ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.03.2007
Справа №2-17/2460-2007А

За позовом Управління Пенсійного фонду України в Джанкойському районі АР Крим (96100, м. Джанкой, вул. Леніна 8)

До відповідача   Виробничо-торгівельне підприємство “Заря” (96100, м. Джанкой,  вул. Кірова 77)

про  стягнення   3365,14   грн.

Суддя В.І. Гайворонський

при секретарі  Т.Ю. Шенягіной

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача –  Івіна А.В., зав. юр. сектором, дов. № 4 від 09.01.2007 року

Від відповідача –  Кошелева О.В., наказ № 10 від 28.08.2006 року

Сутність спору: Управління ПФУ в  Джанкойському районі АР Крим звернулося до господарського суду АР Крим з позовом  про стягнення   з   відповідача заборгованості в сумі    3365,14 грн. страхових внесків, у зв’язку з тим, що відповідач не уплатив указану суму  в добровільному порядку.

У відзиві відповідач указує, що позивач необґрунтовано перевищив  фінансові санкції.

У додатку до відзиву відповідач позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Згідно Розрахунку  суми страхових  внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за лютий-березень 2006 року  відповідач має заборгованість по сплаті  внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Згідно рішення позивача № 718 від 11.09.2006 року “Про застосування  фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхівниками  страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувателями або органом Пенсійного  фонду” до відповідача застосовані фінансові санкції.

По справі проголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Виробничо-торгівельне підприємство “Заря” зареєстрованє в Управлінні Пенсійного фонду України в Джанкойському  районі АР Крим як платник збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що указано самим відповідачем в Розрахунку суми страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті  за лютий-березень 2006 року.

Відповідно до п. 6. ст. 17 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальник зобов'язаний нараховувати,  обчислювати й сплачувати у встановлений термін й у повному обсязі страхові внески.

Відповідно до абзацу 1 п.п. 4.1 п. 4 Інструкції про порядок вирахування й сплати страхувальником і застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування  в Пенсійний фонд України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004р. під № 64/8663, відповідач повинен був сплатити страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

Відповідач має заборгованість  по сплаті  внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування в сумі 3365,14 грн., що підтверджується  Розрахунком суми страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за   за лютий-березень 2006 року, Рішенням позивача № 718 від 11.09.2006 року “Про застосування  фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхівниками  страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувателями або органом Пенсійного  фонду”,  вимогою № Ю-584С від 05.05.2006 року, розрахунком суми позовних вимог.

Згідно статті 106  Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058 від 09.07.2003 року указана вимога є достатньою підставою  вважати наявність заборгованості у випадку несплати указаної суми в добровільному порядку.

У встановленому Законом  порядку вимога позивача  не визнана нечинною, а виходячи із закріпленого  ст. 129 Конституції України принципу  диспозитивності сторін суд не вправі давати їй оцінку на предмет невідповідності законодавству.

Сума, указана в звіті (розрахунку суми) є обов’язком, наданим самим відповідачем.

Згідно статті 202 ЦК України указаний звіт  є правочином.

Указаний правочин у встановленому Законом порядку  не  визнаний недійсним, а цьому не приймати його до уваги  у суду немає підстав згідно ст. 204  ЦК України.

Рішення про застосування фінансових санкцій  відповідачем також не оскаржене, і  згідно статті 106  Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058  є достатньою підставою  вважати наявність заборгованості у випадку несплати указаної суми в добровільному порядку.

Таким чином, чи згоден відповідач  з нарахуванням фінансових санкцій або ні, не може мати правового значення, оскільки у встановленому Законом порядку  рішення про застосування фінансових санкцій їм не оспорено, а виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі давати оцінку указаному рішенню на предмет невідповідності законодавству.

Ст. 129 Конституції України  передбачено, що  сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12 по аналогічному питанню), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином, посилання відповідача на те, що проплати повинні бути зараховані  не в рахунок фінансових санкцій, а в рахунок погашення боргу, не може бути прийняте до уваги.

Доказів погашення  заборгованості  відповідачем  не представлено.

Якщо відповідач погасив заборгованість до прийняття цієї  постанови, він вправі звернутися в суд з завою про  перегляд  постанови  за нововиявленими обставинами.

Таким чином, з врахуванням  заявлених позовних вимог стягненню підлягає  заборгованість  в сумі   3365,14  грн.

Позивач, згідно ст.  81 ЦК України є юридичною особою публічного права. Відповідно, відношення, які виникають при реалізації ним своїх повноважень є публічно-правовими відношеннями і підлягають розгляду за нормами КАС України згідно п. 4 ч. 1 ст. 17  Кодексу адміністративного судочинства України, яка  є відносно інших норм спеціальною.

Згідно Постанови Верховного Суду України № 06/035 від 24.01.2006 року та Постанови Верховного Суду України від 06.07.2006 року № 06/246 (справа № 14/3 об пн), а також згідно Постанов Верховного Суду України від 24.01.2006 року у справах №№ 11/268, 6/140, 23/178, 11/261, 13/212, 11/206, 11/266, 27/231 аналогічні спори  повинні розглядатися за нормами КАС України.

Згідно ч.2. ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у даному випадку відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути  з  відповідача  Виробничо-торгівельного підприємства “Заря” (96100, м. Джанкой, вул. Кірова 77; , р/р 0889 ф-л ОТД ПИБ м. Красноперекопськ БО № 3, МФО 324416) на  користь  Управління Пенсійного фонду України в Джанкойському районі АР Крим (96100, АР Крим, вул. Леніна 8, р/р 5001 в КРУ “Державний Ощадний банк України”, м. Сімферополь, МФО 324805, ЗКПО 20727218)  заборгованість в сумі  3365,14 коп.

Ст. 254 КАС України передбачено, що  постанова першої інстанції, якщо інше не встановлено КАСУ, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна

скарга не була подана у строк, встановлений КАСУ, постанова суду першої інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної  скарги судове рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк  апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена  у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАСУ країни у Севастопольський апеляційний господарський суд, якою встановлено, що:   про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку   подається  заява.     Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а  в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 КАСУ -  з  дня  складення  в  повному  обсязі.

Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається  протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне  оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява  про  апеляційне  оскарження  чи  апеляційна скарга, подані  після  закінчення  строків,  встановлених  цією   статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про  що постановляється ухвала.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.