ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.06.07 р.                                                                               Справа № 39/127

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Морщагіной Н.С.

при секретарі судового засідання Бахрамовій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За участю:

Представників сторін:

від позивача: Новікова М.В. за довіреністю

від відповідача: не з’явився;

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ронікс” м. Донецьк , звернувся до господарського суду з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю “Милосердие” м. Донецьк,  про стягнення заборгованості в сумі 707, 88 грн., яка складається з основного боргу в сумі 307, 24 грн., пені в сумі 93,40 грн., штрафу в сумі 307,24 грн.

В обґрунтування  позовних вимог позивач посилається на договір постачання товару з відстрочкою платежу № 912 від 13.08.2006 р., податкові накладні, видаткові накладні № 18/10-84 від 18.10.2006 р., № 21/10-09 від 21.10.2006 р., товарно-транспортні накладні від 18.10.2006 р., від 21.10.2006 р.,  розрахунки.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, заявлені вимоги не оспорив, витребуваних документів та доказів не надав, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання.

Проте суд, відповідно до ст. 75 ГПК України, вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки ненадані суду документи не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, крім того, надання відзиву є правом, а не обов’язком відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та оцінивши подані докази суд встановив

03.08.2006 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір постачання № 912 з відстрочкою платежу, який за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить Договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Згідно даного договору позивач зобов’язався поставити відповідачеві продукцію (продукти харчування, пиво, безалкогольні, слабоалкогольні та алкогольні напої) в обсяг і за ціною, зазначених в товарно-транспортних документах, а відповідач в свою чергу зобов’язався прийняти та оплатити поставлену продукцію.

На виконання умов за цим Договором позивач згідно видаткових накладних № 18/10-84 від 18.10.2006 р., № 21/10-09 від 21.10.2006 р. поставив відповідачеві продукцію на загальну суму 307 грн. 24 коп., що також підтверджується товарно-транспортними накладними від 18.10.2006 р., від 21.10.2006 р. та податковими накладними.

Згідно п. 3.2 Договору відповідач зобов’язався оплатити поставлену продукцію у готівковій, безготівковій формі з відстроченням платежу на 14 календарних днів з моменту одержання товару.

Проте взяті на себе зобов’язання відповідач не виконував, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість  в сумі 307 грн. 24 коп.

На момент прийняття рішення, грошове зобов’язання перед позивачем на суму 307 грн. 24 коп. відповідачем залишилось невиконаним, що є порушенням норм статей 525 та 526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Відповідно до  ст. 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заперечень щодо позовних вимог або доказів сплати заборгованості відповідачем суду не представлено.

За таких обставин, враховуючи те, що факт заборгованості підтверджений матеріалами справи, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 307 грн. 24 коп. суд вважає обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Прострочення відповідачем грошового зобов’язання понад 90 днів згідно пункту 5.2 Договору тягне за собою обов’язок відповідача сплатити штраф у розмірі 100% від неоплаченої суми отриманого товару. Враховуючи, що відповідачем вартість товару не оплачена у строки визначені п. 3.3 Договору, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в розмірі 307, 24 грн. суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,2% за кожний день прострочення платежу від неоплаченої суми отриманого товару, що не повністю відповідає змісту статей 231-232 ГК України та статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Зокрема, частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов’язання встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або Договором. Водночас, частина 1 вказаної правової норми зазначає, що законом щодо окремих видів зобов’язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Статтями 1 та 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, наразі розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення пені у сумі 93  грн. 40 коп. підлягають лише частковому задоволенню, за арифметичним розрахунком суду – у розмірі 21, 82 грн. ((153, 11 грн. Х 8,5% Х 2 / 100 Х 159 днів / 365 днів) + (154,13 грн. Х 8,5% Х 2 / 100 Х 146 днів / 365 днів).

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі ст.ст.525, 526, 625 та 655-697, 712 ЦК України, ст. ст. 173,193, 264-271 Господарського кодексу України, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 43, 47, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ронікс” м. Донецьк – задовольнити частково.

Стягнути Приватного підприємця Товариства з обмеженою відповідальністю “Милосердие” м. Донецьк на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “Ронікс” м. Донецьк основний борг в сумі 307,24 грн., пеню в сумі 21,82 грн., штраф в сумі 307,24 грн., витрати по оплаті державного мита в сумі 91,69 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 106, 07 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя