ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.05.2007
Справа №2-19/5381-2007А

За позовом – Залізнична районна рада, м.Сімферополь АР Крим

До відповідача – Територіальна державна інспекція праці АР Крим, м.Сімферополь АР Крим

Про визнання протиправними дій

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача – Равич І.А., зав. юр. відділу, довіреність № 24/02.1-26 від 15.01.2007 р.;  Блудов Д.В., представник, довіреність № 200/02.1-26 від 14.03.2007 р.

Від відповідача  – Дика І.В., представник, довіреність № 02/1163 від 25.05.2007 р.

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим з адміністративним позовом про  визнання протиправними дій територіальної державної інспекції праці в АР Крим по винесенню припису № 01-02-19/1690-1618 від 19.12.2006 р. та визнання його недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача не відповідають фактичним обставинам та діючому законодавству.

Відповідач надав заперечення на позов № 02/1151 від 24.05.2007 р., згідно яким заперечує проти задоволення позову, вказує, що припис № 02-19/1690-1618 від 19.12.2006 р. винесений у зв’язку з тим, що позивач на порушення п.п.1 п 2. Постанови Кабінету міністрів України № 268 від 09.03.2006 р. голові ради та його заступникам встановив надбавки за високі досягнення у праці у розмірі 100% від посадового окладу з урахуванням надбавок  за ранг та вислуги років.

Справа слухалася у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

Представники позивача та відповідача відмовились від послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій» (від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989 року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представників позивача та відповідача вони давали пояснення по справі на російській мові.

Відповідно до ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), п.2-1 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) перед початком слухання справи представнику позивача була вручена пам’ятка про права та обов’язки сторін.

Розглянув матеріали справи,  суд –

В С Т А Н О В И В :

19.12.2006 р. територіальною державною інспекцією праці в АР Крим за дорученням Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю, дотримання законодавства про працю, загальнообов’язкове державне соціальне страхування було проведено перевірку Залізничної районної ради м.Сімферополя (російською мовою Железнодорожного районного совета) – (далі по тексту Залізничної районної ради м.Сімферополя) на предмет дотримання законодавства про працю.

Згідно із ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

За результатами перевірки 19.12.2006 р. складено акт № 01-02-19/1690, в якому зафіксовано, що на порушення п.п.1 п.2 Постанови Кабінету міністрів України № 268 від 09.03.2006 р. голові ради та його заступникам встановлена надбавка за високі досягнення в роботі або за виконання особо важливих робіт встановлена надбавка у розмірі 100% від посадового окладу з урахуванням надбавок за ранг та вислуги років.

На підставі п.6 Положення  про Державний департамент  нагляду  за додержанням законодавства про працю відповідачем був виданий 19.12.2006 р. припис № 01-02-19/1690-1618, в якому він зобов’язав позивача привести виплату надбаки за високі досягнення  в роботі  або  за виконання особо важливих робіт привести ву відповідність з п.п.1в п.2 Постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 р. № 268.

Ст.19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст.140 Конституції України визначає, що  місцеве самоврядування  є  правом територіальної громади –мешканців села, селища, міста -  самостійно вирішувати  питання місцевого значення в рамках Конституції і законів України. Місцеве  самоврядування здійснюється територіальною громадою у порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради і їх органи.

Органи  місцевого самоврядування  в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (ст.144 Конституції України).

Порядок обрання органів місцевого самоврядування, їх функціонування та повноваження передбачено в Законі України “Про місцеве самоврядування в Україні”.

Відповідно до Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” обласні та районні ради  є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади (ст.10 Закону).

Ст.46 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” встановлює, що  сільські, селищні, міські, районні в місті, районні, обласні ради проводять свою роботу сесійно. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні й інші акти у формі рішень, що доводяться до відома населення. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ст. 59 Закону).  Згідно зі ст.73 Закону акти ради, прийняті в межах її повноважень, є обов’язковими  для виконання.

Відповідно до ст.21 Закону України “Про  службу в органах місцевого самоврядування” умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування  визначаються органом  місцевого самоврядування, виходячи з умов праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій та посад.

Умови оплати праці голів районних, районних в містах Києві та Севастополі рад, міських голів районних в містах (крім міст Києва та Севастополя), сільських та селищних голів визначаються відповідно до Постанови КМУ від 09.01.2006 р. № 268 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів (далі по тексту Постанова № 268).

Згідно з п.п.1в п.2 Постанови № 268 керівники органів, визначених у п.1 постанови, мають право у межах затвердженого фонду оплати праці устанавлювати керівним працівникам і спеціалістам, які безпосередньо займаються розробленням проектів нормативно-правових актів, проводять експертизу проектів таких актів, надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи  у розмірі до 100% посадового окладу з урахуванням надбавки  за ранг державного службовця та вислугу років.

У п.6 зазначеної Постанови вказано, що преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймаються відповідною радою.

Позивачем надана копія Рішення 2 сесії 5 скликання  Залізничної районної ради м.Сімферополя № С-2-8 від 11.05.2006 р. “Про умови оплати праці Голови Залізничної районної ради м.Сімферополя Бахрах В.А.”, згідно з п.2 якої встановлена надбавка за виконання особливо важливої роботи в розмірі 100% посадового окладу  з урахуванням надбавки за  ранг посадової особи місцевого самоврядування та вислугу років.

У матеріалах справи є копія рішення 6 сесії 5 скликання Залізничної районної ради м.Сімферополя  №  С-6-3 від 20.09.2006 р. “Про умови оплати праці заступника Голови ради Залізничної районної ради, у п.2 якого зафіксовано встановлення надбавки за виконання особливо важливої роботи у розмірі 100% посадового окладу  з  урахуванням надбавки за ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Вивчивши зазначенні документи, функціональні обов’язки голови та його заступників, суд дійшов висновку, що позивач,  встановлюючи надбавки за виконання особливо важливої роботи голові та його заступникам, діяв відповідно до п. 6 Постанови № 268,  не порушуючи при цьому вимог п.п.1в п.2 вказаної Постанови № 268 , тому що згідно з Законом України “Про місцеве  самоврядування в Україні” ані  голова рада, ані  його заступники не є керівниками структурних підрозділів або спеціалістами позивача.

Крім того суд приймає до уваги, що рішення Залізничної районної ради м.Сімферополя № С-2-8 від 11.05.2006 р. та № С-6-3 від 20.09.2006 р. не визнані недійсними в порядку, передбаченому законодавством України, тому відповідно до ст.59, 73 Закону  України “Про місцеве самоврядування в Україні” підлягають обов’язковому виконанню.

Відповідач входить до складу Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю (далі Держнаглядпраці), порядок діяльності якого визначений у Положенні , який затверджено Постановою КМУ № 50 від 18.01.2003 р. (далі Постанова № 50).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України (від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, жодний з законів України не передбачає права Держнаглядпраці перевіряти дотримання вимог діючого законодавства при встановленні заробітної плати службовцям органів місцевого самоврядування. Більш того, суд вважає, що це є бюджетними правовідносини.

Відповідно до п.3 Постанови №  50 основними завданням  Держнаглядпраці є забезпечення захисту прав працівників шляхом здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю та загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв’язку  з  тимчасовою втратою  працездатності в установах і організаціях, на підприємствах усіх форм власності, надання працівникам і роботодавцям рекомендацій та пропозицій з питань застосування законодавства про працю та загальнообов’язкове державне соціальне страхування.

Згідно з п.4 вказаної постанови Держнаглядпраці здійснює контроль  додержання законодавства про працю та загальнообов’язкове державне соціальне  страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників  шляхом проведення перевірок роботодавців та робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування.

У п.6 Постанови № 50 встановлено право  посадових осіб Держнаглядпраці  давати посадовим особам органів виконавчої влади та місцевого самоврядування приписи  щодо усунення  порушень законодавства про працю та загальнообов’язкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників, які  підлягають обов’язковому виконанню.

На думку суду  проведення перевірки заробітних плат та муніципальних надбавок голів рад та їх заступників не пов’язана з забезпеченням захисту прав працівників шляхом  здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю  та загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв’язку  тимчасовою втратою  працездатності. У порядку, передбаченому ст. 71 КАСУ, відповідачем не надані докази того, що припис № 01-02-19/1690-1618 вимагає усунення встановлених під час перевірки позивача порушень законодавства про працю та загальнообов’язкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників.

На підставі викладеного суд вважає, що під час винесення зазначеного припису відповідач діяв в порушення вимог Постанови № 50 та Постанови № 268, у зв’язку з чим відповідно до ст. 19 Конституції, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.17,  18, 70, 76, 86, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), суд -

П О С Т А Н О В И В :

·          Адміністративний позов задовольнити.

·          Визнати протиправними дії Територіальної державної інспекції праці в АР Крим  ( АР Крим, м. Сімферополь, вул. Київська, 81) щодо винесення припису № 01-02-19/1690-1618 від 19.12.2006 р.

·          Визнати нечинним припис Територіальної державної інспекції праці в АР Крим ( АР Крим, м. Сімферополь, вул. Київська, 81) № 01-02-19/1690 від 19.12.2006 р.

Постанова може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова проголошена у судовому засіданні 29.05.2007 року у 10 год. 25 хв.

У судовому засіданні проголошена вступна та резолютивна частина постанови.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.