ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 4/2965-7/384

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.

судді                                        Васищака І.М.

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши  касаційну скаргу Державного підприємства "Львіввугілля"

на                     постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2007р.

у справі           №4/2965-7/384

за позовом            Державного підприємства "Львіввугілля" в особі шахти "Межирічанська"

до                       Державного відкритого акціонерного товариства шахта "Надія"

про                       стягнення 131 531,85 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Винник С.А., Лев Р.О. (копії довіреностей у справі),

від відповідача: Мокрій Р.З. (довіреність №09/05 від 03.01.05),

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Львіввугілля" в особі шахти "Межирічанська" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Державного відкритого акціонерного товариства шахта "Надія" і просило суд стягнути з останнього 131 531,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого зобов'язання щодо оплати отриманого від позивача на підставі накладних та довіреностей гірничого обладнання.

До ухвалення рішення по суті заявлених вимог, позивач уточнив позовні вимоги і просить суд в порядку ст.ст.1212, 1213 ЦК України зобов'язати відповідача повернути йому безпідставно придбане майно: гірниче обладнання –секції МК-98 у кількості 60 шт. на загальну суму 177 173,0 грн.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов, стверджує, що між сторонами виникли правовідносини з купівлі-продажу, а не з лізингового користування, на що посилається позивач у своїй заяві про уточнення позовних вимог. Але, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, то відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.04.2006р. (суддя Б.О.Білоус) позов задоволено: присуджено до стягнення з відповідача 131 531,85 грн. боргу з мотивів обґрунтованості позовних вимог та відсутності пропуску строку позовної давності.

При цьому вимоги, викладені у доповненні до позовної заяви у порядку уточнення позовних вимог (а.с.43 т.1), судом першої інстанції залишено без розгляду з підстав їх не обґрунтованості, про що зазначено у рішенні суду.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2007р. (головуючий, суддя Дух Я.В., судді Краєвська М.В., Скрутовський П.Д.) рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована безпідставним залишенням без розгляду судом першої інстанції  доповнення до позовних вимог у порядку їх уточнення.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову з урахуванням уточнених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з безоплатного користування майном. Відповідно до ст.325 ЦК України, строк договору безоплатного користування майном не повинен перевищувати одного року. Якщо ні один із учасників такого договору (безоплатне користування майном) не заявив про відмову від нього, договір вважається припиненням по закінченню року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що право на позов у позивача про витребування (повернення майна) виникло по закінченні одного року з моменту його переміщення, а саме: з моменту підписання накладних та внутрішнє переміщення основних засобів у березні 1998р., 02.03.1998р., 09.04.1998р., та товарно-транспортних накладних №13371 від 06.04.1998р. та №13372 від 09.04.1998р. на переміщення гірничого обладнання. Тобто, виходячи з дати останньої накладною – 09.04.1998р., і саме з цього моменту розпочався перебіг строку позовної давності, який відповідно сплинув 09.04.2002р.

Керуючись ст.ст.71, 74, 80 ЦК УРСР, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності.

Не погоджуючись з  постановою суду апеляційної інстанції, позивач  звернувся  до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваного судового  акта, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає  задоволенню  частково з таких підстав.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Предмет і підстава позову сприяють з’ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов’язку.

В силу ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову.

Як вбачається з матеріалів справи, первісно позивач заявив позов про стягнення з відповідача боргу з підстав невиконання останнім свого зобов'язання щодо оплати отриманого гірничого обладнання. У подальшому позивач просив суд зобов'язати відповідача повернути вказане обладнання в натурі з мотивів його безпідставного отримання відповідачем. Наведе свідчить про те, що позивач змінив одночасно і підставу, і предмет позову, що є неприпустимим з огляду на вимоги ч.4 ст.22 ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність відхилення судом першої інстанції доповнень позивача у вигляді уточнень до позовної заяві, якими фактично було змінено і предмет, і підставу позову.  Тому,  у суду апеляційної інстанції не було законних підстав переглядати рішення суду першої інстанції в межах змінених позивачем і предмету,  і підстав позову, а саме про зобов'язання відповідача повернути йому безпідставне набуте майно.

Окрім того, судом апеляційної інстанції невірно визначено, що між сторонами виникли правовідносини з безоплатного користування майном.

Так, в силу ст.324 ЦК УРСР (чинному на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами) за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов'язується повернути те ж майно.

Між тим, судом апеляційної інстанції не враховано встановлений ним же факт часткової оплати відповідачем вартості обладнання у розмірі 45 641,18 грн., що спростовує висновок суду  про виникнення між сторонами правовідносин з безоплатного користування майном.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Отже, у разі встановлення факту пропуску строку позовної давності суд повинен з'ясувати його причини.

Проте, ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову з причини пропуску позивачем строку позовної давності з посиланням на ненадання позивачем належних та беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, в порушення ст.38 ГПК України, такі докази у позивача не витребував, а відтак причини пропуску позивачем строку позовної давності залишилися не з'ясованими. Тому відмову в позові з підстави пропуску цього строку не можна вважати достатньо обґрунтованою.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у квітні 1998 року на підставі накладних, доручень на отримання товарно-матеріальних цінностей, актів передачі основних засобів позивач передав, а відповідач прийняв гірниче обладнання залишковою вартістю 177 174,0 грн. Відповідач оплатив вартість цього обладнання у розмірі 45 641,18 грн. і залишок боргу, як також вбачається з актів звірки від 25.12.2002р. та від 10.02.2004р., за передане майно становить 131 531,82 грн.

Враховуючи наведені обставини та з огляду на приписи ст.ст.4, 41 ЦК УРСР, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини з купівлі-продажу, що також підтверджує відповідач у своїх відзивах на позовну заяву.

Окрім того, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності, обґрунтовуючи його тим, що 23.01.2006р. позивач звернувся з вимогою до відповідача виконати зобов'язання, яке останній з огляду на вимоги ст.530 ЦК України, мав виконати у семиденний строк, тобто до 30.01.2006р.

Разом з тим, зазначений висновок суду першої інстанції про відсутність пропуску строку позовної давності є передчасним, оскільки він зроблений без надання правової оцінки всім доказам у справі.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Так, встановивши, що позивач звернувся з вимогою до відповідача 23.01.2006р., суд першої інстанції не звернув увагу на наявні у матеріалах справи інші вимоги позивача, надіслані раніше, а саме претензію від 14.12.2000р. 38-1/548 (а.с.70 т.1), від 08.08.2002р. №38-1/750 (а.с.24 т.2), від 04.10.2005р. №38-1/659 (а.с.8 т.1).

Враховуючи викладене, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, встановити дійсні права і обов'язки сторін, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Львіввугілля" задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2007р. та рішення господарського суду Львівської області від 10.04.2007 у справі №4/2965-7/384 скасувати.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій