ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.03.07

Справа № 9/47-07.

За
позовом: закритого акціонерного товариства «Вікторія+»До відповідача:
приватного підприємця ОСОБА_1

Про
визнання недійсним договору

Суддя     СОП'ЯНЕНКО О.Ю.

За
участю представників:

Від
позивача: Цюпка О.В., Пушкар Л.М.

Від
відповідача: ПП ОСОБА_1

Суть
спору: позивач просить визнати недійсним договір про надання правової допомоги,
укладений між сторонами 01.04.2002р., а також стягнути з відповідача судові
витрати, пов'язані з розглядом справи.

В
обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 01.04.2002р. між позивачем та
відповідачем був укладений договір про надання правової допомоги, згідно умов
якого відповідач зобов'язувався надати позивачу послуги правового характеру, а
саме, перевірку відповідності вимогам чинного законодавства внутрішніх
документів позивача, участь у підготовці та укладенні різного роду договорів,
представництво інтересів позивача в суді та інших органах при розгляді правових
питань, тощо. Позивач, в свою чергу, за надані послуги правового характеру
зобов'язувався сплатити відповідачу винагороду в сумі 400 грн. щомісячно.

Проте,
як зазначає позивач, такий договір був укладений зі сторони позивача внаслідок
обману його відповідачем, а саме, повідомлення позивачу відомостей, що не
відповідають дійсності та замовчуванні обставин, які мають істотне значення для
укладеної угоди.

Так,
робоче місце відповідача, яке знаходиться АДРЕСА_1, обладнано вивіскою
ІНФОРМАЦІЯ_1, насправді ж відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1не являється та не має
відповідної освіти.

Позивач
мав наміри укласти договір про правову допомогу саме з ІНФОРМАЦІЯ_1, який має
відповідну освіту та кваліфікацію. В той же час, про те, що відповідач не
являється ІНФОРМАЦІЯ_1та не має вищої юридичної освіти і навиків роботи за
спеціальністю правознавство, позивачу при укладенні договору повідомлено не
було.

Як
наслідок цього позивач отримав від відповідача не кваліфіковані послуги, чим
порушено його законні права та інтереси.

Позивач
подав додаткові пояснення по справі №36 від 27.03.2007р., в яких зазначає, що
як вбачається з договору про підготовку фахівця з вищою освітою в Київському
національному університеті культури і мистецтв від 01.09.2002р., відповідач на
момент укладення спірного договору не мав вищої освіти за спеціальністю
правознавство. Але про цю обставину відповідач не повідомив позивача
02.04.2002р. при укладенні договору про надання правової допомоги.

Сам
же договір про підготовку фахівця з вищою освітою в Київському національному
університеті культури і мистецтв від 01.09.2002р. не може слугувати доказом
отримання відповідачем вищої освіти за спеціальністю правознавство. Так,
відповідно до ст. 9 Закону України "Про вищу освіту" документом, який
засвідчує здобуття особою вищої освіти та кваліфікації за певними
освітньо-кваліфікаційними рівнями є диплом, а не договір про навчання чи
залікова книжка.

Відповідач
подав відзив на позовну заяву від 16.01.2007р., в якому в задоволенні позовних
вимог просить відмовити та зазначає, що в тексті вказаного договору чітко
вказано, що відповідач - приватний підприємець, а не адвокат; протягом часу дії
договору позивач отримував надані належним чином правові послуги, про що
свідчать підписані позивачем акти прийому-передачі виконаних робіт. Крім того,
позивач є боржником за спірним договором на суму 5200 грн. 00 коп., про що
свідчить договір уступки вимоги, укладений між відповідачем та ПП «Комерсант»
11.07.2003р. Також, позивачем порушений строк позовної давності щодо звернення
до суду із вказаним позовом, що є підставою для відмови у позові.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

1
квітня 2002 року між позивачем - закритим акціонерним товариством «Вікторія+»
та відповідачем - приватним підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір про
надання правової допомоги, згідно умов якого відповідач надав позивачу послуги
правового характеру, а саме, перевірку відповідності вимогам чинного
законодавства внутрішніх документів позивача, участь у підготовці та укладенні
різного роду договорів, представництво інтересів позивача в суді та інших
органах при розгляді правових питань, тощо. Факт надання послуг підтверджується
актами прийому-передачі виконаних робіт від 30.04.2002р., від 31.05.2002р., від
27.06.2002р., від 31.07.2002р., від 30.08.2002р., від 30.09.2002р., від
31.10.2002р., від 29.11.2002р., від 30.12.2002р., від 31.01.2003р., від
28.02.2003р., від 31.03.2003р., від 30.05.2003р., від 30.10.2003р., підписаними
сторонами, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно
до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від
16.01.2003р. щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав
і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За
своєю правовою природою договір про надання правової допомоги від 01.04.2002р.
є договором про надання послуг.

Відповідно
до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену
послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення
глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися до всіх договорів
про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно
до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР 1963р., ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними
є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів
даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно
бути досягнуто згоди.

При
укладенні договору про надання правової допомоги від 01.04.2002р. сторонами
вказані вимоги закону були виконані, обговорені в спірному договорі всі істотні
умови його укладення.

Посилання
позивача на те, що робоче місце відповідача, яке знаходиться АДРЕСА_1,
обладнано вивіскою ІНФОРМАЦІЯ_1, насправді ж відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1не
являється та не має відповідної освіти, не можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки у спірному договорі чітко вказано, що відповідач діє як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична особа, а не як адвокат.

Ні
Цивільним законодавством України, ні договором про надання правової допомоги
від 01.04.2002р. не передбачено вимог щодо наявності спеціальної (юридичної)
освіти надавача правових послуг, його кваліфікації та стажу роботи.

Згідно
п.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно
ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, ст. 57 ЦК УРСР 1963 р.  якщо одна із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК
України), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман
має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити
вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно
ч.1 ст. 229 Цивільного кодексу України істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім
випадків, встановлених законом.

Визнання
судом недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, пов'язано з тим, що
при цьому правочин не відображає дійсної волі однієї із сторін, умисно введеною
другою стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини
можуть стосуватися природи правочину, характеру та обсягу прав і обов'язків
сторін, властивостей та якості предмету правочину, а також мотиву вчинення
правочину, що впливає на формування волі особи, введеної в оману. Слід також
зазначити, що обманні дії з суб'єктивної сторони мають характеризуватися
умислом.

Позивачем
не надано суду підтвердження, що договір від 01.04.2002 р. був укладений
відповідачем внаслідок введення позивача в оману, а саме, повідомлення позивачу
відомостей, що не відповідають дійсності та замовчування обставин, які мають
істотне значення для укладеної угоди. Позивачем не доведений умисний характер
дій відповідача при укладенні спірного договору. Також, не надано позивачем
жодних доказів на підтвердження того, що він мав намір укласти договір про
правову допомогу саме з ІНФОРМАЦІЯ_1, який має відповідну освіту та
кваліфікацію, а не з іншою особою.

При
виконанні умов спірного договору зауважень з боку позивача на якість наданих
правових послуг не було, про що свідчить підписання щомісяця сторонами актів
прийому-передачі виконаних робіт, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім
того, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2, який укладав спірний договір від імені ЗАТ
«Вікторія+», достовірно знав про рівень кваліфікації відповідача та якість
послуг, які ним надавались. Про це свідчить договір про надання послуг від
02.04.2001р., укладений між відповідачем та Роменським колективним швейним
підприємством «Пролісок», який був підписаний бувшим на той час директором  ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_2 Цей факт також підтверджується актами прийому-передачі виконаних
робіт по договору від 02.04.2001р., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Судом
також встановлено, що відповідач на підставі договору про підготовку фахівця з
вищою освітою в Київському національному університеті культури і мистецтв,
укладеному між Університетом та відповідачем 01.09.2002р., здобуває освіту за
кваліфікацією - юрист.

Згідно
ст. 71 Цивільного кодексу УРСР (1963р.), ст. 257 Цивільного кодексу України
загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Статтею
76 Цивільного кодексу УРСР (1963р.), статтею 261 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка
його порушила.

Позивач
зазначає, що йому стало відомо про порушення його права 22.08.2005р. у судовому
засіданні Харківського апеляційного господарського суду по справі №14/626, в
якому приватним підприємством «Комерсант» в обґрунтування вимог та заперечень
був наданий суду договір про уступку вимоги за договором про надання правової
допомоги від 01.04.2002р. на суму 5200 грн. 00 коп. Суд не погоджується з
наданими позивачем поясненнями, оскільки позивачу фактично стало відомо про
порушення свого права з моменту укладення спірного договору про надання
правової допомоги від 01.04.2002р. отже, позивачем без поважних причин
пропущений строк позовної давності, який сплив 01.04.2005р.

Відповідно
до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно
ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона
повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, але позивач, з урахуванням всіх обставин справи, не подав
суду належних доказів, які б об'єктивно і у визначеному законом порядку
підтвердили його позицію. Крім того, позивачем без поважних причин пропущений
строк позовної давності, в зв'язку з чим позовні вимоги щодо визнання договору
про надання правової допомоги від 01.04.2002р. недійсними визнаються судом
необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно
ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті
державного мита та інформаційно-технічне забезпечення судового процесу
покладаються на позивача.

Керуючись
ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позову - відмовити.

СУДДЯ
О.Ю. СОП'ЯНЕНКО

Повний
текст рішення підписаний 02.04.2007 р.