ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"12" червня 2007 р.
Справа № 1/423-26-11/399-06-10711

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Журавльова О.О.,

суддів Тофана В.М., Михайлова М.В.

при секретарі судового засідання Бритавська Ю.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Гуцалюк Д.В. за довіреністю від 14.05.2007р. №154

від відповідача 1: Кіташевський Д.А. за довіреністю від 13.11.2006р. №429

від відповідача 2: не з’явився

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської залізниці

на рішення господарського суду Одеської області  від  12 лютого 2007 року

у справі №1/423-26-11/399-06-10711

за позовом  Відкритого акціонерного товариства „Вінницяоблпаливо”

до відповідачів 1) Державного підприємства „Свердловантрацит”

2) Державного підприємства Одеська залізниця

про стягнення 530,62 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою від 09.08.2006р. господарський суд Луганської області порушив провадження у справі за позовом ВАТ „Вінницяоблпаливо” до ДП „Свердловантрацит” про стягнення 530,62 грн. збитків від нестачі вугілля.

У заяві від 09.10.2006р. за вх.№5615 позивач просив суд стягнути з відповідача збитків від нестачі вугілля в сумі 240,04 грн.

В процесі розгляду справи господарський суд Луганської області на підставі ст.24 ГПК України залучив до участі у справі 2-го  відповідача –Одеську залізницю та на підставі ст.16 ГПК України надіслав справу до господарського суду Одеської області за підсудністю, про що 09.10.2006р. виніс відповідну ухвалу.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.02.2007р. у справі №1/423-26-11/399-06-10711 (суддя Никифорчук М.І.) позов ВАТ „Вінницяоблпаливо” задоволений. З ДП „Одеська залізниця” та з ДП „Свердловантрацит” стягнуто по 265,31 грн. вартості нестачі вугілля, 51 грн. держмита, та 59 грн. витрат на ІТЗ судового процесу з кожного.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність вини як залізниці так і відправника у нестачі вантажу при його перевезенні, оскільки встановив, що вантаж прибув у технічно справному вагоні, є ознаки втрати вантажу під час перевезення та є природна втрата маси вантажу, який завантажувався у вологому стані.

Одеська залізниця із рішенням суду першої інстанції не згодна, в апеляційній скарзі просить його скасувати частково і прийняти нове рішення яким Одеську залізницю від відповідальності  звільнити, з посиланням при цьому на те, що суд першої інстанції не з’ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Так, скаржник вважає, що Одеська залізниця не може бути відповідачем у даній справі, оскільки виходячи з приписів ст.ст.26,131 Статуту залізниць України, п.2.11. Роз’яснення Президії ВГСУ №04-5/601 від 29.05.2002р., з приводу перевезення вантажу позови пред’являються до залізниці призначення вантажу, якою згідно з залізничною накладною є станція Солотвіно 2 Львівської залізниці.

В свою чергу позивач у письмових поясненнях від 15.05.2007р. за вх.№911-Д1 та у судовому засіданні просить апеляційний господарський суд прийняти рішення про стягнення з відповідача-1 збитків від нестачі вугілля в сумі 191,52 грн., зайво сплачену провізну плату в сумі 48,52 грн., 102 грн. сплаченого державного мита, 118 грн. –витрат на ІТЗ судового процесу.

При цьому позивач вважає, що перевізник виконав свої зобов’язання у повному обсязі та належним чином, оскільки на станцію призначення вантаж надійшов у непошкодженому відкритому рухому складі, завантажений засобами відправника, без ознак втрати вантажу під час перевезення, що відповідно до вимог ст.111 Статуту залізниць України звільняє залізницю від відповідальності.  Разом з тим, позивач вважає, що у нестачі вантажу винний відправник, оскільки саме відправником не вжиті  заходи щодо ущільнення вугілля катком та нанесення захисного маркування. Окрім того, позивач посилається на те, що у зв’язку із залученням до справи Одеської залізниці в якості другого відповідача, спір по відшкодуванню збитків від нестачі вугілля переходить у площину договору перевезення, що має негативні наслідки для позивача, оскільки із змісту ст.ст.130, 133 Статуту залізниць України випливає, що в даному випадку з договору перевезення вантажу позивач, який виступає в якості постачальника для одержувача вантажу ПП „Опріш М.Ю.”, права на пред’явлення позову до залізниці не має.

Відповідач -1 у судове засідання не з’явився, відзив на апеляційну скаргу не надав, але про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, тому апеляційний господарський суд визнав можливим розглядати апеляційну скаргу за відсутністю відповідача -1 у судовому засіданні.

Ухвалою заступника голови суду від 15.05.2007р. строк розгляду апеляційної скарги Одеської залізниці продовжений до 20.06.2007р.

На підставі ст.85 ГПК України, у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, заслухавши представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги Одеської залізниці, з наступних мотивів:

Як випливає із матеріалів справи, 25.12.2003р. між ВАТ „Вінницяоблпаливо” (покупець, позивач) і ДП „Свердловантрацит” (продавець, відповідач-1) укладений договір купівлі-продажу №207-1.288, за умовами якого відповідач-1  зобов’язався передати у власність, а позивач прийняти і оплатити на умовах договору товар, ціна, кількісні і якісні показники якого наведені в специфікаціях, що узгоджені обома сторонами і є невід’ємною частиною договору.

У специфікації від 07.03.2006р. до договору передбачено,  що відповідач-1 зобов’язаний поставити позивачу вугілля марки АМ (13-25), в кількості 3000 тон, ціною за 1 тону без ПДВ 280 грн.

У п.2.1. договору встановлено, що відвантаження продукції здійснюється залізничним транспортом по відвантажувальним реквізитам позивача (з обов’язковим зазначенням коду ОКПО вантажоотримувача), які повідомляються відповідачу-1 письмово (факсом), не менш ніж за 20 календарних днів до початку наступного місяця.

Згідно з умовами п.2.2. договору, прийом товару по кількості і якості здійснюється згідно з Інструкцією про порядок прийому продукції ВТП по кількості і якості П-6, П-7, а також діючого ДОСТ 1137-64.

Оплата за товар здійснюється позивачем шляхом перерахування грошових коштів на р/рахунок відповідача-1 по 100% передплаті узгодженої партії товару лише при наданні рахунку відповідачем-1. (п.4.2. договору). Провізна плата за товар здійснюється позивачем. (п.4.3. договору).

Відповідно до умов п.8.6. договору, строк його дії встановлений до 31.12.2004р.

Згідно з умовами додаткової угоди від 30.12.2005р. №4 до договору, сторони домовилися про пролонгацію строку дії договору до 31.05.2006р.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що на виконання умов укладеного з позивачем договору, ДП „Свердловантрацит” (станція відправлення Должанська Донецька залізниця) 22.03.2006р. у вагоні №67871012 відправив ПП „Оприш М.Ю.” (станція призначення –Солотвино 2 Львівської залізниці) 69 тон антрациту, що підтверджується наявною у матеріалах справи залізничною накладною №52690729. Вартість відправленого ДП „Свердловантрацит” вугілля оплачена позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

На станцію призначення вантаж прибув 02.04.2006р. і виданий ПП „Оприш М.Ю.”  згідно з комерційним актом БК 041663*340/4, який складений станцією Знаменка Одеської залізниці 25.03.2006р.

Станцією Знаменка Одеської залізниці вказаний комерційний акт складений на підставі актів загальної форми №1434, №1437 від 25.03.2006р., згідно з якими, на поверхні вантажу виявлені поглиблення. У комерційному акті встановлена нестача вугілля в кількості 1950 кг.

Таким чином матеріалами справи встановлено, що на виконання умов укладеного з позивачем договору купівлі-продажу відповідачем –1 укладений договір перевезення.

Так, відповідно до ч.1 ст.307 ГК України, яка кореспондується із ч.1 ст.909 ЦК України та п.22 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 06.04.1998р. №457, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов’язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов’язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.  Вимогами ч.2 ст.307 ГК України, які кореспондуються з ч.ч.2,3 ст.909 ЦК України,  передбачено, що договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч.5 ст.307 ГК України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб’єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з вимогами ч.1 ст.314 ГК України, які кореспондуються з вимогами ч.1 ст.924 ЦК України, а також вимогами ст.110 Статуту залізниць України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до вимог ст.129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Втім, як свідчить зміст позовної заяви ВАТ „Вінницяоблпаливо”, підставою позовних вимог останнього про стягнення з ДП „Свердловантрацит” збитків від нестачі вугілля є неналежне виконання відповідачем-1  умов договору купівлі-продажу від 25.12.2003р. №207-1.288 щодо поставки вугілля у встановленій договором кількості.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, який є підставою позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо”, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що цей договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Так, відповідно до ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона –постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій  стороні –покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому вимогами ч.6 ст.267 ГК України передбачено, що договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем. Як встановлено матеріалами справи і не заперечується позивачем, вантажоодержувачем товару за укладеним між сторонами договором є ПП „Опріш М.Ю.”,  з яким у позивача укладений договір від 15.02.2006р. №1.17.

Таким чином, укладений між позивачем і відповідачем-1 договір купівлі-продажу від 25.12.2003р. №207-1.288 є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно ст.ст.173,174 ГК України (ст.ст.11,202,509 ЦК України).

В силу ч.1 ст.193 ГК України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як вище встановлено апеляційним господарським судом, відповідач-1 зобов’язався поставити позивачу товар у кількості, що встановлена у специфікації до договору, а позивач зобов’язався прийняти товар по кількості згідно з Інструкцією П-6.

Таким чином, підтвердженням факту порушення відповідачем-1 умов договору щодо кількості поставленого позивачу товару буде наявність доказів приймання продукції згідно з вимогами Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженою постановою Держарбітражу при раді Міністрів СРСР від 15.07.65 №П-6 (надалі Інструкція №П-6).

Втім, як встановлено апеляційним господарським судом і не заперечується позивачем у справі приймання продукції  по Інструкції №П-6 не здійснювалося, а в якості доказів неналежного виконання відповідачем -1 своїх обов’язків щодо поставки продукції у встановленій договором кількості позивач посилається на складений станцією Знаменка Одеської залізниці комерційний акт БК  041663*340/4, який в силу вимог ст.129 Статуту залізниць України засвідчує обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення.

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст.34 ГПК України господарський суд приймає ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний господарський суд вважає, що в даному випадку комерційний акт не може бути належним доказом наявності у позивача збитків від нестачі вугілля, оскільки по-перше, підставою позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо” є укладений з відповідачем-1 договір купівлі-продажу від 25.12.2003р. №207-1.288, умовами якого передбачено, що приймання продукції здійснюється згідно з Інструкцією №П-6.  Але,  всупереч умов цього договору, приймання вугілля по Інструкції №П-6 не здійснювалося. По-друге, в силу вимог ст.129 Статуту залізниць України комерційний акт засвідчує обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності не лише вантажовідправника, а й залізниці та вантажоодержувача. Тобто, при вирішенні цього спору по суті для з’ясування всіх обставин справи необхідно залучити до участі у справі як залізницю, так і вантажоодержувача (ПП „Оприш М.Ю.”), а в такому випадку спір переходить у площину з’ясування правовідносин, що  випливають з договору перевезення, який взагалі не є підставою позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо”.  Більш того, в силу вимог ст.ст.130, 133 Статуту залізниць України у разі нестачі вантажу право  на пред’явлення до залізниці претензій та позовів має одержувач вантажу, тобто –ПП „Оприш М.Ю.”, а не позивач у справі.

Таким чином, встановлені обставини свідчать, що позивачем у справі не доведений факт неналежного виконання відповідачем-1 своїх обов’язків за укладеним між сторонами договором  купівлі-продажу від 25.12.2003р. №207-1.288 щодо поставки позивачу вугілля у встановленій договором кількості, що в свою  чергу унеможливлює задоволення його позовних вимог.

Разом з тим,  встановлені обставини свідчать про неможливість задоволення позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо” за рахунок стягнення збитків від нестачі вугілля з Одеської залізниці (відповідач-2), оскільки, по-перше, договір перевезення не є підставою позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо”, а по-друге, в силу вимог ст.ст.130, 133 Статуту залізниць України ВАТ „Вінницяоблпаливо” взагалі не має права на пред’явлення до залізниці претензій та позовів у разі нестачі вантажу.

Більш того, відповідно до вимог ст.131 Статуту залізниць України, претензії, що виникли з приводу перевезення вантажу, заявляються залізниці призначення вантажу. Разом з тим, у п.2.11. Роз’яснень ВГСУ №04-5/601 від 29.05.2002р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею” встановлено, що спори, що виникають з договору перевезення, в тому числі у прямому міжнародному залізничному сполученні, у яких одним з відповідачів є орган транспорту, вирішуються господарським судом за місцезнаходженням органу транспорту, на якого статутом і Правилами пред’явлення та розгляду претензій покладено розгляд претензій.

Оскільки із  залізничної накладної №52690729 випливає, що станцією і залізницею призначення вантажу є Солотвино 2 Львівської залізниці, то Одеська залізниця взагалі не може бути відповідачем у даній справі.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи та  прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ВАТ „Вінницяоблпаливо”.

Вищевикладеним спростовуються доводи позивача, що викладені у  запереченнях на апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.99,101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Одеської залізниці задовольнити.

2.Рішення господарського суду Одеської області від 12 лютого 2007  року у справі №1/423-26-11/399-06-10711 скасувати.

3.Відмовити  Відкритому акціонерному товариству „Вінницяоблпаливо” у задоволені позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя

О.О. Журавльов

Судді

В.М. Тофан

М.В. Михайлов