ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

26.02.07                                                                                           Справа  № 2/23-39А

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючої судді                                              Орищин Г.В.

суддів                                                                  Дубник О.П.

Якімець Г.Г.

розглянув апеляційну скаргу Луцької об»єднаної державної податкової інспекції, м.Луцьк (далі –ОДПІ) від 29.12.2006 р. № 5280/10/10-011

на постанову господарського суду Волинської області від 07.12.2006 року

у справі № 2/23-39А

за позовом підприємця Гонсьора О.В., м.Луцьк

до відповідача 1: Луцької ОДПІ

до відповідача 2: Головного управління Державного казначейства України у Волинській області, м.Луцьк

про повернення 34818 грн. ПДВ та стягнення 2815,96 грн. процентів

за участю представників сторін:

від скаржника –Шевчук В.В. –ГДПІ юр. від., Політаєв Ю.В. –ДПІ юр. упр.

ДПА у Волин. обл.

від позивача –Іванчук І.П. –предст.

від відповідача-2 –Зізюкіна Ю.Л. –гол. спец. юр. від.

Права і обов»язки сторін, передбачені ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України, представникам роз”яснено.

Постановою господарського суду Волинської області від 07.12.2006 року у справі № 2/23-39А (суддя Черняк Л.О.) частково задоволено позовні вимоги підприємця Гонсьора О.В., м.Луцьк, зобов’язано повернути з Державного бюджету України на користь позивача 34818 грн. податку на додану вартість; в решті позову про стягнення 2815,96 грн. відсотків –відмовлено; стягнено з Державного бюджету України на користь позивача 348,11 грн. по сплаті судового збору. Дана постанова мотивована судом тим, що оскільки факт наявності бюджетної заборгованості по податку на додану вартість в сумі 34818 грн. встановлено рішеннями судів, податковим органом не спростовано правомірності заявлення до бюджетного відшкодування вказаної суми, тому,  в цій частині позовні вимоги слід задоволити.

Відповідач-1 у справі –Луцька ОДПІ, подав апеляційну скаргу на згадану постанову  господарського суду, оскільки, на його думку, господарським судом невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, зазначає скаржник, згідно внесених до п.п.7.7.11 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»змін, не мають права на отримання бюджетного відшкодування суб’єкти підприємницької діяльності, які не є платниками ПДВ, перебувають на спрощеній системі оподаткування. Дані зміни були внесені 07.07.2005 р., тобто до звернення підприємця Гонсьора О.В. із заявою до податкового органу про повернення коштів. Крім цього, скаржник зазначає, що господарським судом в резолютивній частині постанови не розмежовано, які саме дії повинен вчинити кожен з відповідачів, хто саме з відповідачів повинен проводити повернення коштів з Державного бюджету України та яким чином.

Позивач з вимогами скаржника не погоджується з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу (а.с.105-108) та в усних поясненнях в судовому засіданні.

Відповідач-2 також подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.109), вимоги скаржника підтримує.

При розгляді апеляційної скарги та матеріалів справи судовою колегією встановлено наступне:

Згідно акту Луцької об'єднаної державної податкової інспекції від 22.11.2004 р. „Про результати проведення документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства підприємцем Гонсьором  Олександром Васильовичем, правомірності відшкодування податку на додану вартість за червень 2004 р.",  підприємець Гонсьор О.В., при переході на спрощену систему оподаткування, обліку і  звітності, не провів коригування податкового кредиту на суму ПДВ, сплачену  при придбанні матеріальних активів, які на момент перевірки не були використані, чим було порушено п.п. 7.4.3. п. 7.4. та  п.п. 7.2.4. п. 7.2. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”. Позивач не є платником ПДВ з 20.07.2004 р., в зв”язку з чим скаржник вважає, що сума 34818 грн. не попадає в реєстр про  відшкодування ПДВ, що формується в автоматичному режимі, оскільки суб”єкт підприємницької  діяльності, що перейшов на спрощену систему оподаткування, яка не  передбачає сплати податку або передбачає його нарахування за ставками іншими ніж визначені п. 6.1.ст. 6 або п. 8-1.2. ст. 8-1 Закону України “Про ПДВ”, втрачають право, зокрема,  на отримання відшкодування за податковий період, в якому відбувся такий перехід.

За наслідками перевірки податковим органом 22.11.2004 року було прийнято податкове повідомлення-рішення за № /0 про завищення підприємцем суми бюджетного відшкодування  на 34818 грн.

За результатами адміністративного оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення Луцькою ОДПІ 26.04.2005 р. було прийнято податкове повідомлення-рішення № /3 про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 34818 грн.

Правомірність віднесення позивачем  даної суми до податкового кредиту була предметом розгляду у справі № 2/54-2, рішенням з якої від 30.08.2005 р. господарський суд Волинської області задоволив позов підприємця Гонсьора О.В., визнав недійсним податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 21.12.2005 р.   № /2 про зменшення суми бюджетного відшкодування на вищезазначену суму.

Дане рішення набрало законної сили.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам та матеріалам справи, судова колегія відзначає наступне:

Відповідно до п.п.7.4.3 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»у разі, коли товари (роботи, послуги), що виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Підпунктом 7.2.4 п.7.2 ст.7 вищевказаного Закону України (в редакції, що діяла на момент проведення перевірки та вчинення операції з придбання товарів підприємцем) встановлено, що суб'єкти підприємницької  діяльності, що перейшли на спрощену систему оподаткування, яка не передбачає сплати податку або передбачає його сплату в іншому, ніж визначено цим Законом порядку, втрачають право на нарахування податку, податковий кредит та складання податкової накладної, а також на отримання відшкодування за податковий період, в якому відбувся перехід.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, правомірність відображення позивачем в декларації суми ПДВ, яка має від'ємне значення, підтверджено рішенням господарського суду Волинської області від 30.08.2005 р. у справі № 2/54-2 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2005 року, які залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.10.2006р.

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В даному випадку, період, в якому підприємець перейшов на спрощену систему оподаткування є наступним по відношенню до періода, в якому виникло право на відшкодування ПДВ.

Таким чином, оскільки податковим органом не було спростовано правомірності заявлення до бюджетного відшкодування податку на додану вартість в сумі 34818 грн. і факт наявності бюджетної заборгованості по податку на додану вартість встановлено рішеннями судів, господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині повернення позивачу 34818 грн. ПДВ.

Щодо невизначеності в судовому рішенні хто з відповідачів повинен вчинити певні дії, слід зазначити, що згідно ухвали господарського суду від 27.11.2006 р. у даній справі (а.с.70), у відповідності із п.1.ст.52 КАС України, судом здійснено заміну відповідачів відділу Державного казначейства у м.Луцьку і Управління Державного казначейства у Волинській області на Головне управління Державного казначейства України у Волинській області.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови, як такої, що прийнята у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підставі фактичних обставин і матеріалів справи.

Отже, керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, п.п.6 і 7 р.YІІ Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд  У Х В А Л И В :

Постанову господарського суду Волинської області від 07.12.2006 року у справі

№ 2/23-39А залишити без змін, апеляційну скаргу Луцької ОДПІ - без задоволення.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути

оскаржена в касаційному порядку, у відповідності із ст.ст.211, 212 КАС України.

Справу повернути в господарський суд Волинської області.

головуючий суддя                                                                   Г.В. Орищин

судді                                                                                          О.П. Дубник

Г.Г. Якімець