ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2007 р.
Справа № 7/339-4487

15 год. 45 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі

при секретарі судового засідання Підлубній О.В.

Розглянув справу:

за позовом: Спільного підприємства „Виробниче автотранспортне об’єднання „Кооптранс”, м. Тернопіль, вул. Бродівська, 59, 46000

до відповідача: Державної інспекції контролю за цінами в Тернопільській області, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8, 46021

за участю представників сторін:

позивача:          Помазанська Світлана Іванівна –довіреність № 2 від 16.01.07р.;

відповідача:          Онуфрієнко Тетяна Миколаївна –довіреність № 95 від 16.01.07р..

Суть справи:

Спільне підприємство „Виробниче автотранспортне об’єднання „Кооптранс” звернулося з позовом про визнання нечинним та скасування рішення № 87 „Про застосування  економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін” прийнятого Державною інспекцією з контролю за цінами в Тернопільській області 06.11.2006 року.

В судових засіданнях з 27.03.2007р. по 02.04.2007р., на підставі ст. 150 КАС України, оголошувалися перерви для надання сторонам можливості подати додаткові матеріали в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з відрядженням представника за межі області.

Представник відповідача заперечив проти заявленого клопотання.

Суд, розглянувши клопотання, відхиляє його за відсутності доказів, що підтверджують викладені в клопотанні причини не забезпечення участі в судовому засіданні  повноважного представника позивача.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що рішення прийняте відповідно до чинного законодавства, а актом перевірки підтверджено порушення позивачем вимог Закону України „Про ціни і ціноутворення”, Постанови НКРЕ України від 31.07.1996р. „Про затвердження правил користування електроенергією” та Постанови НКРЕ від 17.01.2005р. „Про затвердження порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення та населених пунктів) ліцензіаторами з постачання електроенергії за регульованим тарифом” та Постанови НКРЕ від 13.06.1996р. № 15/1 „Про затвердження Умов та Правил здійснення підприємницької діяльності з постачання електроенергії за регульованим тарифом”, просить в позові відмовити.

Представник позивача Стах Г.І. допитана в якості свідка.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідка, встановлено:

- за результатами перевірки, проведеної Державною інспекцією з контролю за цінами  в Тернопільській області на предмет дотримання Спільним підприємством „Виробниче автотранспортне об’єднання „Кооптранс” в період з 01.01.2006р. по 01.10.2006р. правильності застосування тарифів на електричну енергію, що відпускається субспоживачам, оформленого актом перевірки від 27.10.2006 року, інспекцією прийнято 06.11.2006р. рішення № 87 про застосування до спільного підприємства економічних санкцій в сумі 12847,38 грн. із яких: 4282,46 грн. –сума необґрунтовано одержаної виручки та 8564,92 грн. сума штрафу.

Підставою для притягнення спільного підприємства до відповідальності, згідно акту перевірки стало порушення останнім Постанови НКРЕ від 17.01.2005р. „Про затвердження порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення та населених пунктів) ліцензіаторами з постачання електроенергії за регульованим тарифом”, а саме: при розрахунках з орендарями за спожиту електроенергію підприємство застосувало вільні ціни, а не регульовані, а саме крім роздрібних тарифів та нарахування втрат на лініях електропередач нараховувалась сума у розмірі 6 відсотків до спожитої щомісяця орендарями електроенергії.

Позивач оспорюючи рішення посилається на те, що предметом діяльності підприємства є здійснення перевезень вантажів, а не здійснення постачання електроенергії. Відповідно до укладених договорів оренди Орендарі відшкодовують частину витрат за електроенергію, а тому відповідачем неправомірно застосовані штрафні санкції.

Допитана в процесі судового розгляду справи свідок Стах Г.І., повідомила суду, що оплата електроенергії орендарями здійснювалася на підставі актів приймання –здачі виконаних робіт (надання послуг) які виставлялись щомісячно. Дані акти включали в себе ціну використаної електроенергії, згідно показників лічильника та частину витрат за кабель використаного на ремонт кабельної лінії електропередач.

Суд, керуючись ст. 86 КАС України, давши оцінку поданим сторонами доказам,  наведеним доводам, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

При цьому суд  виходив із наступного:

- забезпечення проведення цінової політики, визначення переліку продукції, товарів і послуг, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи на які затверджуються відповідними органами державного управління, а також повноважень цих органів в галузі встановлення і застосування цін (тарифів) та контролю за цінами, згідно ст. 116 Конституції України, ст. 4 Закону України „Про ціни і ціноутворення” віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України;

- Законом України „Про електроенергетику” (ст. 17), Постановою Кабінету Міністрів України „Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)” № 1548 від 25.12.1996р. (п. 8), регулювання тарифів на електроенергію, що відпускається населенню для побутових потреб, єдині тарифи на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім тарифів на електричну енергію, що відпускається на побутові потреби населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення віднесено до повноважень Національної комісії регулювання електроенергетики України (далі НКРЕ).

Відповідно до підпункту 16 пункту 4 „Положення про Національну комісію регулювання електроенергетики України”, затвердженого Указом Президента України від 21.04.1998 № 335/98, названа Комісія відповідно до покладених на неї завдань формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на електроенергію, газ, нафту та нафтопродукти, тарифів на їх транспортування, зберігання, постачання та розподіл, а також транспортування трубопроводами інших речовин.

Відносини пов’язані з виробництвом, передачею, постачанням та використанням електроенергії юридичними особами та фізичними особами (крім населення) на роздрібному ринку електричної енергії регулюються  „Правилами користування електричною енергією” затвердженими постановою № 28 від 31.07.1996р. (далі Правила), відповідно до яких зазначеним споживачам електроенергія поставляється за  регульованим тарифом, який формується відповідно до „Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для  споживачів (крім  населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом” затвердженим постановою НКРЕ від 22.01.2001р. № 47.

Постачання електричної енергії здійснюється  відповідно до пп. 1.3, 1.6. Правил на підставі типового договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником електроустановки (споживачем, субспоживачем) та постачальником електроенергії за регульованим тарифом, або договору купівлі –продажу електроенергії, за нерегульованими тарифами. Умови договору купівлі – продажу визначаються за згодою сторін та укладається такий договір в порядку визначеному чинним законодавством.

Щодо відносин між орендарем та орендодавцем, який отримує електроенергію за регульованим тарифом, то розрахунки за комунальні послуги, в тому числі і спожиту електричну енергію регулюються договором оренди, при цьому вищезазначені нормативні акти не містять виключень для орендодавця щодо визначення вартості спожитої орендарем електроенергії, тобто вона повинна відповідати порядку її визначення встановленому для споживача, оскільки розрахунки перед постачальником за спожиту орендарем енергію проводить орендодавець, власник електроустановок.

Контрольно –наглядові функції з питань додержання підприємствами вимог щодо формування, встановлення та застосування цін і тарифів здійснюються Державними інспекціями з контролю за цінами відповідно до „Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами” затвердженого постановою КМ України від 13.12.2000 р. № 1819 (далі Положення).

Зазначені функції інспекція виконує згідно підп. 5. п. 5. Положення та ст. 14 Закону України „Про ціни і ціноутворення” шляхом проведення перевірок і прийняття на їх підставі рішень про застосування економічних санкцій в разі виявлення порушення підприємством державної дисципліни цін.

Порядок проведення перевірок та стягнення санкцій регулюється „Інструкцією про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами” затверджена наказом Міністерства економіки з питань європейської інтеграції України та Міністерства фінансів України від 03.12.2001р. № 1044/6235 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.12.2001р., далі Інструкція).

Відповідно до приписів пункту 1.4 Інструкції, підставою для застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін є одержання суб’єктами господарювання необґрунтованої виручки в результаті порушення ними чинного в періоді, що перевіряється, порядку встановлення та застосування цін і тарифів, які регулюються уповноваженими органами відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 1. ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень обов’язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення покладається на відповідача.

В даному випадку, доказом правомірності притягнення суб’єкта господарювання до відповідальності за порушення державної дисципліни цін  є акт перевірки, обов’язковість складання якого передбачена вищезазначеною Інструкцією.

Державна інспекція контролю за цінами в Тернопільській області, на підтвердження правомірності прийняття спірного рішення, посилається на акт перевірки від 27.10.2006 року. який приймається судом як належний доказ, що підтверджує порушення позивачем норм чинного законодавства, що регулює порядок встановлення цін на електроенергію.

Як випливає із матеріалів справи, акту перевірки  між Відкритим акціонерним товариством „Тернопільобленерго” (Постачальник електроенергії) та Спільним підприємством „Виробниче автотранспортне об’єднання „Кооптранс” (Споживач) укладено 25.03.2004р. договір про постачання електричної енергії № 210 за регульованим тарифом.

Спільне підприємство „Виробниче автотранспортне об’єднання „Кооптранс” (орендодавець), на підставі договорів оренди, передало в строкове платне користування Товариству з обмеженою відповідальністю „Агро –Союз”, Суб’єкту підприємницької діяльності –фізичній особі Курилі З.М., Суб’єкту підприємницької діяльності – фізичній особі Шпуляк В.І., Товариству з обмеженою відповідальністю „Менс –Авто”, Товариству з обмеженою відповідальністю „Менс –таксі”, Суб’єкту підприємницької діяльності –фізичній особі Ханенко Б.В., Товариству з обмеженою відповідальністю „Агропромтехніка”, ПП „Будпрогрес”, ТзОВ „Технокомплект”, ТзОВ „Галмолторг”, ТзОВ „ВВА” (орендарі) нежитлові приміщення , постачання яких забезпечується електроенергією згідно укладеного договору поставки №210.

Згідно п. 3.3. укладених договорів сторони передбачили, що крім сплати орендної плати орендарі здійснюють оплату за електроенергію та опалення згідно виставлених Орендодавцем рахунків.

Як стверджує позивач, оплата електроенергії здійснювалася на підставі окремо виставлених Орендарям рахунків у формі двосторонніх актів здачі –приймання виконаних робіт (надання послуг) із зазначенням розрахованої суми вартості використаної електроенергії на підставі фактичних показів лічильників.

Подані позивачем акти здачі –приймання виконаних робіт (надання послуг), як доказ правомірності визначення щомісячної вартості спожитої Орендарями електроенергії судом до уваги не приймаються, оскільки зазначені акти, які надані позивачем в процесі розгляду справи та були об’єктом перевірки, складені в електронному варіанті і не підписані представниками з боку орендарів та орендодавця, а тому не мають юридичної сили і не можуть бути належними доказами у справі. На вимогу суду позивач не надав оригіналів двосторонніх актів здачі –приймання виконаних робіт тим самим не підтвердив виставлення їх на оплату.

При досліджені судом наданих позивачем Розрахунків спожитої орендарями електроенергії, які були об’єктом при перевірці, встановлено, що останні включають крім показника лічильника, втрат у лініях електропередач, суми встановленого регульованого тарифу також 1,06 відсотка, які як пояснили позивач та свідок, є сумою відшкодування витрат по ремонту кабельної лінії електропередач, яка є його власністю.

На підтвердження правомірності включення в розрахунок вартості спожитої орендарями електроенергії вартості відшкодування витрат позивач надав суду договори укладені 26.12.2005р. з орендарями на відшкодування витрат по ремонту кабельної лінії електропередач, відповідно до п. 2.2. яких, орендар зобов’язується відшкодовувати встановлені договором витрати щомісячно в розмірі 6 % до вартості спожитої електроенергії та щомісячні акти взаємозвірки розрахунків за використану електроенергію та відшкодовані витрати, складені між орендарями та орендодавцем.

Приймаючи до уваги, що вищезазначені норми чинного законодавства, що встановлюють порядок проведення розрахунків за поставлену електроенергію за регульованими тарифами не передбачають право споживача включати в розрахунок вартості спожитої орендарями електроенергії будь –які витрати не передбачені цими нормативними актами, а тому збільшення вартості електроенергії на суму витрат є таким, що не відповідає закону.

Крім того, слід врахувати, що: на суму витрат понесених з ремонтом кабельної лінії позивач нарахував орендарям податок на додану вартість, що не відповідає нормам Закону України „Про податок на додану вартість”, оскільки такі витрати не є об’єктом оподаткування згідно ст. 3 даного закону;

- кабельна лінія є власністю позивача і відноситься до його основних засобів, витрати на ремонт яких згідно ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” покриваються шляхом зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань встановлених цією статтею. Тобто, даним законом встановлено порядок віднесення витрат на відновлення основних засобів, у зв’язку з яким зменшується об’єкт оподаткування, яким згідно ст. 3 даного закону є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду на суму валових витрат платника податку та суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно ст. 8 та 9 цього закону. Враховуючи, що порядок відшкодування таких витрат встановлений законом, а тому посилання позивача на укладені договори судом відхиляються, як такі що суперечать  чинному законодавству.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 86, 160-163, п. 6 розділу Прикінцеві та перехідні положення  Кодексу адміністративного судочинства України,  суд

ПОСТАНОВИВ:

1.В позові відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви - подати апеляційну скаргу.

Суддя