СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12.02.07                                                                                 Справа № 13/551ад

За позовом Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області м. Луганськ

До обласного комунального підприємства “Компанія “Луганськвода” м. Луганськ

про стягнення 3056 грн. 73 коп.

Суддя
Яресько Б.В.

За участю:
Секретар судового засідання Савенко В.Ю.

Від позивача
Сердюков А.П. заст..начальника відділу дов. № 34/03/246 від 25.01.2007 р.

Від відповідача
Шевченко О.В. дов. № 178 від 10.10.2006 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача суми економічних санкцій відповідно до рішення Держінспекції з контролю за цінами в Луганській області від 17.10.2006 р. № 160 на суму 3056 грн. 73 коп.

Позивач позов підтримав.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на відсутність порушення та компетенції позивача.

Згідно з абзацом першим пункту 6 розділу VII КАС України "Прикінцеві та перехідні положення" (в редакції Закону України від 06.10.2005 N 2953-IV) до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 4 Закону України "Про ціни і ціноутворення" визначено повноваження Кабінету Міністрів України в галузі ціноутворення, зокрема, встановлено, що Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін (тарифів), а також по контролю за цінами (тарифами).

Таким органом відповідно до Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 13.12.2000 N 1819 (далі - Положення), є Державна інспекція з контролю за цінами (далі - Держцінінспекція). Вона є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінекономіки і підпорядковується останньому.

Згідно з пунктом 11 Положення Держцінінспекція має територіальні органи - державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які становлять єдину систему органів державного контролю за цінами і мають права, передбачені пунктами 5, 6 Положення.

За змістом абзацу третього пункту 4 Положення Держцінінспекція відповідно до покладених на неї завдань у межах своєї компетенції здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення і застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування.

Відповідно до пункту 5 Положення Держцінінспекція, зокрема, має право проводити в органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, підприємствах, установах та організаціях незалежно від форми власності перевірки бухгалтерських документів, книг, звітів, калькуляцій та інших документів, пов'язаних з формуванням, встановленням і застосуванням цін і тарифів.

Згідно з Інструкцією про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, затвердженої наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України від 03.12.2001 N 298/519, прийняття рішень про застосування економічних або фінансових (штрафних) за фактами порушення державної дисципліни цін покладено на Держцінінспекцію та відповідні державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

З наведеного випливає, що Держцінінспекція, приймаючи рішення про застосування санкцій за порушення державної дисципліни цін, є як орган державної влади у здійсненні управлінських функцій і, відповідно, як суб'єкт владних повноважень.

З урахуванням наведеного справи за участю Держцінінспекції, пов'язані із здійсненням нею владних повноважень, підлягають розглядові місцевими та апеляційними господарськими судами в порядку, встановленому Кодексу адміністративного  судочинства України.

За таких обставин, суд розглядає зазначений позов відповідно до порядку встановленому Кодексом адміністративного  судочинства України.

В зв’язку з чим справі присвоюється номер № 13/551ад.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,

ВСТАНОВИВ, що позивачем була проведена перевірка відповідача щодо дотримання державної дисципліни цін при встановлені та застосуванні тарифів на послуги житлово-комунального господарства для всіх груп споживачів. Акт перевірки від 11.10.2006 р. № 05409.

В акті перевірки зазначено в наслідок надання послуг водопостачання не в повному обсязі, зниження їх якості, відповідачем надмірно нараховано 3116 грн. 30 коп., з урахуванням проплати населення послуг з водопостачання загальна сума необґрунтованої виручки, отриманої відповідачем складає 1018 грн. 90 коп.

17 жовтня 2006 р. позивачем приймається рішення № 160 про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни, в якому зазначено, що відповідачем порушені вимоги п. 1.5. ст. 20, п. 2.6 ст. 21 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, п. 11.5 “Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України”, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 р. № 65, постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 “Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної  та гарячої води і водовідведення” (додаток), спільного наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України і Міністерства фінансів України від 03.12.2001 р. № 298/519 “Про затвердження Інструкції про порядок застосування економічних і фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами”. Зазначеним рішенням позивач вирішив вилучити у відповідача у дохід державного бюджету України 1018 грн. 91 коп., та штраф в сумі 2037 грн. 82 коп. відповідно до ст. 14 Закону України “Про ціни та ціноутворення”.

Рішення № 160 відповідачем добровільно виконано не було.

Позивач звернувся до господарського суду Луганської області з позовом в якому просить стягнути з відповідача відповідно до рішення Держінспекції з контролю за цінами в Луганській області від 17.10.2006 р. № 160 на суму економічних санкцій 3056 грн. 73 коп.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на те, що позивачем при перевірці встановлено не завищення тарифу, а завищення плати, контроль за якою не віднесено законом до компетенції позивача і немає підстав для застосування положень ст. 14 Закону України “Про ціни та ціноутворення”.

Позивач з доводами відповідача не згодний, посилаючись на наявність повноважень відповідно до п. 1.4 Інструкції про порядок застосування економічних та фінансових  (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами затверджених спільним наказом Мінекономіки та Мінфіну України від 03.12.2001 № 298/519 та зареєстрованого в Мінюсті 18.12.2001 р. за № 1047/6238 згідно якого порушенням державної дисципліни цін за які накладаються економічні санкції, є включення у вартість продукції та послуг, цін (тарифів) на які регулюються, фактично не виконаних або виконаних не в повному обсязі послуг (робіт).

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, п. 6 ст. 71 Кодексу адміністративного  судочинства України кожна сторона повинна  довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Згідно п. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного  судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1. ст. 13 Закону України „Про ціни і ціноутворення" державний контроль за цінами здійснюється при встановленні і застосуванні державних фіксованих та регульованих цін і тарифів.

Відповідно до ч.1. п.1.2. Порядку формування тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.06.2001р. № 139, базовим тарифом на послуги водопостачання та водовідведення є розмір плати, що забезпечує відшкодування витрат на виробництво зазначених послуг.

Відповідно до ч.2.1. Порядку № 139 калькуляційними одиницями для підприємств водопроводно-каналізаційного господарства є один кубометр питної води та один кубометр стічних вод.

Відповідно до п.3. Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого   постановою   КМУ   від   13.12.2000р.   №   1819 до компетенції   позивача віднесено здійснення контрольно-наглядових функцій з питань додержання, у тому числі і підприємствами, вимог щодо застосування цін і тарифів.

З наданих позивачем матеріалів перевірки та рішення випливає, що при перевірці ним встановлено не завищення тарифу, а завищення плати.

Плата, відповідно до абзацу 1 ч.2. ст. 22 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання", вноситься споживачами відповідно до тарифу. Така плата залежить від кількості застосування тих чи інших норм водоспоживання на підставі тарифу, а відносини, що торкаються взаємовідносин між виробниками та споживачами регулюються Законом України „Про захист прав споживачів" і контролюються відповідними органами.

До компетенції позивача такі функції діючим законодавством не встановлені.

Таким чином, при винесенні рішення позивачем порушено вимоги ст. 170 Цивільного кодексу України, відповідно до якої держава набуває і здійснює права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

До того ж, вимоги ст.14 ЗУ “Про ціни і ціноутворення" застосовуються за умови порушення встановлених тарифів, а не плати за певні норми водоспоживання.

Відповідно до Інструкції про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, затвердженої Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України від 3 рудня 2001 року  № 298/519 та зареєстрованої Міністерством юстиції України (ст.3), органи Державної інспекції з контролю цінами приймають рішення про вилучення сум економічних та фінансових санкцій у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.8 Закону України „Про ціни і ціноутворення” державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення:

державних фіксованих цін (тарифів), граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від державних фіксованих цін і тарифів. Стаття 9 Закону України „Про ціни і ціноутворення” визначає, що державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України. Цією ж статтею визначено коло товарів і послуг на які встановлюються  державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи „Державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари і послуги; виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище".

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та  органи  місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти  лише  на  підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

Таким чином, застосування до відповідача економічних санкцій є безпідставним та необґрунтованим.

За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат суд не вирішує, оскільки позивач звільнений від їх сплати.

Керуючись ст. 162-165 Кодексу адміністративного  судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 19.02.2007

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з  дня  складення  постанови в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                 Б.В. Яресько