ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№  2/160-12/297

03.07.07

За позовом                    Житлово-будівельного кооперативу “Залізничний-9”

До                    1) Шевченківської районної у місті Києві ради

2) Суб’єкта підприємницької діяльності –фізична

особа Солодка Людмила Йосипівна

3-тя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на

предмет спору на стороні

відповідача                    Київське міське бюро технічної інвентаризації та

реєстрації права власності на об’єкти нерухомого

майна

Про                    витребування майна з чужого незаконного

володіння, визнання недійсним договору купівлі-

продажу

Суддя  Прокопенко Л.В.

Представники:

Від позивача                    Лісовець Т.П. –голова правл., Мальцев Д.П. –п/к (дов. б/н від 18.09.06 р.)

Від відповідачів                    1) Синявська О.В. –предст. (дов. № 2216 від 27.07.06 р.)

2) Солодка Л.Й. -  СПД –фізична особа

Від 3-ої особи                    не з”явився

Від прокуратури                    не з”явився

Обставини справи:

ЖБК “Залізничний-9” звернувся з позовом до Шевченківської районної у місті Києві ради про витребування приміщення по вул. Щусєва, 36 в м. Києві, з незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.05 р. по справі №2/160 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою КАГС від 20.09.05р. рішення Господарського суду м. Києва від 07.06.05р. по справі № 2/160 залишено без змін.

Постановою ВГСУ від 23.05.06р. касаційна скарга ЖБК “Залізничний-9” задоволена частково, постанова КАГС від 20.09.05 р. та рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.05 р. у справі № 2/160 скасовані, а справу передано до Господарського суду м. Києва на новий розгляд.

За резолюцією Заступника Голови Господарського суду м. Києва від 26.06.06 р. справу передано на розгляд судді Прокопенко Л.В.

Ухвалою суду від 05.07.06 р. суддею Прокопенко Л.В. винесено ухвалу про прийняття справи до свого провадження.

Ухвалою суду від 20.07.06 р. розгляд справи відкладено на 09.08.06 р. у зв’язку з відсутністю представника позивача.

В судовому засіданні 09.08.2006 року оголошена перерва до 11.08.2006р.

Ухвалою суду від 11.08.06 р. до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача, залучено Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна.

За таких обставин ухвалою від 11.08.06 р. розгляд справи відкладено на 22.09.06 р.

22.09.06 р. представниками сторін подано заяву про продовження строку вирішення спору. Клопотання задоволено.

22.09.06 р., 01.11.06 р. та 09.11.06 р. оголошувались перерви.

В судове засідання 15.11.06 р. представники відповідача та 3-ої особи не з’явились, документи, які були витребувані в судовому засіданні 09.11.06р. не надали.

Ухвалами суду від 15.11.06 р., 23.11.06 р. та 01.02.07 р. розгляд справи відкладався.

В судовому засіданні 27.02.07 р. оголошено перерву до 03.03.07 р. з метою надання можливості представнику позивача ознайомитись з доданими до справи доказами.

В судовому засіданні 03.03.07 р. предстаник позивача подав клопотання про доповнення позовних вимог та залучення до участі у справі іншого відповідача, а саме позивач просить суд, крім заявленої раніше позовної вимоги, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення за адресою м. Київ, вул. Щусєва, буд. 36, що укладений між Шевченківською районною у м. Києві радою і СПД-фізична особа Солодка Л.Й.

Ухвалою суду від 03.03.07 р. розгляд справи відкладено на 03.04.07 р., залучено до участі у справі у якості іншого відповідача Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичну особу Солодку Людмилу Йосипівну,

Ухвалою суду від 03.04.07 р. розгляд справи відкладено.

Представник відповідача 1 надав відзив від 03.04.07 р. на доповнені позовні вимоги відповідно до якого вважає позовні вимоги ЖБК "Залізничний-9" необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

В судовому засіданні 11.04.07 р. оголошено перерву для виготовлення повного тексту рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Протягом 1967-1969 р. у м. Києві по вул. Щусєва побудовано житловий будинок №36. Будівництво здійснювалося за рахунок позивача, що підтверджується кошторисом до робочого проекту №1-КГ-480-12у. До витрат на будівництво включені і витрати по будівництву естакади, що є невід’ємною частиною житлового будинку і являється елементом його благоустрою.

Згідно довідки ВАТ „Київпроект” від 10.09.04 р. №06-786 при проектуванні житлового будинку і всього мікрорайону на дуже складному рельєфі з великими перепадами відміток виникла необхідність в устрої підпірних стін, зовнішніх драбин, пандусів, інших елементів благоустрою та інженерних систем по водовідведенню, для чого була передбачена естакада (площадка біля 3-го під’їзду будинку).

Згідно з додатком „Б” до ДБН, затверджених наказом Держбуду України від 20.01.04р. №8 естакада є спорудою, що входить до об’єкту будівництва. Тобто, позивач вважає, що естакада є складовою частиною будинку і власністю позивача з 1969 р.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.69 р. №1784 „Про введення в експлуатацію жилих та інших будинків громадського призначення за 3-й квартал 1969 р.” було зобов’язано Управління капітального будівництва та інших забудовників зазначених у додатках №№1, 2 передати, а Міськжитлоуправління та організаціям, на які покладається експлуатація будинків, прийняти на баланс жилі та інші будинки громадського призначення.

На виконання зазначеного рішення згідно акту державного приймання споруди житлового будинку №17 по вул. Щусєва-Котовського в Шевченківському районі, ЖБК „Залізничний-9” був переданий в експлуатацію 9-типоверховий будинок житловою площею 5482 кв.м та корисною площею 8621 кв.м., загальна вартість якого складала 826432 руб, 61 коп.

Тобто, позивач вважає, що власником будинку з усіма його структурними елементами був і є саме він.

У 1970 р. естакада власними силами членів кооперативу була перебудована в приміщення для господарських потреб шляхом добудови зовнішньї стіни. Зазначене будівництво проводилося без дозволу.

Позивач вважає, що естакада та утворене на її основі нежиле приміщення, складають з будинком одне ціле, що дає змогу його використовувати за призначенням, тому рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.69 р. про введення в експлуатацію будинків кооперативу, розповсюджується також і на естакаду.

Право власності позивача підтверджується також чинною на момент введення будинку в експлуатацію Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.66 р., де зазначено, що реєстрація права власності проводиться на підставі документів, перелік яких наведено у додатку №1 до Інструкції, і у якому зазначено, що такими документами є рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих, акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію, п. 12 Інструкції в якості правовстановлюючого документу визначає акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію. В матеріалах справи є такий акт.

Саме тому позивач не повинен був в 1969 р. окремо реєструвати спірне приміщення, тому що естакада належала йому яе єдина споруда будинку № 36 по вул. Щусєва, власником якого є позивач.

Також підтвердженням права власності позивача на спірне приміщення є договір оренди від 03.08.03 р., згідно якого кооператив як власник передав в оренду ПП Солодкому П.П. нежитлове приміщення.

Згідно рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.69 р. №1784 “Про введення в експлуатацію жилих та інших будинків громадського призначення за ІІІ квартал 1969 р.” житловий будинок №36 по вул. Щусєва у м. Києві був введений в експлуатацію і переданий позивачу за виключенням вбудованих приміщень, а саме: господарчого магазину, побутового обслуговування та піонерського форпосту.

Крім того, згідно акту державного прийняття споруди будинку №17 (будівельний номер буд. №36) по вул. Щусєва-Котовського в Шевченківському районі від 1969 р. чітко зазначено, що із прийомки виключаються вбудовані нежилі приміщення на першому поверсі та підвальні приміщення.

Але спірне приміщення не є підвальним, а тільки прибудоване поруч з ним, а на час прийняття будинку в експлуатацію взагалі не існувало (що підтверджується копією Інвентаризаційної справи №29 від 22.09.69 р.).

Таким чином, позивач вважає, що Рада помилково вважала спірне приміщення своїм, так як не розуміла, які саме приміщення були їй передані.

Рішенням Київради 687/3262 не передбачено передачі Раді саме спірного приміщення.

09.11.04 р. між Шевченківською районною у м. Києві радою (Рада) як орендодавцем та СПД Солодкою Л.Й. як орендарем укладений договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться по вул. Щусєва, 36 у м. Києві.

Позивач вважає, що Рада не мала жодних законних підстав укладати договір оренди та передавати в оренду СПД Солодкій Л.Й. належне позивачу на праві власності приміщення.

Також позивач посилається на п. 9 Інформаційного листа ВАСУ від 31.01.01р. №01-8/98, згідно якого визначено, що одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування та передача підприємству у володіння майна.

У договорі оренди нежилих приміщень від 09.11.04 р. зазначено, що в оренду передається нежитлове приміщення загальною площею 218, 4 кв.м, в т.ч. підвал з орендуємою площею 218,4 кв.м.

Враховуючи той факт, що спірне приміщення не є підвальним, а тільки прибудоване поруч з ним, позивач вважає, що Рада помилково вважала спірне приміщення своїм, так як не визначила приміщення, які були їй передані.

Як стало відомо пізніше, Рада уклала з СПД Солодкою Л.Й. договір купівлі-продажу спірного приміщення за адресою: м. Київ, вул. Щусєва, 36 .

Так як позивач вважає, що приміщення належить йому на праві власності, то, відповідно, договір відчуження зазначеного приміщення Радою як продавцем позивач вважає незаконним та просить визнати недійсним.

Відповідач –Шевченківська районна у м. Києві рада –проти задоволення позовних вимог заперечила з таких підстав.

Згідно рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 30.09.69 р. №1784 “Про введення в експлуатацію жилих та інших будинків громадського призначення за ІІІ квартал 1969 р.” житловий будинок №36 по вул. Щусєва у м. Києві був введений в експлуатацію і переданий позивачу за виключенням вбудованих приміщень, а саме: господарчого магазину, побутового обслуговування та піонерського форпосту.

Крім того, згідно акту державного прийняття споруди будинку №17 (будівельний номер буд. №36) по вул. Щусєва-Котовського в Шевченківському районі від 1969 р. чітко зазначено, що із прийомки виключаються вбудовані нежилі приміщення на першому поверсі та підвальні приміщення.

Згідно схеми робочого проекту спірного будинку та пояснювальної записки зазначено, що вартість площі визначається за виключенням вбудованих приміщень. В балансовій довідці від 16.04.70 р. №9 зазначається, що позивач прийняв на баланс затрати по будівництву тільки 9-типоверхового будинку в кількості 162 квартир, виключаючи нежилі приміщення.

Таким чином, Рада вважає, що нежитлові приміщення в буд. №36 по вул. Щусєва належали до комунальної власності територіальної громади м. Києва та згодом були передані до власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Згідно Постанови КМ України від 05.11.99 р. №311 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю” затверджено перелік державного майна України, що передається до власності територіально-адміністративних одиниць (комунальної власності), серед якого житловий та нежитловий фонд є власністю м. Києва.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.01 р. №208/1642 “Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва” затвердила перелік об’єктів права комунальної власності, територіальних громад районів м. Києва, відповідно до якого житловий фонд (разом із вбудованими нежитловими приміщеннями) та нежитловий фонд передано у власність територіальної громади Шевченківського району м. Києва згідно з додатком №11.

У п. 38 гр. 9 Переліку об’єктів житлового і громадського будівництва, побудованих УБК Міськвиконкому та ГоловКиївміськбудом і іншими забудовниками і будівельними організаціями м. Києва, вищезазначеного рішення вказано, що жилий будинок №17 на масиві Щусєва-Котовського було побудовано УБК Міськвиконкому для ЖБК „Залізничний-9”. Тобто, до передачі позивачу власником будинку була Київська міська рада.

Доказом передачі до комунальної власності району спірних нежилих приміщень є рішення Київської міської ради №1065/2475 від 28.12.04 р., яким передбачено перелік майна, що передається до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва і які свідчать про передачу нежилих приміщень в буд. 36 по вул. Щусєва до комунальної власності району.

Таким чином, власником вбудованих приміщень є Рада.

Крім того, спірне приміщення не зареєстровано в БТІ.

Щодо визначення поняття „естакада” відповідач зазначає, що згідно наказу Державної служби автомобільних доріг від 19.07.06 р. №284 встановлено, що естакадою є інженерна споруда для руху транспортних засобів та пішоходів, підняття однієї дороги над іншою у місці їх перетину, а також для створення дороги на певній висоті, яке не має з’їздів на іншу дорогу.

Отже, відповідач вважає, що естакада є нежилим приміщенням, яке не є допоміжним та не призначене для забезпечення функціонування житлового будинку і є самостійним об’єктом.

Відповідач-2 –СПД Солодка Л.Й. –проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Забудовником жилого будинку за адресою: м. Київ, вул. Щусєва, 36, є УБК Міськвиконкому, тоді як позивач є пайовим учасником.

Згідно рішення Міськвиконкому №1784 від 30.09.69 р. позивачу передано тільки 162 квартири, включаючи нежитлові приміщення, про що також свідчить балансова довідка від 16.04.70 р., згідно якої на баланс позивача передано квартири в кількості 162 квартири на суму 849 263, 07 грн.

Посилання позивача на те, що в кошторис включено вартість забудови естакади, а тому за це було сплачено членами кооперативу, не відповідає дійсності. В кошторисі є всі витрати, пов’язані з будівництвом магазину та ін.

В лютому 1970 р. ЖЕК-612 прийняв нежитлові приміщення та передав Госпторгу в користування: приміщення магазину, підвал, а також приміщення, яке зазначено як естакада в проекті. Весь цей період до 2000 р. Госпторг використовував приміщення як складське, виконував поточний ремонт, що доводить лист ЖЕК-612 в БТІ м. Києва від 05.02.70 р., а також лист №14 від лютого 1986 р.

Приміщення, яке орендував Госпторг –приміщення магазину, підвал, естакада-склад –є єдиним комплексом, пов’язаним між собою, так як до підвального приміщення можна дістатися тільки через естакаду-склад.

В 2000 р. Госпторг відмовилося від оренди приміщення на користь ТОВ „Універсал” та СПД Солодкої Л.Й., а від підвального та складського приміщення відмовилося взагалі.

З 2000 р. по 2004 р. ТОВ „Універсал” користувалося складським приміщенням та дозволяв СПД Солодкій Л.Й. інколи користуватися складом, тоді як позивач не мав доступу до приміщення і ним не користувався.

3-я особа –КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна” –надало суду такі пояснення.

За даними Бюро приміщення площею 147, 5 кв.м. за адресою: вул. Щусєва, 36 зареєстровано за Солодкою Л.Й. на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.05 р.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають  задоволенню з наступних підстав.

Для задоволення вимоги про витребування майна на користь позивача та визнання недійсними договорів оренди та купівлі-продажу приміщення по вул.Щусєва,36  в м. Києві позивач має довести наявність у нього права власності на зазначене приміщення, що в даному випадку відсутнє.

Надані суду докази та пояснення не є достатніми для висновку про те, що саме позивач є власником спірного приміщення (перебудованого з естакади). А саме:

Згідно додатку №1 до рішення виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 30.09.69 р. №4 (перелік об’єктів житлового і громадського будівництва) при прийняття на баланс жилого будинку №17 на шосе Щусєва-Котовського приміщення господарського магазину, побутового обслуговування та піонерського форпосту з прийнятого обсягу виключаються.

Згідно п. 2 акту державної прийомки приміщення (споруди) від 30.09.69 р. до загальної корисної площі 8 621 кв.м не увійшли ні приміщення цокольного (першого) поверху, ні підвальні приміщення.

Згідно об’єктного кошторису №12 на будівництво житлового будинку №17 станом на момент здачі будинку жодних прибудованих приміщень, які би не входили до складу підвального або цокольного поверху, не було.

Згідно листа ВАТ «Київпроект»від 06.04.07 р. №06-358/ІТЦ, копія якого залучена до матеріалів справи, при проектуванні житлового будинку по вул. Щусєва, 36 (17) вздовж будинку передбачена естакада, яка є елементом благоустрою будинку і приміщення під естакадою проектом не були передбачені.

Витрати на будівництво естакади увійшли до об’єктного кошторису №12, але власне естакада передавалася позивачу в експлуатацію як елемент благоустрою, а не приміщення.

Відсутня естакада як окреме приміщення і на плані будівлі від 22.09.69 р. згідно наданої суду інвентаризаційної справи, розпочатої 22.09.69 р., копія якої надана позивачем.

При цьому, відомості інвентаризаційної справи від 22.09.69 р. спростовують твердження БТІ, викладене у поясненнях від 27.02.07 р., згідно яких у зазначеній інвентаризаційній справі вже станом на 1969 р. зазначене спірне приміщення №14 (згідно експлікації) площею 218, 4 кв.м.

БТІ на підтвердження своїх пояснень іншої інвентаризаційної справи, ніж та, копія якої надана позивачем, не надав, тому суд приймає ті докази, які наявні у справі.

Факт відсутності окремого приміщення під естакадою підтверджується і позивачем, який у наданих поясненнях зазначає, що естакада була перебудована у приміщення в 1970 р. без встановленого дозволу і реєстрації.

При цьому, у по поверхових планах, зроблених у пізніший період, спірне приміщення площею 218, 4 кв.м  вже є (наприклад, у поповерховому плані від 15.01.04 р., копія якого залучена до матеріалів справи).

З наданих сторонами пояснень і доказів суд не має змоги дійти однозначного висновку про те, коли саме з’явилося приміщення площею 218, 4 кв.м  і за який рахунок його побудовано.

Надані позивачем в якості доказів пояснення членів ЖБК, які свідчать про те, що переобладнання естакади під приміщення проведене членами ЖБК, не можуть самі по собі підтвердити цей факт. Такими доказами можуть бути такі документи, як договори з будівельними організаціями, документи, що підтверджують факт отримання будівельних матеріалів, акти здачі-приймання виконаних робіт, тощо, яких позивачем не надано.

В той же час, не надано доказів зведення спірного приміщення і відповідачами по справі.

Відповідач-1 стверджує, що приміщення існувало станом на дату здачі приміщення у експлуатацію, що спростовується наведеним вище.

Відповідач-2 надає докази використання приміщення з початку 70-х років КМОП «Госптовари», при цьому, надаючи пояснення працівника зазначеного підприємства.

Але зазначені пояснення не є доказом того, коли і ким було побудоване спірне приміщення, і від кого та на яких підставах Госпторг отримав його у користування.

За таких обставин суд в рамках розгляду цієї справи не може дійти однозначного висновку про те, за чий кошт і на якій підставі проводилося переобладнання естакади під приміщення і, відповідно, хто є його власником, тоді як від встановлення власника приміщення залежить вирішення спору по суті, адже провести відчуження приміщення мав право лише власник.

Як було зазначено вище, обов’язок доведення права власності на спірне приміщення покладається на позивача в силу ст. 33 ГПК України. При цьому, недоведення відповідачем права власності на приміщення не створює автоматично таке право у позивача.

У зв’язку з відсутністю належних доказів права власності на приміщення у позивача суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд окремо наголошує, що у випадку визнання за позивачем права власності на приміщення, зазначене рішення може бути переглянуте за нововиявленими обставинами.

Ні підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст.49, 82-89, 93 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В задоволенні позовних вимог відмовити.

2.          Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня прийняття.

Суддя                                                                                          Л.В.Прокопенко