перевірені і не спростовані, та не дано їм належної правової оцінки.

Згідно п.3 ст.10 Закону України “Про підприємства в Україні”, що діяв на дату складання акту прийому передачі корпусів від 31.10.1994р. та до набранням чинності Господарським кодексом України, відчуження від держави засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється виключно на конкурентних засадах (через біржі, за конкурсом, на аукціонах) у порядку, що визначається Фондом державного майна України. Одержані в результаті відчуження зазначеного майна кошти направляються виключно на інвестиції.

Відповідні приписи містяться і в ч.3 ст.145 та ст.146 Господарського кодексу України.

Таким чином юридична оцінка встановленим обставинам справи щодо правового режиму майна - спірних корпусів –об’єктів соцкультпобуту, зроблена судами всіх інстанцій без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування всіх фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору та без належної правової оцінки.

З врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч.2 ст.111-5 та ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України у складі колегії суддів дійшов висновку, що допущені судом як першої, так і апеляційної інстанції вищезазначені порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до ч. 1 ст.111-10 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно всебічно та повно з’ясувати обставини справи в їх сукупності та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111, 11112  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.04.2007р. та рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 14.12.2006р. у справі №2-26/16661-2006 Господарського суду Автономної республіки Крим скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                 В.І. Шаргало

С у д д і                                                                                     Г.М. Мачульський

Л.І. Рогач