СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

10 квітня 2007 року

Справа № 20-4/250

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Градової О.Г.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Фенько Т.П.,

секретар судового засідання                                        Алєєва А.М.

позивача: Крушинська І.В., довіреність б/н від 06.10.2006,

Єгорова О.С., довіреність б/н від 27.12.2005,

Бугаєнко І.М., довіреність б/н від 01.12.2006,

відповідача: Ткаченко І.Б., довіреність №10-004/244 від 28.11.2006,

Істягіна Н.М., довіреність № 10-004/212 від 27.04.2006,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя на постанову господарського суду міста Севастополя (суддя  Остапова К.А.) від 19 грудня 2006 року по справі № 20-4/250

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Порт" (вул. Соловйова, 4-А,Севастополь,99029)

до           Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя (вул. Кулакова, 37, Севастополь,99011)

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень про визначення податкових зобов’язань з податку на додану вартість і податку на прибуток зі штрафними санкціями у сумах 726.796грн. і 545.790грн. у частині визначення зобов’язань у сумах 725.868,71грн. і 498.424,06грн.

Позов обґрунтований тим, що: 1) перевірка здійснена з порушенням законодавства (перевірка здійснена не за юридичною адресою платника, копія акту вручена з порушенням строку, оригінал акту не наданий, заперечення на акт не розглянуті), 2) податкові накладні на суму податку 483.849,41грн. мають необхідні реквізити, 3) позивач має усі необхідні документи про валові витрати, які пов’язані з господарською діяльністю позивача, у тому числі з придбання акцій та поліпшення основних засобів, у зв’язку з чим відповідачем неправомірно донараховані податки на прибуток і на додану вартість.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено: 1) відповідачем здійснена перевірка позивача не за юридичною адресою, акт перевірки направлений позивачу у встановлений 3-х денний строк, 2) перевіркою були встановлені порушення, у тому числі відсутність податкових накладних, надання накладних без номеру, не надання оригіналів податкових накладних товариств "ВКФ „Техінвест”, „Комфортбуд”, підприємств „Пресс-Етикет” і  ТД „Таврія”, але у позивача є оригінали цих податкових накладних, 3) позивачем були отримані мерчендайзінгові та поліграфічні послуги, що підтверджено договорами, актами приймання послуг, 3) перевіркою встановлено, що позивач відніс до валових витрат проценти за кредит на придбання цінних паперів, але підтверджуючих придбання цінних паперів  документів до перевірки не надано, однак суду позивач надав договори придбання цінних паперів, акти приймання, 4) позивач має у оренді універмаг „Центральний” міста Сімферополя, частка якого надана у суборенду товариству „Фоззі”, яке зобов’язалося і здійснило для позивача підрядні роботи, вартість яких позивач відніс до валових витрат. Встановлені при перевірці порушення стали підставою для прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень про визначення позивачу податку на прибуток і податку на додану вартість зі штрафними санкціями,  частково податкове повідомлення-рішення зі штрафних санкції з податку на  прибуток у адміністративному порядку скасовано.

Постановою місцевого господарського суду позов задоволений повністю, податкові повідомлення-рішення частково скасовані.

Судове рішення мотивовано тим, що податковим органом допущені порушення у процедурі перевірки, у позивача є оригінали податкових накладних, відсутність номеру у податковій накладній не позбавляє права на податковий кредит, витрати на мерчендайзінгові та поліграфічні послуги, придбання цінних паперів та на поліпшення основних засобів підтверджені належними документами бухгалтерського обліку.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, у позові відмовити з тих підстав, що вона прийнята з порушення норм матеріального та процесуального права.

З заперечень на апеляційну скаргу вбачається, що позивач не згодний з її доводами.

За розпорядження першого заступника голови суду змінено склад колегії.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги, представники позивача підтримали доводи заперечень.

На підставі статей 184, 195, 196, 198 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний господарський суд, витребував додаткові докази (а.с.143-149 т.3, 1-12 т.4), розглянув справу і встановив  наступне.

10 лютого 2006 року виконуючою обов’язки керівника Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя Красильниковою Т.Ю. на підставі акту перевірки №423-0132672889 від 24 січня 2006 року прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов’язань:

1) №0 з податку на прибуток у сумі 363.860грн., штрафних санкцій –181.930грн., усього 545.790грн. (а.с. 10 т.1),

2) №0 з податку на додану вартість у сумі 484.531грн. і штрафних санкцій –242.265,50грн., усього 726.796,50грн. (а.с. 11 т.1).

Ці податкові повідомлення-рішення не є предметом спору.

Вони отримані платником податків 17 лютого 2006 року (а.с. 164 т.1).

Вказані податкові повідомлення-рішення платником податків були оскаржені у апеляційному порядку. 30 червня 2006 року рішенням №10991025-020 Державної податкової адміністрації у місті Севастополі (а.с. 122-124 т.1) скарга платника задоволена частково, скасовано застосування штрафу з податку на прибуток у сумі 45.990грн., у іншій частині скарги платника податків рішеннями податкових органів різних рівнів залишені без змін, про що своєчасно були прийняті і направлені позивачу мотивовані рішення (а.с.14-17, 122-130, 137-141, 153-159 т.1).

У зв’язку з апеляційним оскарженням та з метою доведення до платника податків строку сплати податкових зобов’язань 8 вересня 2006 року керівником Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя Зумським Я.І. на підставі того ж акту перевірки прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу таких ж податкових зобов’язань:

1) №3 з податку на прибуток у сумі 363.860грн. і штрафних санкцій –135.940грн., усього 499.800грн. (а.с. 12 т.1),

2) №3 з податку на додану вартість у сумі 484.531грн. і штрафних санкцій –242.265,50грн., усього 726.796,50грн. (а.с. 13 т.1),

які є предметом спору.

Ці податкові повідомлення-рішення направлені відповідачем позивачу 15 вересня 2006 року (а.с. 165 т.1).

1. податок на прибуток.

Вказаним актом планової, документальної перевірки встановлено, що платник податків занизив податок за 2004 рік у сумі 102,97тис.грн., у 2005 році - за  I квартал –80,46тис.грн., за I півріччя –235,82тис.грн., за 9 місяців –260,89тис.грн., 680,14тис.грн., що сталося через:

- завищення валових витрат шляхом 1) віднесення витрат, не підтверджених документами чи належним чином складеними документами по операціям з відкритим акціонерним товариством „Кредо 2000” і приватним підприємством „Пресс-Етикет”, 2) віднесення витрат, які не пов’язані з господарською діяльністю платника за операціями з товариством з обмеженою відповідальністю „Союз Шоу” (позивач не оскаржує цей епізод) і за кредитним договором,

- заниження валових витрат за операціями з товариством з обмеженою відповідальністю „Мульті  Трейд” (позивач не оскаржує цей епізод),

-  завищення сум амортизаційних відрахувань через необґрунтоване збільшення вартості об’єктів основних засобів.

За операціями  з ТОВ „Кредо-2000” і ПП „Пресс-Етикет” .

Як вбачається з договорів, актів виконаних робіт, податкових накладних і платіжних доручень позивач замовив, отримав та оплатив безготівкою  у товариства з обмеженою відповідальністю „Кредо-2000” та приватного підприємства „Пресс-Етикет” мерчендайзінгові і поліграфічних послуги, вартість яких по першій із подій (отримання послуг) відніс до валових витрат відповідних податкових послуг (а.с. 75, 84, 108-121 т.1, 25-28 т.3).

Податковий орган не оспорює наявності на час перевірки цих документів, але вважає, що акти виконаних робіт складені не належним чином, а тому не є документами, що підтверджують отримання позивачем послуг.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (у редакції Закону України №28397-ВР від 22 травня 1997 року зі змінами на час здійснення операції, далі Закон України №28397-ВР) не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Стаття 11 цього Закону встановлює правила ведення податкового обліку, у тому числі підпункт 11.2.1 передбачає, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

-або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

-або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Тобто спеціальна норма закону про оподаткування прибутку підприємств встановлює, що для віднесення до валових витрат сум необхідно (у залежності від першої події –оплата чи отримання послуг) платіжний документ чи документ, що підтверджує фактичне отримання платником податку результатів послуг.

Також згідно з частиною 2 статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” N996-XIV від 16 липня 1999 року (зі змінами на час обліку операцій) первинні облікові документи повинні мати обов'язкові реквізити, у тому числі зміст та обсяг господарської операції.

Як слідує з акту перевірки та наданих до суду актів виконаних робіт позивач по першій із подій –отримання послуг, на підставі актів виконання робіт відніс до валових витрат суми вартості послуг, що не порушує вказаних приписів закону.

При цьому, у актах вказаний зміст та обсяг господарської операції. Наприклад, у акті від 31 жовтня 2004 року вказано, що виконавець виконав та передає замовнику мерчендайзінгові послуги, тобто розміщення продукції на стендах та полках у магазині замовника, вартістю 30.000грн. (а.с. 108 т.1).

Вимога податкового органу докладної вказівки змісту і обсягу послуг не ґрунтується на законі, що є порушенням частини 1 статті 19 Конституції України.

За кредитним договором.

З акту перевірки слідує, що підставою для виключення з валових витрат позивача процентів за кредитним договором стало те, що платник не надав документів про складення договорів та отримання цінних паперів, на придбання яких позивач отримав кредит і сплатив проценти, у бухгалтерському обліку ці операції придбання цінних паперів не відображені.

Позивач не оспорює того факту, що до перевірки надав лише платіжні документи, але пояснив, що не мав можливості надати інші первинні документи, тому що перевірка проводилася не за юридичною адресою, більша кількість документів знаходилася у місті Сімферополь, вул. Кірова, магазин „Сільпо”, ці документи були надані до скарги, що подана у порядку апеляційного узгодження податкового зобов’язання.

Дійсно, з письмових доказів вбачається, що перевірка була здійснена у період з 5 грудня 2005 року до 16 січня 2006 року з перервою з 1 до 9 січня 2006 року  не за юридичною адресою позивача (місто Севастополь, вул. Соловйова, 4а), а у магазині позивача у місті Севастополі, вул. Фадєєва, 1, тоді як позивач має ще один магазин у місті Сімферополі, вул. Кірова, 191 (а.с. 24 т.1).

24 лютого, 22 березня 2006 року (тобто після первинного прийняття 10 лютого 2006 року  податкового повідомлення-рішення –а.с. 12 т.1) платник надав до податкового органу скаргу на податкове повідомлення-рішення та заперечення на акт перевірки, в яких вказав на наявність цих документів (договорів і актів прийому цінних паперів) та доклав до заперечень на акт перевірки ці документи (а.с. 18-21, 159 т.1).

Але таки заперечення не були задоволені та прийняті до уваги при розгляді скарг у апеляційному порядку 18 квітня, 30 червня та 8 вересня 2006 року (а.с.14-17, 122- 130 т.1).

З договорів №Т-30, №Т-38 і №Т-39 від 11 і 17 березня 2005 року слідує, що позивач придбав у товариства з обмеженою відповідальністю „Фондова компанія „Аллонж” цінні папери емітента закритого акціонерного товариства „ВПСГТ „Дніпро” вартістю 1.055.943грн., 47.062,28грн., 253.738грн. без податку на додану вартість (а.с. 97-102 т.1).

18 квітня 2005 року позивач отримав придбані цінні папери, про що  складені відповідні акти (а.с. 103-105 т.1).

Відповідно до підпункту 5.5.1 Закону України №28397-ВР до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Крім того, як вказано вище, відповідно до підпункту 5.3.9 Закону України №28397-ВР  підставою для віднесення до валових витрат за першою подією  - оплата, сум витрат є платіжний документ, який позивачем до перевірки був наданий.

На підставі вказаного, апеляційний господарський суд вважає, що позивач мав і має необхідні первині документи, які підтверджують його витрати, такі витрати (нарахування чи сплата процентів по борговим зобов’язанням) законом віднесені до валових витрат, а тому висновки податкового органу не засновані на законі і не підтверджені доказами.

Амортизаційні відрахування.

Як вбачається з акту перевірки підставою для здійснення висновку про завищення позивачем амортизаційних відрахувань і порушення підпунктів 8.3.1. і 8.3.2 Закону України №28397-ВР стало те, що у 2004 році у платника не було основних засобів, а тому витрати на ремонт не включаються до валових витрат; за червень 2005 року не надані оригінали первинних документів про витрати на ремонт у сумі 2.924,3тис.грн.

Однак з акту перевірки слідує, що податковим органом на підставі договорів встановлено, що 18 грудня 2003 року позивач взяв у оренду торгові площі по пр. Кірова, 19, міста Сімферополя, орендна плата з червня 2004 року склала 43.500грн., і 7 грудня 2004 року позивач взяв у суборенду строком з 7 грудня 2004 року об’єкт нерухомості по вул. Фадєєва,1, у місті Севастополі. Тобто з червня і грудня 2004 року позивач мав у оренді (суборенді) основні засоби (а.с. 34 т.1). Про такі обставини позивач не заперечує.

А тому висновки податкового органу про відсутність у позивача у 2004 році основних засобів не обґрунтовані.

Поняття "амортизація" основних фондів і нематеріальних активів надано у підпункті 8.1.1 Закону України №28397-ВР, це поступове віднесення витрат на  придбання цих фондів і активів, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Підпункт 8.1.2 того ж Закону встановлює, що амортизації підлягають витрати на проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів.

З договору від 18 травня 2004 року та додаткової угоди до нього від 4 квітня 2005 року вбачається, що позивач замовив у закритого акціонерного товариства  „Фоззі” платні послуги –роботи з поліпшення об’єктів по пр. Кірова, 191, міста Сімферополя, а з 4 квітня 2005 року –і по об’єкту по вул. Фадєєва, 1, міста Севастополя (а.с. 69-73 т.1).

1 і 15 червня 2005 року сторони договору підписали акти  про здачу-приймання робіт (надання послуг) з поліпшення об’єктів у місті Сімферополі, пр. Кірова,191,  і у місті Севастополі, вул. Фадєєва,1 (а.с. 132 т.1, 79-80 т.2).

Також суду були надані акти виконаних робіт замовнику –закритому акціонерному товариству „Фоззі”,  від приватного підприємства „Димас” (а.с. 54-69 т.2), товариства з обмеженою відповідальністю „Євроелектроніка” (а.с. 71, 76 т.2), закритого акціонерного товариства „Інформаційні комп’ютерні системи” (а.с. 72-73, 109-110 т.2), товариства з обмеженою відповідальністю „Комфорт-Сервіс” (а.с. 74-75, 81-107, 112-116 т.2), товариства з обмеженою відповідальністю „Ві Ар Сайнс” (а.с. 77-78, 108 т.2), товариства з обмеженою відповідальністю „Астра” (а.с. 111, 117-120 т.2).

Як вказано вище, відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9, підпункту 11.2.1  Закону України №28397-ВР, частині 2 статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”  факт отримання послуг підтверджується актом, у якому обов’язково вказується зміст та обсяг послуг. У акті від 15 червня 2005 року, який був наданий до перевірки (а.с. 132 т.1), та у акті від 1 червня 2005 року, який позивач надав при апеляційному оскарженні (а.с. 79-80 т.2), такий зміст та обсяг вказані –це роботи з поліпшення об’єктів та їх вартість.

Вимога податкового органу скласти акти за формою КБ-2в, КБ-3, зразки яких затверджені наказом Державного комітету статистики України і Державного комітету України з будівництва та архітектури №2375 від 21 червня 2002 року, безпідставна і порушує вимоги частини 1 статті 19 Конституції України, тому що акти за такими зразками складаються при здійсненні будівельних робіт,  а позивач таких робіт не замовляв і не отримував, предметом договорів було надання послуг з поліпшення магазинів.

2.  податок  на додану вартість.

З акту перевірки слідує, що підставами для визначення податкових зобов’язань з податку на додану вартість у сумі 483.849,41грн. (нарахування якої оскаржується)  стало те, що платник відніс до податкового кредиту суми податку, які не підтверджені податковими накладними чи підтверджені неналежним чином складеними податковими накладними (без номеру), а також при відсутності оригіналу податкової накладної.

Так, у акті перевірки вказано, що :

1)          у платника відсутні податкові накладні:

-товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ „Техінвест” від 31 січня 2005 року на податок у сумах 21.482,27грн., 29.390,33грн., 30.688,11грн., від 1 лютого 2005 року - 22.725,76грн., від 10 лютого 2005 року –14.810грн.,  45.833,33грн.,

-приватного підприємства „Пресс-Етикет” від 31 січня 2005 року на податок 54.449,17грн. (крім того, у цій накладної помилково вказана сума податку, податок від вартості товару 225.000грн. складає 45.000грн., завищений податок на 9.449,17грн.),

-товариства з обмеженою відповідальністю „Комфортбуд” №25-05 від 31 травня 2005 року на податок 144.992,60грн.,

-приватного підприємства ТД „Таврія” від 1 серпня 2005 року на податок –40.000грн. і 16.666,67грн.  (крім того, відсутні інші первинні документи за цими операціями),

2) податкові накладні приватного підприємства ВКФ „Слайдер” від 24 грудня 2004 року на податок 46.380,58грн. і 16.430,35грн. не мають номерів.

Позивач не оспорює того факту, що відніс вказані суми податку до податкового кредиту і це підтверджується податковими деклараціями, витягом з Книги обліку придбання товарів (робіт, послуг) позивача  (а.с. 57-64, 66-78 т.3), але позивач вказує, що мав усі належним чином (з номерами) складені оригінали податкових накладних.

Дійсно, до суду першої інстанції позивачем були надані податкові накладні, які мають номера :

1) від товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ „Техінвест” №580, №583, №585 від 31 січня 2005 року податок –30.688,11грн., 21.482,27грн., 29.390,33грн. (а.с. 76-81 т.1), №704 від 1 лютого 2005 року податок –22.725,76грн. (а.с. 82-83 т.1), №765 і №766 від 10 лютого 2005 року  податок –14.810грн. і   45.833,33грн. (а.с. 86-87 т.1),

2) приватного підприємства „Пресс-Етикет” №2001 і №2002 від 20 січня 2005 року податок 18.000грн. і 36.449,50грн., разом 54.449,17грн. (а.с. 84, 75 т.1),

3) товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія „Комфортбуд-1” №25-05 від 31 травня 2005 року податок –144.992,60грн. (а.с. 88 т.1),

4) приватного підприємства ТД „Таврія” №1459 і №1462 від 6 і 23 червня 2005 року податок  40.000грн. і 16.666,67грн. (а.с. 107, 136 т.1), а також надані первинні документи з операції придбання послуг, а саме договори, акти прийому-передачі послуг,  узгодження виду та вартості послуг (а.с. 89-96, 131, 133-134 т.1),

5) приватного підприємства ВКФ „Слайдер” №12241 і №12242 від 24 грудня 2004 року податок 46.380,58грн. і 16.430,35грн. (а.с. 74, 85 т.1).

Відповідно до підпункту 7.4.5 Закону України „Про податок на додану вартість” N168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (зі змінами на час оподаткування, далі Закон України №16897-ВР) не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними, у разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

З пояснень представників позивача слідує, що на час проведення перевірки у позивача були податкові накладні вказаних контрагентів, але знаходилися у магазині позивача, розташованому у місті Сімферополі, і для їх надання необхідний був час, але перевіряючі не надали платнику можливості надати такі податкові накладні і склали акт на підставі даних Книги обліку придбання товарів (робіт, послуг).

Як вказано вище, перевірка була здійснена у період з 5 грудня 2005 року до 16 січня 2006 року (з перервою з 1 до 9 січня 2006 року)  не за юридичною адресою позивача, а у магазині позивача у місті Севастополі, вул. Фадєєва, 1, тоді як позивач має ще один магазин у місті Сімферополі, вул.Кірова, 191 (а.с. 24 т.1).

24 лютого, 22 березня 2006 року (тобто після первинного прийняття 10 лютого 2006 року  податкового повідомлення-рішення –а.с. 11 т.1) платник надав до податкового органу скаргу на податкове повідомлення-рішення та заперечення на акт перевірки, в яких вказав на наявність цих податкових накладних, та приклав до заперечень на акт перевірки ці накладні (а.с. 18-21, 158 т.1).

Але такі  заперечення не були задоволені та прийняті до уваги при розгляді скарг у апеляційному порядку 18 квітня, 30 червня та 8 вересня 2006 року (а.с.14-17, 122- 130 т.1).

Пункт „а” підпункту 7.2.1 цього Закону та пункт 3 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого  наказом Державної податкової адміністрації України №165 від 30 травня 1997 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 1997 року за N 233/2037 (зі змінами на час оподаткування, далі Порядок) встановлюють, що у податковій накладній повинен бути порядковий номер, який повинен відповідати порядковому номеру книги обліку продажу товарів (робіт, послуг) продавця.

З  наданих відповідачем податкових накладних приватного підприємства ВКФ „Слайдер” від 24 грудня 2004 року податок у сумах 46.380,58грн. і 16.430,35грн. (а.с. 79-80 т.3), витягу з Книги обліку придбання товарі (робіт, послуг) позивача слідує, що номер у податкових накладних не вказаний (а.с. 72 т.3).

Однак такі обставини відповідно до пункту 7.2 Закону України №16897-ВР та пункту 5 вказаного Порядку не є підставою для визнання податкових накладних недійсними та для виключення сум податку за такими податковими накладними з податкового кредиту, тому що вказані норми матеріального права передбачають лише одну підставу для визнання податкових накладних недійсними та виключення сум податку з податкового кредиту –це складення податкових накладних не платником податку на додану вартість.

Але як вбачається з письмових доказів вказані контрагенти позивача на час здійснення з позивачем операцій були зареєстровані як платники податку на додану вартість :

1) товариство з обмеженою відповідальністю "ВКФ„Техінвест” отримало свідоцтво №37088201 1 вересня 2004 року (а.с. 1 т.4), на підставі рішення господарського суду міста Києва від 28 грудня 2005 року (це рішення апеляційному суду не надано, але про таке рішення вказано у листі податкової міліції - а.с. 27 т.2) скасована державна реєстрація цього товариства, відомостей про анулювання свідоцтва на web-сайті Державної податкової інспекції України не має  (а.с. 2т.4), тоді як з позивачем мало операції станом на 31 січня, 1, 10  лютого 2005 року,

2) приватне підприємство „Пресс-Етикет” отримало свідоцтво №17151057, яке на підставі рішення господарського суду Луганської області від 12 травня 2005 року (а.с. 148 т.3) про припинення юридичної особи через неподання з 11 лютого 2004 року податкових декларацій анульовано актом від 12 травня 2005 року (а.с. 4 т.4), тоді як з позивачем мало операції станом на 31 січня 2005 року (а.с. 146-148 т.3),

3) товариство з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія „Комфортбуд-1” 22 жовтня 2004 року отримало свідоцтво №17857093, відомостей про анулювання такого свідоцтва не має (а.с. 5-6 т.4), з позивачем це товариство мало операції станом на 31 травня 2005 року,

4) приватне підприємство ТД „Таврія” отримало свідоцтво №37622491, яке на підставі рішення господарського суду міста Києва від 3 квітня 2006 року №1974 (судове рішення апеляційному суду не надано) анульовано актом від 3 квітня 2006 року (а.с. 27 т.2, 7-8 т.4), тоді як з позивачем мало операції станом на 31 січня і 1 серпня 2005 року (а.с. 148 т.3),

5) приватне підприємство ВКФ „Слайдер” 30 червня 2004 року отримало свідоцтво №17320328 (а.с. 10 т.4), яке на підставі рішення господарського суду Луганської області від 10 квітня 2006 року (а.с. 52-54 т.3) через відсутність наміру здійснювати підприємницьку діяльність, не надання податкових декларацій починаючи  з травня 2005 року анульовано актом від 30 травня 2006 року (а.с. 10 т.4, 27 т.2), тоді як з позивачем мало операції станом на 24 грудня 2004 року (а.с. 52-54 т.3).

При цьому визнання свідоцтв недійсними та їх анулювання відбулося після  здійснення між позивачем та контрагентами операцій, а у певних випадках і після проведення перевірки позивача, у зв’язку з чим не було підставою для донарахування податку. Позивач до проведення перевірки не мав можливості змінити  свої зобов’язання через обставини, встановлені судовим рішенням, тому що по приватному підприємству "ВКФ „Слайдер” (а.с. 52-54 т.3), ТД „Таврія” (а.с. 143 т.3) судові рішення були прийняти після перевірки позивача, а по товариству з обмеженою відповідальністю "ВКФ „Техінвест” судове рішення прийнято у період проведення перевірки позивача, по приватному підприємству  „Пресс-Етикет” судове рішення прийнято до проведення перевірки позивача (а.с. 148 т.3),  але про ці судові рішення стало відомо після закінчення перевірки. Відомостей про розгляд судових справ відносно товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія Комфортбуд-1” не має.

Про наявність судових рішень та анулювання свідоцтв платників податку на додану вартість відповідачу стало відомо 25 жовтня 2006 року (а.с. 27 т.2), по приватному підприємству „Пресс-Етикет” –14 лютого 2006 року на запит від 21 січня 2006 року (а.с. 146 т.3), а податковій міліції стало відомо у ході досудового слідства (справа порушена 11 серпня 2006 року –а.с. 122 т.2), але до наступного часу відповідач не надав суду доказів ухилення цих платників від оподаткування.

Відомостей про набрання вказаними судовими рішеннями законної сили апеляційному господарському суду не надано.

Хоч відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України такий обов’язок покладений на суб’єкта владних повноважень, який заперечує проти позову про протиправність його рішень.

Разом з тим, позивач надав суду першої інстанції платіжні документи, які підтверджують, що позивач сплатив безготівкою вказаним контрагентам вартість наданих послуг:

1) товариству з обмеженою відповідальністю "ВКФ „Техінвест” 10, 21 лютого, 10, 22 березня, 6, 19 квітня, 12 травня 2005 року (тобто до прийняття 28 грудня 2005 року судового рішення і анулювання 3 квітня 2006 року свідоцтва) перераховано коштів у загальній сумі 2.138.987,47грн., у тому числі податок  - 356.497,90грн. (а.с. 11-24 т.3), тоді як спірний податковий кредит сформований на 164.929грн. (а.с. 76-87 т.1).

2) приватному підприємству „Пресс-Етикет” 17 і 20 січня 2005 року (тобто до прийняття 12 травня 2005 року судового рішення) перераховано коштів у загальній сумі 689.878грн., у тому числі податок –114.979,67грн. (а.с. 25-28 т.3), тоді як спірний податковий кредит сформований на 54.449,17грн.,

3) приватному підприємству ТД „Таврія” 8 і 23 червня 2005 року (тобто до прийняття 3 квітня 2006 року судового рішення і анулювання свідоцтва) перераховано 656.257,31грн., у тому числі податок –109.376,22грн. (а.с. 3-6 т.3), тоді як спірна сума податкового кредиту 56.666,67грн. (а.с. 107, 136 т.1),

5) приватному підприємству ВКФ „Слайдер” 24 грудня 2004 року (тобто до прийняття 10 квітня 2006 року судового рішення і анулювання свідоцтва 30 травня 2006 року) перераховано 376.865,56грн., у тому числі податок –62.810,93грн. (а.с. 29-30 т.3), тобто на суму спірного податкового кредиту (а.с. 74, 85 т.1).

Відомостей про повернення вказаних коштів позивачу до суду не надано.

Стосовно помилкового вказання суми податку на 9.449,17грн. у  податковій накладній приватного підприємства „Пресс-Етикет” від 31 січня 2005 року, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

У Книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг) позивача зроблено запис про податкову накладну без номеру від 31 січня 2005 року, вартість послуг без податку склала 225.000грн., податок –54.449грн., оплата - листопад (а.с. 76 т.3).

Тоді, як позивачем надані податкові накладні  цього контрагента від 20 січня 2005 року з вказанням номерів 2001 та 2002, при цьому вартість товару (без податку) склала 90.000грн. і 182.247,50грн., податок 18.000грн. і 36.449,50грн., разом податок –54.449,50грн., тобто у сумі яка віднесена до податкового кредиту  (а.с. 75, 84 т.1).

При цьому, позивач перерахував безготівкою у січні 2005 року приватному підприємству „Пресс-Етикет” по ціні товару податок у загальній сумі 114.979,67грн. (а.с. 25-28 т.3), тобто і податок, який відніс до податкового кредиту.

Приймаючи до уваги, що контролюючим органом при проведенні перевірки не були досліджені первинні документи (податкові накладні), а висновок зроблений на підставі Книги обліку придбання товарів (робіт, послуг), апеляційний господарський суд вважає висновки контролюючого органу про відсутність податкових накладних не доведеними. Сукупність вказаних вище документів (податкові накладні, платіжні доручення) свідчать про те, що позивач мав податкові накладні з правильно вказаними сумами податку, а запис у Книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг) про операцію з одної податкової накладної зроблена позивачем з порушенням. Однак це порушення, також як не вказання у цій Книзі номеру податкової накладної не є підставою для виключення 54.449,50грн. зі податкового кредиту позивача.

За податковими накладними від приватного підприємства ТД „Таврія” від 1 серпня 2005 року на податок –40.000грн. і 16.666,67грн. апеляційним господарським судом встановлено, що у Книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг) позивача (а.с. 72, 66 т.3) операції з приватним підприємством ТД „Таврія” позивачем віднесені до оподаткування у серпні 2005 року за двома податковими накладними без номерів з податками 40.000грн. і 16.666,67грн., у червні 2005 року такі операції до податкового кредиту не відносилися, тоді як  податкові накладні №1459 і №1462 видані раніше - 6 і 23 червня 2005 року (а.с. 107, 136 т.1), роботи вартістю 656.257,32грн. (у тому числі податок 109.376,22грн.) виконані у червні 2005 року (а.с. 92, 131, 133 т.1), повна оплата вартості робіт також здійснена у червні 2005 року (а.с. 3-6 т.3).

Тобто позивач відповідно до підпункту 7.5.1 Закону України №16897-ВР право на податковий кредит отримав у червні 2005 року, але скористувався цим правом у серпні 2005 року, що не впливає на заниження податкових зобов’язань, а тому не є підставою для донарахування податку.

На підставі вказаного, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про те, що вказані у акті перевірки обставини (відсутність належним чином складених податкових накладних) не відповідає фактичним обставинам, такі податкові накладні у позивача були, вони складені особами, які на той час були зареєстровані як платники податку на додану вартість, позивач перерахував цим контрагентам у ціні товарів (робіт, послуг) податок на додану вартість, суму якого відніс до податкового  кредиту, а тому у відповідача не було підстав для донарахування податку у сумі 483.849,41грн.

Стосовно доводів позивача про порушення процедури проведення перевірки (не за юридичною адресою, порушення строку складення акту перевірки та його направлення) апеляційний господарський суд встановив, що перевірка була здійснена не за місцем реєстрації та юридичною адресою позивача (а.с. 23-68 т.1, а.с. 32 т.2), прохання позивача про відкладення підписання акту перевірки податковим органом задоволені не були  і акт був підписаний 24 січня 2006 року (а.с. 23 т.1, 19-20, 32-33 т.2).  27 січня 2006 року  акт направлено податковим органом платнику за юридичною адресою (а.с. 21 т.2) і 31 січня 2006 року отриманий представником Самарською. Зворотного позивач не доказав (а.с. 164 т.1 чи 22 т.2). Повторно акт направлений 10 березня 2006 року (а.с. 160, 161 т.1, 24-25 т.2). Але такі обставині не є самостійними підставами для скасування податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до посилання відповідача на прийняття судом першої інстанції до уваги факту наявності кримінальної справи проти посадовця позивача апеляційний господарський суд вважає наступне.

З постанови прокуратури міста Севастополя від 11 серпня 2006 року слідує, що за фактом здійснення посадовцями позивача злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова   недбалість,  тобто  невиконання  або  неналежне виконання  службовою  особою  своїх  службових  обов'язків   через несумлінне   ставлення   до   них,   якщо воно спричинило тяжкі наслідки охоронюваним  законом  правам,  свободам  та   інтересам   окремих громадян,  або  державним чи громадським інтересам,  або інтересам окремих юридичних осіб) була порушена кримінальна справа (а.с. 122 т.2).

Але відповідно до статті 62 Конституції України вина особи (у даному  випадку посадовців позивача) у здійсненні злочину повинна бути підтверджена обвинувальним вироком суду. А такий вирок суду до посадовців позивача не приймався.

Також відповідно до статей 69 і 72 Кодексу адміністративного судочинства України постанова слідчих органів про порушення кримінальної справи не може бути доказом та не звільняє від доказування обставин по адміністративній справі.

На підставі вказаного апеляційний господарський суд, вважає, що апеляційна скарга не обґрунтована і задоволенню не підлягає, підстав для скасування (зміни) судового рішення не має.

Керуючись статтями 24, 195, 196, 198, 200,  205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Севастополя залишити без задоволення.

Постанову господарського суду міста Севастополя від 19 грудня 2006 року у справі № 20-4/250 залишити без змін.

Ухвала набирає законну силу з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя                                        О.Г. Градова

Судді                                                                      В.С. Голик

Т.П. Фенько