ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

24.05.07                                                                                           Справа№ 5/970-3/122А

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом  Державної податкової інспекції у Городоцькому районі Львівської області

до  відповідача : Приватна агрофірма „Прикарпаття”, с.Долиняни

Про  стягнення пені в розмірі 10950,00 грн.

За участю представників:

Від позивача:  Леган Н.М. -представник

Від  відповідача: Река В.М.-представник

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст.49,51   КАС України.

Суть спору: Подано позов Державною податковою інспекцією у Городоцькому районі Львівської області до Приватної агрофірми „Прикарпаття”, с.Долиняни про  стягнення  10950,00 грн. пені.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задоволити  позовні  вимоги з  мотивів наведених  в позовній  заяві, матеріалах справи  та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на відсутність заборгованості перед бюджетом і безпідставність нарахування пені.

Ухвалою суду від 04.05.2007 року позивача зобов’язано було подати правове обґрунтування позовних вимог і облікову картку платника податку по періодам виникнення боргу.

В судове засідання позивач витребуваних судом документів і розрахунків не подав, натомість заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача відділення Державного казначейства у Городоцькому районі Львівської області  для дачі пояснень по нарахуванню штрафних санкцій.

Враховуючи ту обставину, що предметом даного спору є стягнення до бюджету коштів з ПАФ „Прикарпаття”, а не відшкодування ПДВ, суд вважає недоцільним залучати до участі у справі ВДК у Городоцькому районі.

З метою надання позивачу можливості обґрунтувати правомірність нарахування штрафних санкцій і подати уточнений розрахунок пені в судовому засіданні 23.05.2007 року оголошувалась перерва до 24. 05.2007 року.

Повний текст рішення виготовлений  , підписаний  та оголошений 23.05.2007 року.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши  докази в їх сукупності , встановив наступне:

На підставі договорів, укладених між відділенням Державного казначейства у Городоцькому районі Львівської області та Приватною агрофірмою „Прикарпаття”  останній було надано фінансову допомогу на умовах повернення на загальну суму 6700,00 грн., яку відповідач зобов’язувався повернути до 01.10.1999 року.

Згідно акту звірки розрахунків від 19.01.2006 року станом на 01.01.2006 року за ПАФ “Прикарпаття”рахувалась заборгованість за одержані протягом 1997-1999 років кошти в розмірі 5100,00 грн.

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 10950,00 грн. пені, нарахованої за несвоєчасне повернення фінансової допомоги.

При цьому, позивачем подано розрахунок пені, нарахованої більше, як за сім років.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає до задоволення.

При  прийнятті  постанови,  суд  виходив  з наступного :

Як вже зазначалося раніше, між відділенням Державного казначейства у Городоцькому районі Львівської області та Приватною агрофірмою „Прикарпаття” у 1997 році та у 1999 році було укладено договори, за умовами яких відповідачу було надано фінансову допомогу на умовах повернення на загальну суму 6700,00 грн., яку відповідач зобов’язувався повернути до 01.10.1998 р. та до 01.10.1999 року відповідно, однак свої договірні зобов’язання виконав частково. Таким чином, заборгованість по поверненню фінансової допомоги виникла з договірних зобов’язань.

Позивач звернувся з позовом про стягнення  пені за несвоєчасне повернення грошових коштів, згідно договорів, укладених у 1997 та 1999 роках.

В обґрунтування позовних вимог ДПІ у Городоцькому районі посилається на ст.526 ЦК України, ст..22 Закону України “Про державний бюджет України на 2006 рік”та ст..21 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік”.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України (01.01.04), положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.ст.161,162 ЦК УРСР, що діяв на час укладення договору, зобов”язання повинні виконуватись належним чином у відповідності до вимог закону та договору.

Як вбачається з матеріалів справи, в зв’язку з несвоєчасним поверненням відповідачем фінансової допомоги, наданої по зазначених вище договорах, позивач вже звертався в суд про примусове стягнення заборгованості. Рішенням господарського суду Львівської області від 16.08.2005 року у справі № 5/1758-25/84  задоволено позов Городоцької МДПІ про стягнення з ПАФ „Прикарпаття” 5300,00 грн.  заборгованості по неповерненій фінансовій допомозі. При цьому, питання про застосування до відповідача штрафних санкцій, за несвоєчасне виконання договірних зобов’язань, позивачем  не ставилося. Рішення суду не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку і набрало законної сили.

По спливу майже двох річного строку після прийняття судом рішення про стягнення боргу позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасне виконання договірних зобов’язань.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР  загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як зазначає в позовній заяві ДПІ у Городоцькому районі, відповідно до зазначених вище договорів, відповідач зобов’язувався повернути фінансову допомогу по договору від 06.10.1997 року до 01.10.1998 року.  Таким чином, перебіг позовної давності почався з 02.10.1998 року. По договору від 25.02.1999 року відповідач зобов’язувався повернути фінансову допомогу до 01.10.1999 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності по зазначеному договору почався 02.10.1999 року.

Нормами ст.80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності для пред”явлення позову є підставою для відмови в позові. Під час розгляду справи позивач жодним чином не пояснив причин пропуску строку позовної давності , як і не просив його поновити.

Відповідно до ст.75 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення зобов’язань по договорах фінансової допомоги, визначено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Для стягнення неустойки (штрафу, пені) відповідно до ст.72 ЦК УРСР застосовуються скорочені строки позовної давності  тривалістю в шість місяців.

При поданні позову позивач безпідставно зіслався на норми ЦК України, який набрав чинності лише з 1 січня 2004 року. Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання  чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов”язків , що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Що стосується застосування строків позовної давності, то відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Оскільки, строк  позовної давності для стягнення неустойки (пені) за договором фінансової допомоги від 06.10.1997 р. сплив  01.04.1999 року, а по договору від 25.02.1999 р. строк позовної давності сплив 01.04.2000 року  - до набрання чинності ЦК України, то застосування позивачем до даних правовідносин положень нового цивільного кодексу є необґрунтованим.

З урахуванням положень чинного законодавства України, практики його застосування найвищою судовою інстанцією України та обставин справи, суд дійшов висновку що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.2-1, п. 3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень та ст.ст. 69-71, 86, 87, 158, 160, 162, 163, 167  Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Суддя