ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2007 р.
№ 8/229 (7-НР)

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород (далі -  територіальне відділення АМК)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 04.08.2006 та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.2007

зі справи  № 8/229(7-НР)

за позовом комунального підприємства “Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода”, м. Ужгород (далі -  Підприємство)

до територіального відділення АМК

про визнання недійсним рішення від 30.06.2005 № 23.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Турецької Н.М.,

відповідача – Атаманюка Т.О., Сочки В.Ю.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 30.06.2005 зі справи                    № 04-18/2005 (далі -  оспорюване рішення).

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.06.2006 зі справи № 8/229 постанову господарського суду Закарпатської області від 04.11.2005 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.02.2006 з даної справи було скасовано, а останню передано на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області.

У новому розгляді справа одержала номер 8/229 (7-НР).

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 04.08.2006 (суддя Швед С.Б.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.2007 (колегія суддів у складі: Бойко С.М. - головуючий, судді Бонк Т.Б. і Марко Р.І.), позов задоволено частково; оспорюване рішення визнано недійсним “у частині пунктів 2, 3, 4, 6”; провадження зі справи “в частині пункту 5 рішення щодо притягнення до адміністративної відповідальності керівника “Водоканалу” припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з відсутності в діях Підприємства ознак правопорушень, передбачених пунктами 1 і 2 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”; названими судовими інстанціями взято до уваги також те, що “пункт 1 рішення (оспорюваного) має констатуючий характер і не був предметом позовних вимог по суті”, а спір “в частині п. 5 рішення щодо притягнення до адмінвідповідальності керівника “Водоканалу” не підлягає вирішенню в господарських судах України.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України територіальне відділення АМК просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій і передати справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням названими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, в тому числі пункту 1 частини другої статті 13, пункту 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 02.07.1994 № 65, Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.1997 № 1497 (далі -  Правила надання послуг), а також статей 47, 35, 11112 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу Підприємство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість та про правильність висновків попередніх судових інстанцій, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з оспорюваним рішенням:

·          зафіксовано факти зловживання Підприємством монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з водопостачання та відведення стічних вод у м. Ужгороді, селах Кінчеш та Коритняни Ужгородського району шляхом встановлення умов реалізації послуг населенню, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, та застосування різних цін та інших умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання без об’єктивно виправданих на те причин, що є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (частина перша, пункти 1 і 2 частини другої статті 13, пункт 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”);

·          до відповідних порушень віднесено:

включення до договорів про надання населенню (громадянам) послуг умови про можливість припинення надання послуг у разі прострочення їх оплати понад 2 місяці –замість відповідного 3-місячного строку, передбаченого пунктом 35 Правил надання послуг;

встановлення розрахунку за послуги з бюджетними організаціями, виходячи з обсягів бюджетного фінансування цих послуг; нарахування плати за послуги за нормами водоспоживання, які не відповідають нормативно-правовим документам, і відповідно –стягнення економічно необґрунтованої плати за надані послуги;

встановлення та застосування в рівнозначних договорах з обласним госпіталем інвалідів та учасників ліквідації аварії на ЧАЕС і з обласним кардіологічним диспансером різних умов оплати послуг, а саме: в першому випадку –відповідно до розміру бюджетного фінансування, а в другому –за нормами водопостачання;

·          за вчинені порушення до Підприємства на підставі статті 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” застосовано штраф у загальній сумі 5 000 грн. (пункти 2, 3, 4, 6 оспорюваного рішення);

- на Підприємство покладено обов’язки з якісного забезпечення потреб населення та міста Ужгорода у централізованому водопостачанні та водовідведенні; Підприємство є монополістом у цій сфері (статті 1, 2, 5 Закону України “Про природні монополії”);

- з урахуванням вимог статті 8 цього Закону Підприємство не може встановлювати вільні (в тому числі й різні) ціни для споживачів та змінювати їх, оскільки ціни “встановлюються централізовано органами державної влади (місцевого самоврядування)”, а відтак, за висновками господарських судів, не може бути й суб’єктом зловживання своїм монопольним становищем “у сфері ціноутворення на послуги водопостачання та водовідведення у розумінні інкримінованого йому порушення”;

- аналіз змісту договорів, укладених Підприємством з іншими суб’єктами господарювання, та наявні рішення Ужгородського міськвиконкому про встановлення цін (тарифів) на послуги з водопостачання та водовідведення свідчать про відсутність зловживань з боку Підприємства “по цій позиції”;

- аналіз договорів щодо встановлення обсягів послуг у межах бюджетного фінансування не свідчить про встановлення для споживачів різних умов стосовно рівнозначних угод без об’єктивно виправданих на те причин та з метою стягнення завищеної плати за воду й водовідведення; об’єктивною причиною у відповідних випадках є вимоги бюджетного законодавства щодо лімітування витрат на утримання бюджетних організацій з метою економії та раціонального використання коштів державного бюджету (частина п’ята статті 51 Бюджетного кодексу України, стаття 54 Закону України “Про Державний бюджет України на 2005 рік”);

- у договорах Підприємства з госпіталем інвалідів війни, кардіологічним диспансером передбачено обов’язкове встановлення споживачами засобу обліку води (лічильника), визначено можливість зміни обсягів споживання води шляхом укладення додаткової угоди.

Відповідно до пунктів 1 і 2 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

- встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

- застосування різних цін чи різних інших умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об’єктивно виправданих на те причин.

З урахуванням цих законодавчих приписів, за якими територіальне відділення АМК у прийнятті оспорюваного рішення кваліфікувало дії підприємства, господарські суди у розгляді  даної справи повинні були вичерпно з’ясувати обставини, з якими названий Закон пов’язує визнання певних дій зловживанням монопольним (домінуючим) становищем та застосування передбачених ним заходів відповідальності. Однак усього кола таких обставин попередніми судовими інстанціями не перевірено.

Так, у вирішенні спору названі судові інстанції виходили з того, що Підприємство не може встановлювати вільні (в тому числі і різні) ціни для споживачів, змінювати їх, оскільки такі ціни встановлюються централізовано відповідними органами, а тому Підприємство не може бути й “суб’єктом зловживання своїм монопольним становищем у сфері ціноутворення на послуги водопостачання та водовідведення у розумінні інкримінованого його порушення”.

З таким твердженням погодитись не можна, оскільки спір у даній справі стосувався не питань встановлення цін (тарифів), а обставин, пов’язаних з установленням Підприємством інших умов придбання товару, які неможливо було б встановити за існування значної конкуренції на ринку. Наявність чи відсутність таких умов в укладених Підприємством із споживачами угодах господарськими судами належним чином не з’ясована.

Попередні судові інстанції всупереч приписові частини першої статті 11112 ГПК України не виконали викладеної в постанові Вищого господарського суду України від 06.06.2006 зі справи № 8/229 вказівки щодо з’ясування обставин, пов’язаних з належністю Підприємства до числа виробників чи виконавців послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Крім того, суду з огляду на вимоги частини другої статті 35 ГПК України слід перевірити доводи скаржника стосовно наявності постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2005 зі справи № 3-7987/05, якою, на думку територіального відділення АМК, підтверджено обставини, покладені в основу оспорюваного рішення адміністративної колегії цього відділення.

Касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно встановити та перевірити зазначені в цій постанові обставини, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити.

2. Рішення господарського суду Закарпатської області від 04.08.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.2007 зі справи № 8/229 (7-НР) скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов