ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"30" січня 2007 р.

Справа № 9/192-06-5555

Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого Михайлова М.В.

суддів Тофана В.М., Журавльова О.О.

при секретарі судового
засідання  Друзенко К.В.

за участю представників сторін:

від позивача (СПД ОСОБА_1):
ОСОБА_2., по довіреності;

від відповідача (ТОВ "Альтаїр"):
Ческідов М.М., по довіреності;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
"Альтаїр", м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської  області від
"17" листопада 2006 року

у справі №9/192-06-5555

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Альтаїр", м. Одеса

про визнання
права власності

та за зустрічним позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаїр", м. Одеса

до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

про
забезпечення використання земельної ділянки за цільовим призначенням

ВСТАНОВИВ:

В червні 2006 року СПД ОСОБА_1.
звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Альтаір»,  в якому просила визнати за нею право
власності на земельну ділянку, пл.0,0320 га, розташовану по АДРЕСА_1, а право
власності ТОВ «Альтаір»на цю земельну ділянку припинити. Позовні вимоги
обґрунтовувалися тим, що СПД ОСОБА_1. є власницею нежитлового приміщення,
пл.127,8 кв.м, розташованого на спірній земельній ділянці, на підставі договору
купівлі-продажу, визнаного дійсним рішенням господарського суду Одеської
області від 09.03.2006. В цьому договорі сторонами не був визначений розмір
земельної ділянки, на якій розташоване це приміщення. Оскільки відповідач
вимагав від СПД ОСОБА_1. звільнити земельну ділянку, вона просила визнати за
нею право на цю ділянку на підставі ст.377 ч.1 абзац 2 ЦК України, а право
власності ТОВ «Альтаір»припинити.

Відповідач ТОВ «Альтаір»позов не
визнав та звернувся із зустрічним позовом до СПД ОСОБА_1., в якому просив
зобов'язати перенести належне позивачці нежитлове приміщення, що розташоване на
спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1, на іншу земельну ділянку та забезпечити
відповідачу можливість використовувати належну йому на праві власності спірну
земельну ділянку за цільовим призначенням. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
ТОВ «Альтаір»є власником спірної земельної ділянки на підставі Державного акту
на право власності на земельну ділянку від 02.09.2005, виданого на підставі
договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення
(реєстровий НОМЕР_1), укладеного з Одеською міською радою та посвідченого
приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3.
08.12.2004. Право власності на земельну ділянку може набуватися тільки на
підставі цивільно-правової угоди, але будь-яку угоду щодо її відчуження,
передбачену ст.120 Земельного кодексу України, товариство з СПД ОСОБА_1. не
укладало. Крім того, СПД ОСОБА_1. не використовує земельну ділянку за цільовим
призначенням, що підтверджується наданим товариством актом. А тому просив
задовольнити позовні вимоги товариства, а СПД ОСОБА_1. в задоволені позову
відмовити.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 17.11.2006 (суддя Бакланова Н.В.) позов задоволено, за СПД ОСОБА_1.
визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0320 га, розташовану по
АДРЕСА_1, а право власності ТОВ «Альтаір»на цю ділянку припинено. В задоволені
зустрічного позову ТОВ «Альтаір»відмовлено.

Рішення суду щодо задоволення
позовних вимог СПД ОСОБА_1. мотивовано тим, що на підставі укладеного з ТОВ
«Альтаір»договору купівлі-продажу вона є власницею нежитлового приміщення, що
розташовано на земельній ділянці, власником якої є ТОВ «Альтаір». При укладенні
угоди відчуження нежитлового приміщення сторонами не був визначений розмір
земельної ділянки, а тому до спірних правовідносин, які виникли між СПД
ОСОБА_1. та ТОВ «Альтаір»повинна застосовуватися ст.377 ч.1 абзац 2 ЦК України.
При цьому господарський суд зазначив, що наслідком визнання права власності на
спірну земельну ділянку за СПД ОСОБА_1. є припинення права власності ТОВ
«Альтаір»на підставі ст.ст.8, 16 ч.2 п.7 ЦК України.Також суд дійшов до
висновку, що неможливо вирішити спор на підставі ст.120 ЗК України, оскільки
ст.ст.6, 627 ЦК України передбачають свободу, тобто право, а не обов'язок
сторін на укладення цивільно-правових угод.

Рішення суду щодо відмови ТОВ
«Альтаір»в задоволені зустрічного позову мотивовано тим, що наданий ним акт не
підтверджує факт нецільового використання спірної земельної ділянки з боку СПД
ОСОБА_1., а також відповідно до ст.125 ЗК України вона не може приступити до
належного використання спірної земельної ділянки у зв'язку з відсутністю у неї
документа, що посвідчує її право на неї,
та до вирішення цього питання у встановленого законом порядку. Також суд
зазначив, що ст.91 «а»ЗК України, на яку посилається ТОВ «Альтаір»в
обґрунтування своїх позовних вимог, не передбачає право власника земельної
ділянки вимагати від власника приміщення, яке розташоване на цій ділянці,
перенести його на іншу земельну ділянку.

ТОВ «Альтаір»у поданій до Одеського
апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення
господарського суду скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог СПД
ОСОБА_1. та задовольнити зустрічний позов ТОВ «Альтаір».

Скаржник вважає, що судом допущене
порушення норм матеріального та процесуального права та рішення суду
ґрунтується не висновках, які не відповідають обставинам справи. При цьому
апелянт посилається на те, що господарським судом порушені ст.ст.8,13, 41
Конституція України; порушена ст.ст.3, 116, 143 ЗК України, а також невірно
застосовані ст.ст.125, 91 ЗК України до спірних правовідносин; застосування
судом ст.377 ЦК України суперечить ст.41 Конституції України; до спірних
правовідносин може застосовуватися тільки ст.120 ЗК України, а припинення права
власності на земельну ділянку може відбуватися лише на підставах, передбачених
ст.ст.140-149 ЗК України, з урахуванням роз'яснень п.8 постанови Пленуму
Верховного суду України від 16.04.2004 № 7.

Представник СПД ОСОБА_1. в усних
поясненнях в засіданні суду, а також наданому відзиві на апеляційну скаргу,
заперечував проти її задоволення, вказуючи на безпідставність викладених в ній
доводів, і просив оскаржуване рішення залишити без змін, вважаючи його законним
і обґрунтованим.

Сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК
України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду
апеляційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність
застосування господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та
процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
СПД ОСОБА_1. є власницею нежитлового приміщення, пл.127,8 кв.м, на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Альтаір»28.04.2005 та визнаного
дійсним рішенням господарського суду Одеської області від 09.03.2006.

Це приміщення розташоване на
земельній ділянці площею 0,0320 га, яка належить на праві приватної власності
ТОВ «Альтаір»на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку
від 02.09.2005, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення (реєстровий НОМЕР_1), укладеного з
Одеською міською радою та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3. 08.12.2004.

ТОВ «Альтаір»вважає, що цей договір
відповідає Конституції України, що не заперечується колегією суддів, та ст.116
ч.1 ЗК України, тлумачення якої дав Конституційний суд України у  п.п.5.5, 5.6 свого рішення від 2209.2005 №
5-рп/2005, а тому без визнання його недійсним будь-яке припинення права
власності на земельну ділянку є порушенням права власності.

Колегія суддів з таким доводом
апелянта не може погодитися, оскільки він не ґрунтується на нормах права, на
які він посилається в їх обґрунтування.

Ст.116 ч.1 ЗК України передбачає
лише один із способів набуття права власності, зокрема на підставі рішень
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених ЗК України. На час розгляду справи спірна земельна
ділянка вже не належала до земель цього виду власності, а тому не може
застосовуватися до правовідносин, що виникли між сторонами по справі.

Ця норма закону не виключає
можливість набуття права власності на інших підставах, передбачених розділом IV
«Набуття і реалізація права на землю»ЗК України, а також інших нормативних
актах, зокрема ст.377 ч.1 абз.2 ЦК України, на підставі якої суд вирішив спір.

При укладенні договору
купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.04.2005 сторонами не був
визначений розмір земельної ділянки, на якій буде розташоване це
приміщення.

Також ця норма закону, як і інші
норми, не містять положень, згідно яких
припинення права власності на земельну ділянку можливо тільки за умов
визнання угоди недійсною, на підставі якої
це право було набуто.

Ст.3 ЗК України передбачає, що
земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також
прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Тлумачення цієї норми
закону міститься у п.5.6 Рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 №
5-рп/2005,  відповідно до якої
суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими
законами України, що регулюють земельні відносини.

Ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України
передбачають самостійні  підстави
виникнення права власності на земельну ділянку, тобто регулюють земельні
відносини.

Таким чином, у відповідності до
вимог ст.3 ЗК України суд має право застосувати будь-яку з цих норм
законодавства з урахуванням встановлених ним обставин та відповідних до них
правовідносин.

Ст.11 ЦК України передбачає
можливість набуття права власності як на підставі угод (частина 2), так
безпосередньо із актів цивільного законодавства (частина 3).

Апеляційний суд погоджується з тим,
що до спірних правовідносин повинна застосовуватися ст.377 ч.1 абзац 2 ЦК
України. Згідно цієї норми до набувача житлового будинку, будівлі, споруди
переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка ними зайнята,
та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, у
випадку, коли договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначений.

Колегія суддів вважає, що відповідно
до цієї норми СПД ОСОБА_1. набула право власності на земельну ділянку пл.0,0320
га, яка цілком була призначена для експлуатації та обслуговування павільйону,
що вбачається з п.1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між
ТОВ «Альтаір»та Одеською міською радою.

Апеляційний суд не погоджується з
доводом апелянта, що до спірних правовідносин відносно набуття права власності
на земельну ділянку повинна застосовуватися ст.120 ЗК України, оскільки між
сторонами по справі не існувало домовленості щодо умов укладення будь-якої
цивільно-правової угоди, предметом якої є земельна ділянка.

Апеляційний суд погоджується з
висновками господарського суду, що у випадку набуття СПД ОСОБА_1. права
власності на земельну ділянку на підставі ст.377 ч.1 абзац 2 ЦК України
правовідносини, які виникли у ТОВ «Альтаір»як власника цієї земельної ділянки
щодо її володіння, користування та розпорядження, припиняються.

Стаття 16 ч.2 п.7 ЦК України
передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав є припинення
правовідносин.

Таким чином, припинення права
власності на спірну земельну ділянку є наслідком, який наступає  для ТОВ «Альтаір»у зв'язку з переходом  права
власності до набувача СПД ОСОБА_1., до якого суд застосував ст.16 ч.2
п.7 ЦК України.

У зв'язку з цим доводи апелянта ТОВ
«Альтаір», що припинення права власності може відбутися тільки на підставах та
умовах, передбачених ст.ст.140-149 ЗК України, з посиланням на п.8 постанови
Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7, також не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки регулюють правовідносини, що не пов'язані правовими
наслідками із правовідносинами з набуття права власності юридичною особою на
земельну ділянку.

З цих же підстав неможливо
погодитися і з доводом ТОВ «Альтаір»щодо порушення  господарським судом ст.41 Конституції України
в частині примусового відчуження об'єктів права приватної власності, що
застосовується як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в
порядку, встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування їх
вартості, яка  конкретизована у ст.147 ЗК
України.

Враховуючи всі встановлені факти,
судова колегія дійшла до висновку, що
господарським судом також не порушені вимоги ч.1 ст.41
Конституції  України, відповідно до якої
право приватної власності на земельну ділянку СПД ОСОБА_1. набуто в порядку,
визначеному законом (ст.377 ч.1 ЦК України), а також вимоги ч.4 цієї ж
статті Конституції України, відповідно до якої апелянт позбавлений права
власності земельної ділянки не протиправно, а на підставі ст.377 ч.1 ЦК
України, діючої на час розгляду спору.

Також судова колегія вважає, що
рішення суду відповідає вимогам ст.8 Конституції України, оскільки апелянт не
надав суду доказів того, що ст.377 ч.1 ЦК України не відповідає Конституції
України, в зв'язку з чим її неможливо застосовувати при вирішенні спору.

Судова колегія погоджується з тим,
що апелянт не довів факт нецільового використання земельної ділянки, оскільки
акт перевірки, на який посилається ТОВ «Альтаір», не містить висновків щодо
порушення земельного законодавства, пов'язаного з використанням земельної
ділянки СПД ОСОБА_1. за нецільовим призначенням, та будь-які вимоги щодо їх
усунення. Неможливість використання нежитлового приміщення СПД ОСОБА_1.
обумовлена неврегульованістю питання між нею та ТОВ «Альтаір», пов'язаного із
правом власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог ст.125 ч.3 ЗК
України, згідно якої приступати до використання земельної ділянки до одержання
документа, що посвідчує прав на неї, та державної реєстрації, забороняється.

Крім того, ТОВ «Альтаір»не є
особою, яка на підставі ст.143 ЗК України має право звертатися до суду з
вимогами про припинення права власності на земельну ділянку, яка належить іншій
юридичній особі, оскільки таке право надано колу осіб, вказаних у ст.144 ЗК
України.

Вищевикладене свідчить, що рішення
господарського суду Одеської області від 17.11.2006 постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального права, висновки суду  відповідають обставинам справи, що є
підставою для відмови в задоволені апеляційної скарги.

Керуючись ст.
ст.  99,101,103-105 ГПК України,  суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Альтаїр", м. Одеса, на рішення господарського
суду Одеської області від  17 листопада
2006 року у справі № 9/192-06-5555 залишити без задоволення,  рішення - без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя:
М.В. Михайлов

Суддя:
В. М. Тофан

Суддя:
О.О.
Журавльов