СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.07                                                                                 Справа № 15/6.

Суддя Пономаренко Є.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом

Лисичансько-Рубіжанського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави, в особі Сєвєродонецької міської ради, м. Сєвєродонецьк Луганської області

до Закритого акціонерного товариства «Луганський регіональний спецавтоцентр «Таврія», м. Луганськ

про стягнення 32 163 грн. 96 коп.

За участю:

від прокурора –Кадацький М.В. –прокурор, посвідчення № 944 від 10.01.06.

від позивача –Олексюк Л.К. –нач. від., довіреності № 3489 від 17.10.06, Рудь В.В. –зав. юр. від., довіреність № 1935 від 01.06.06;

від відповідача –Вербицький О.І. –ген. директор.

До початку слухання справи по суті не заявлено вимогу про фіксування  судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв’язку з чим відповідно до ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: заявлена вимога про стягнення з відповідача збитків у розмірі 32163 грн. 96 коп. за користування земельною ділянкою без належних правових підстав за період з 23.12.2003р. по 22.12.2006р.

Прокурор та представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема вказуючи, що земельною ділянкою фактично не користується.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в частині стягнення збитків, оскільки доводи заявника та позивача є необґрунтованими, з наступних підстав.

Заявник просить суд стягнути збитки за період безоплатного користування землею без належних правових підстав, а саме з 23.12.2003р. по 22.12.2006р. у сумі 32163 грн. 96 коп.

На підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 16.01.1996р №85 Луганському орендному спецавтоцентру «Таврія»надана у постійне користування земельна ділянка площею 0,8043га., про що видано Державний акт на право постійного користування землею від 16.01.1996р., який зареєстровано за №77.

Закрите акціонерне товариство «Луганський регіональний спецавтоцентр «Таврія»- відповідач у справі є правонаступником Луганського орендного спецавтоцентра «Таврія», що підтверджується п. 1.1. статуту підприємства відповідача.

Відповідно до рішення Сєвєродонецької міської ради від 25.10.2001р. №841 з наданої за вищевказаним рішенням земельної ділянки було вилучено частину розміром 0,0544га. Після цього розмір земельної ділянки, що перебувала у постійному користуванні відповідача склав 0,7499 га.

Про зміну площі земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні відповідача зроблено відповідний запис в Державному акті на право постійного користування землею.

Рішенням Сєвєродонецької міської ради від 23.12.2004р. №1690 «Про вилучення земельних ділянок»право постійного користування земельною ділянкою площею 0,7499 га підприємству було припинено.

Так, у період з 16.01.1996р., по 23.12.2004р. відповідач користувався спірною земельною ділянкою на належній правовій підставі –на праві постійного користування землею, що підтверджено документально та не заперечувалося прокурором та представниками позивача.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про плату за землю»плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Таким чином, протягом часу коли відповідач був землекористувачем земельної ділянки на підставі права постійного користування він зобов’язаний був сплачувати земельний податок. Даний період часу (з 16.01.1996р., по 23.12.2004р.) увійшов до періоду за який прокурором в інтересах Держави в особі Сєвєродонецької міської ради заявлено збитки.

За вказаний період землекористування на належній правовій підставі відповідач має сплачувати земельний податок. Так, по-перше прокурором, при пред’явленні позову щодо даного періоду землекористування не вірно обрано предмет позову, його підстави та нормативне обґрунтування. У даному випадку до відповідача може бути пред’явлена вимога про стягнення земельного податку, а не збитків. Підставами такого позову є здійснення постійного землекористування на належній підставі, за яке має справлятися земельний податок. По-друге: позивачем у такому спорі –про стягнення земельного податку може бути державний орган до повноважень якого належить пред’явлення до суду позовів про стягнення заборгованості за податками (та зокрема за земельним податком). Такими органами в Україні є органи Державної податкової служби. Так, відповідно до п. 11 ст. 11 Закону України «Про Державну податкову службу в Україні»органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право: застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах, встановлених законами України.

Тому, з наведених підстав, в частині позову, про стягнення збитків за період здійснення відповідачем постійного землекористування на підставі державного акту на користування землею, слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення збитків за період після припинення права постійного землекористування, то вони на даний час не можуть бути задоволені судом з наступних підстав.

Відповідно до ст. 18 Закону України “Про плату за землю” встановлено, що платник, який своєчасно не був залучений до сплати земельного податку, сплачує податок не більш як за два попередні роки.

Відповідно до ст.2 Закону України “Про плату за землю” використання землі в Україні є платним. Плата справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.

Положення ст. 212 Земельного кодексу України передбачають можливість повернення власнику за рішенням суду самовільно зайнятих земельних ділянок. Проте, прокурор не заявляє вимоги про повернення земельної ділянки.

Разом з тим, статтями 156, 157 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) гарантовано право землекористувачів на відшкодування збитків, заподіяних обмеженням їх прав, в тому числі внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до частини 2 статті 157 Земельного Кодексу України (в редакції 2001 року) порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою  Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 ( із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ  N 21 ( 21-2004-п ) від 14.01.2004 ) затверджено “Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам”.

Відповідно до п. 1 вказаного Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Згідно п. 2 вказаного Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст  обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

В  статті 33 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Передбаченого Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам акту роботи комісії по визначенню розміру збитків суду не було надано.

Крім того, необхідно зазначити, що за загальним правилом збитки –це об’єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов’язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, і яке виражається у зроблених ним витратах тощо. Розмір збитків, доказується позивачем.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди можуть мати місце при наявності складу цивільного правопорушення, який включає до себе протиправну поведінку заподіювача шкоди - відповідача; наявність негативних наслідків (шкоди), причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та наслідками (шкодою); вина відповідача - заподіювача шкоди.

Враховуючи фактичні обставини справи, суду не доведено належними засобами доказування всіх складових обставин, що можуть бути підставами стягнення з відповідача заявлених збитків.

За таких обставин позовна вимога щодо стягнення збитків є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки прокурор звільнений від їх сплати при  подачі позову до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 09.02.2007 р. за згодою та сторін була оголошена тільки  вступна та резолютивна частина рішення.

Дата підписання рішення 14.02.2006 року. Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Є.Ю. Пономаренко