ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.

№ 16/176-06

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

АТ “Харківелектро”

на постанову

від 05.12.06 Харківського
апеляційного господарського суду

у справі

№16/176-06

господарського суду

Харківської області

за позовом

ТОВ “ФОБ”

до

АТ “Харківелектро”

третя особа

ПП ОСОБА_1

про

встановлення сервітуту та
визнання правочину недійсним

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

Карнаух Д.В., дов.

від третьої особи:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю “ФОБ” звернулось до господарського суду Харківської області з
позовом до  Акціонерного товариства
“Харківелектро” за участю в якості третьої особи Приватного підприємця ОСОБА_1
про встановлення оплатного сервітуту на частину належних відповідачу
залізничних шляхів та визнання недійсним підписаного між сторонами у справі
договору про надання послуг НОМЕР_1.

Позов мотивовано тим, що потреба
позивача у використанні власних під'їзних шляхів не може бути задоволена іншим
шляхом, ніж шляхом надання права руху вагонів по колії відповідача, а
підписання договору пояснював тиском і загрозою господарській діяльності з боку
відповідача.

Представник третьої особи позовні
вимоги підтримав.

Відповідач проти позову заперечив,
зазначивши, що жодних перешкод для позивача у користуванні власною колією не
створює, між сторонами укладений договір на користування залізничними шляхами
відповідача, а  потреба позивача щодо доставки
вантажів на його територію може бути задоволена у інший спосіб -автомобільним
транспортом. Відповідач вважає оспорюваний договір таким, що відповідає вимогам
законодавства та дійсному волевиявленню сторін.

Судовими інстанціями справа
розглядалася неодноразово. Постановою від 14.06.06 Вищий господарський суд
України скасував рішення і постанову судів попередніх інстанцій, направивши
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції дійшов
висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції законодавства
та обмеження права позивача на встановлення сервітуту на під'їзні залізничні
колії відповідача, передбачені ст.ст. 401, 404 ЦК України, недотримання судами
вимог статей 43, 47, 43 ГПК України щодо встановлення всіх
суттєвих обставин та правильного застосування законодавства, а також вказав на
необхідність встановлення при новому розгляді усіх обставин, які свідчать про
наявність або відсутність порушення права позивача на отримання сервітуту
під'їзної залізничної колії та умов реалізації цього права, забезпеченого
законодавством.

Рішенням від 04.10.06 господарський
суд Харківської області (суддя Здоровко Л.М.) у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції встановив, що
позивач є власником під'їзної залізничної колії, яка технічно сполучена із
під'їзною залізничною колією відповідача, внаслідок чого подача та прибирання
вагонів на колію позивача можливі за умови проходження вагонів колією
відповідача; колії сторін розташовані на відповідних земельних ділянках,
наданих сторонам у користування, що на заперечувалося сторонами. Позивач
здійснював отримання вантажів залізницею на власну колію на підставі договору
НОМЕР_2 про подачу та забирання вагонів, укладеного з залізницею.

Також встановлено, що задоволення
потреби у поставці вантажів на адресу позивача, крім залізниці, може бути
забезпечене іншим способом, зокрема шляхом здійснення перевезення автомобільним
транспортом. Позивач не надав суду належних доказів, що користування
залізничною колією відповідача є єдиним способом задоволення його власних
потреб, а перевезення вантажів в інший спосіб, зокрема автомобільним
транспортом, не можливо.

Крім того, суд першої інстанції
визнав, що договір про надання послуг НОМЕР_1 не суперечить законодавству,
пославшись на п. 73 Статуту залізниць України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.98.

Постановою від 05.12.06 Харківський
апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Івакіна В.О.
-головуючий, Бондаренко В.П., Сіверін В.І.) рішення суду першої інстанції
скасував, а позов задовольнив: встановив безстроковий сервітуту на нерухоме
майно, визначене у позові, з викладенням змісту сервітуту як користування
позивачем під'їзною залізничною колією відповідача для проїзду вагонів з
щомісячною платою в розмірі 100 грн. без ПДВ; а також визнав недійсним договір
про надання послуг НОМЕР_1.

Ухвалою від 27.01.07 Вищий
господарський суд України  порушив
касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги
про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення без змін
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована
порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема ст.ст.
3, 401 ЦК України, ст. 21 Закону України “Про залізничний транспорт”, п. 73
Статуту залізниць України, а також відсутністю підстав для визнання спірної
угоди недійсною.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, судова
колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України
“Про залізничний транспорт” під'їзні колії -залізничні колії, які призначені
для транспортного обслуговування одного або кількох підприємств, організацій та
установ у взаємодії із залізничним транспортом загального користування.

Згідно зі ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого
майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим
способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Суди першої та апеляційної
інстанції встановили, що позивач є власником під'їзної залізничної колії,
розташованої за адресою: в'їзд Орешкова, 3, смт. Васищеве Харківського району
Харківської області, яка технічно сполучена із під'їзною залізничною колією
відповідача, внаслідок чого подача та прибирання вагонів на колію позивача
можливі за умови проходження вагонів колією відповідача. Колії сторін
розташовані на відповідних земель них ділянках, що надані сторонам у
користування. Під'їзні залізничні колії сторін є технічно складними спорудами,
що складаються із залізничної колії, стрілочних переводів, шляхових споруд
тощо. Позивач отримує вантажі залізницею на власну колію згідно з договором
НОМЕР_2 про подачу та прибирання вагонів.

В силу ст. 21 Закону України “Про
транспорт” транспортна система, зокрема, складається з транспорту залізничного
загального користування і промислового залізничного транспорту.

Згідно зі ст. 9 цього Закону
транспортні засоби, споруди, устаткування можуть перебувати у власності
підприємств, об'єднань, установ, організацій і громадян.

Відповідно, на ці об'єкти
поширюються норми Закону України “Про власність”, Цивільного кодексу України
щодо права власності, непорушність якого гарантована Конституцією України.

З встановлених судами першої і
апеляційної інстанцій обставин вбачається, що позивач і відповідач є
користувачами нерухомого майна, визначеного ст. 181 ЦК України, права на яке
підлягають державній реєстрацій відповідно до ст. 182 ЦК України в разі набуття
права власності на це майно.

Під'їзні залізничні колії, якими
користуються позивач і відповідач, є неподільними речами в розумінні положень
ст. 183 ЦК України і кожна є приналежною до головної речі -залізниці.

За відсутністю у матеріалах справи
доказів державної реєстрації прав на об'єкти нерухомості -під'їзні залізничні колії
не можна визнати належним висновок судових інстанцій про існування права
власності на це майно.

Відповідно, потреба у перевезені
вантажів залізницею кожною з сторін у справі породжує право користування чужою
річчю, оскільки тільки завдяки такому праву можливе використання належних
позивачу і відповідачу та третій особі під'їзних залізничних колій за їх
призначенням.

Виходячи з аналізу законодавства,
яке регулює права користування чужим майном, судова колегія вважає, що вимоги
позивача щодо встановлення сервітуту на користування під'їзною залізничною
колією підлягала задоволенню, зважаючи на призначення цієї речі - використання
у сфері підприємництва, одночасно як складова частина залізниці, приналежна до
колії залізниці та до земельної ділянки, на якій вона розташована, вилучення
якої з будь-яких підстав припиняє цільове призначення цього об'єкту нерухомості
та частки земельної ділянки -землі транспорту.

Згідно зі ст.ст. 401-404 ЦК
України, ст.ст. 79, 80, 83, 90, 98, 100 ЗК України власник або землекористувач
набуває право на користування чужою земельною ділянкою у порядку встановленому
законом.

Оскільки під'їзна залізнична колія
відповідача розташована на земельній ділянці, наданої згідно з Державним актом
на постійне користування землею від 10.04.97 відповідачу, який не є власником
земельної ділянки, а користування позивачем під'їзною залізничною колією без
згоди (рішення, розпорядження) власника земельної ділянки не можна визнати
правомірним, судова колегія вважає, що встановлення судом апеляційної інстанції
сервітуту здійснено з порушенням вимог п. 5 ст. 321, п. 3 ст. 373 ЦК України
без урахування вказівки касаційної інстанції, наведеної в постанові Вищого
господарсь кого суду України від 14.06.06 щодо встановлення земельних
правовідносин у справі.

Крім того, судова колегія не
погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про визнання недійсним
договору про надання послуг НОМЕР_1.

В цій частині позову суд
апеляційної інстанції встановив, що п. 1 договору НОМЕР_1 передбачає
зобов'язання “Виконавця” по на данню послуг по проходженню вагонів “Замовника”
по своїх залізничних шляхах і стрілочних переводах. Відповідно до п. 3 договору
єдиним обов'язком відповідача є обов'язок не пізніше чим за 10 днів до їхнього
початку попередити “Замовника” про проведення ремонтних робіт на своїх
під'їзних коліях або стрілочних переводах.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 901 ЦК
України за договором про надання послуг одна сторона зобов'язується за
завданням другої сторони надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За висновком суду апеляційної
інстанції зміст договору про надання послуг, за яким виконавець не вчиняє ніякої
дії, а лише не перешкоджає замовникові користуванню своїм майном, суперечить
суті відносин з надання послуг, які врегульовані главою 63 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 п. 1.1 Правил
обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 21.11.2000, під'їзні колії з усіма спорудами і
пристроями, локомотиви і вагони повинні утримуватися в повній справності згідно
з чинними Правилами технічної експлуатації (ПТЕ) залізниць України,
затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 16.01.95 N 27, і ПТЕ
підприємств. Власники (користувачі) залізничних під'їзних колій забезпечують їх
освітлення у межах території, яку вони займають, а також місць навантаження,
вивантаження вантажів, очищення під'їзних колій від сміття і снігу.

Відповідно до ст. 5 Статуту
залізниць України нормативні документи Мінтрансу України, що визначають порядок
і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки
руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими
видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила
на залізничному транспорті, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб
на території України.

Відтак, не встановивши фактичне
обслуговування і витрати відповідача на утримання належної йому залізничної
під'їзної колії та зміст п. 1.1 договору, на думку судової колегії, суд
апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність у
відповідача зобов'язань перед позивачем щодо надання послуг по проходженню
вагонів на адресу позивача.

Зважаючи на викладене, судова
колегія вважає, що суди першої та апеляційної інстанції не виконали вказівки
касаційної інстанції щодо розгляду предмету спору з встановленням усіх
обставин, з якими законодавство пов'язує право на користування земельною
ділянкою, розташованою на земельній ділянці нерухомістю, захист прав усіх
учасників спірних відносин, у тому числі власника земельної ділянки,
справедливий розмір плати за користування (сервітут) земельною ділянкою, залізничною
під'їзною колією, а також вартість обслуговування відповідачем залізничної
під'їзної колії пропорційно наданим позивачу послугам, заснованим на обов'язку
сервітуту.

Тобто суди не дотримались вимог
ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105, 11112 ГПК України,
тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають
нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція
обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а
право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної
інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає
направленню на повторний новий розгляд до суду першої інстанції для
встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин у справі із
застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115,
1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити
частково.

2.          Рішення господарського суду
Харківської області від 04.10.06 і постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 05.12.06 у справі №16/176-06 скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький