ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.05.07 р.                                                                               Справа № 11/110

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Л.Ф.Чернота

при секретарі судового засідання Семенюшко Г.Р.

За участю представників:

від позивача: Горбань О.Є. – за довіреністю

від відповідача: Плуталова Н.В. - за довіреністю

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів” м.Нікополь, Дніпропетровської області

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Авдієвський коксохімічний завод” м.Авдіївка

про стягнення 2066,03грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Відкрите акціонерне товариство “Нікопольський завод феросплавів” м.Нікополь, Дніпропетровської області, звернувся до господарського суду з вимогою стягнути з відповідача, Відкритого акціонерного товариства “Авдієвський коксохімічний завод” м.Авдіївка, вартість нестачі коксової продукції в сумі 2066,03грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на копію договору поставки, акти про приймання продукції, посвідчення на представника громадкості, залізничні накладні та інше.

Відповідач надав до суду відзив за № 11/04/478 від 24.04.2007р. та заперечує проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Представників сторін було ознайомлено з правами та обов’язками у відповідності із ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Справа слуханням була відкладена, згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив, що між сторонами був укладений договір за № 1159/05 Сб/88 від 11.01.2006р. (надалі – Договір), згідно п.1.1. якого Продавець зобов’язується продати, а Покупець прийняти та оплатити горішок коксовий (10-25мм) (в подальшому – продукція), у кількості 36000тонн сухої ваги плюс-мінус 5% по опціону Продавця.

Відвантаження продукції здійснюється залізничним транспортом на умовах СРТ станція Нікополь Дніпропетровської залізниці (згідно Інкотермс 2000) (п.2.1. Договору).

Відповідно до п.3.2. Договору оплата кожної партії продукції здійснюється на умовах авансового платежу шляхом перерахування грошових коштів Покупця на поточний рахунок Продавця після надання Продавцем Покупцю рахунку на передплату.

Прийомка продукції за кількістю та якістю здійснюється відповідно до Інструкцій П-6,             П-7, затверджених Держарбітражем СРСР в 1965р., з наступними  змінами та доповненнями. Виклик представника Продавця для участі в прийомці продукції обов’язковий. Прийомка продукції здійснюється за вагою брутто, вага тари приймається з трафарету, зазначеного на залізничному вагоні. (п.4.1. Договору), що не суперечить вимогам ст.687 Цивільного кодексу України.

Строк дії договору встановлюється з моменту підписання обома сторонами по 31.12.2006р., а в частині невиконаних фінансових зобов’язань по договору – до повного їх виконання (п.9.3.).

На виконання умов Договору на адресу Позивача за накладними надійшли вагони з коксовим горішком, фр.10-25мм.

Як вбачається з перелічених залізничних накладних вантаж на станцію призначення прибув в справних вагонах, без слідів втрати та був виданий Вантажоодержувачу Залізницею без перевірки  згідно до ст.52 Статуту залізниць України, про що свідчить відповідна відмітка на зворотній стороні вказаних залізничних накладних.

У позовній заяві зазначено, що під час зважування вагонів з коксовою продукцією на                        100-тонних тензометричних вагах позивачем виявлена нестача вантажу за актом № 4058/1 від 26.01.2006р. у кількості 5,9тонн.

Позивачем вказано, що масу горішку коксового 10-25 (нетто) визначено по різниці маси навантаженого состава (брутто), визначеної під час зважування у позивача, та маси порожнього вагону (тари), зазначеної на його трафареті, згідно абз.6 п.10 Правил приймання вантажів до перевезення, Додатку “А”І до ДСТУ 322-12-2-94, що відповідає п.4.1. Договору.

Відповідальна недостача, на думку позивача, з урахуванням норми втрати 1% та по сухій вазі склала 2,31тн на суму 2066,03грн. з урахуванням ПДВ.

Факт нестачі зафіксований комісією по прийманню вантажу за кількістю в акті № 4058/1 від 26.01.06р., який складений у день передачі продукції від органів транспорту, згідно вимог п.9 Інструкції П-6 за участю представника громадкості позивача. Керуючись п.п.16, 17 Інструкції П-6 приймання продукції було зупинено, на адресу відповідача був відправлений факс № 30-128 від 27.01.06р. з викликом на сумісне приймання.

Відповідач на виклик не відповів, на сумісне приймання продукції не з’явився.

Приймання продукції було продовжено за участю представника громадкості позивача та вдруге складено акт приймання за № 4058/2, яким підтверджено факт виявленої недостачі.

На думку Позивача, вказані акти складені відповідно до вимог Інструкції П-6.

За висновками комісії по прийому вантажу причиною виявленої нестачі є неправильне зазначення вантажовідправником (Відповідачем) маси вантажу у залізничних накладних.

Позивач вважає, що він зазнав збитків, які виражені в його витратах по сплаті за оговорену кількість продукції, але отриману у меншій кількості, ніж сплачено.

Згідно абзацу 5 п.4.3. Правил приймання коксу кам’яновугільного ДСТУ 322-12-2-94 дозволяється для визначення сухої маси отриманої партії коксу частки загальної вологості використовувати дані, які вказуються постачальником у Сертифікаті якості.

Рахунки постачальника №№ 760226, 760231, 760247 на загальну суму 292740,30грн. сплачені позивачем у повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Стаття 618 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Суд уважно вивчив доводи позивача, дослідив акти про приймання продукції за кількістю, лист про виклик представника відповідача для участі в спільній прийомці продукції за кількістю, посвідчення на представників позивача, які уповноважені приймати участь при прийомці продукції, умови договору та дійшов висновку про наявність порушень Інструкції П-6 з боку позивача.

Так, відповідно до п.25 Інструкції П-6 акт про недостачу продукції повинен містити “место приемки продукции и составления акта, точное количество недостающей продукции и стоимость её”.

Згідно п.16 Інструкції П-6 “если при приемке продукции будет обнаружена недостача, то получатель обязан  приостановить  дальнейшую  приемку,  обеспечить сохранность  продукции,  а  также  принять  меры  к предотвращению ее смешения с другой однородной продукцией”.

Однак, в акті № 4058/1 не зазначено де знаходилась продукція з моменту її видачі органом транспорту (10.30) до початку прийомки за кількістю (17.20).

Крім того, відповідно до п.26 Інструкції П-6 “Акт приемки продукции утверждается руководителем или заместителем руководителя предприятия-получателя не позднее, чем на следующий день после составления акта”. В актах №№ 4058/1, 4058/2 позивачем не вказано дати затвердження та розшифровки підпису керівника.

Пункт 21 Інструкції П-6 передбачає, що “в удостоверении на право участия в  приемке продукции по количеству должно быть указано: дата выдачи удостоверения и его номер; фамилия, имя и отчество, место работы и должность лица, которому выдано удостоверение;               на участие в приемке какой именно продукции уполномочен представитель”.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем прийомка продукції по кількості здійснена шляхом зважування на 100-тонних тензометричних вагах, при цьому відбір на вологість не здійснювався. Суха вага визначена по вологості, яка зазначена в сертифікаті якості відповідача, згідно п.4.2. Договору.

Посилання позивача на ДСТУ 322-12-2-94, яким встановлений порядок визначення маси нетто по різниці маси навантаженої групи вагонів  (брутто) і маси порожніх вагонів (тари), зазначеній на їх трафаретах, та за яким  допускається використовувати для визначення маси при надходженні партії коксу масову долю загальної вологи, визначену у постачальника  і вказану в сертифікаті, судом до уваги не приймається з наступних підстав:

У відповідності до п.4.3. ДСТУ 322-12-2-94 „Кокс кам’яновугільний, пековий і термоантрацит. Правила приймання” відбір проб коксу у споживача повинен здійснюватися за ДСТУ 23083 в момент розвантаження коксу з вагонів. Показник масової долі загальної вологи, що встановлений споживачем, використовують для визначення сухої маси при надходженні партії коксу.

Методикою контрольної перевірки маси партії коксу, що надходить до споживача                            (в перерахунку на суху речовину), наведеною в Додатку А до ДСТУ 322-12-2-94, встановлено, що масу коксу (нетто) визначають за різницею маси завантаженої  групи вагонів (брутто), визначеної зважуванням у споживача, та маси порожніх вагонів (тари), вказаної на їх трафаретах. Для визначення масової долі загальної вологи у коксі при надходженні партії відбирають та готують пробу за ДСТУ 22083.

Пунктом А.3 Додатку А до ДСТУ передбачена формула для розрахунку маси сухої речовини, а п. А.5 –формула для визначення величини розбіжності маси сухої речовини коксу, розрахованої за документом про якість, та результатів контрольної її перевірки у споживача.

В свою чергу, п.4.5. ДСТУ 322-12-2-94 вказує на те, що допустимі розходження за показниками між результатами проби постачальника в результатами, отриманими при контрольному відбору проб у споживача, не повинні перевищувати 2% при використанні для розрахунку масової долі загальної вологи, визначеної у споживача. У випадку, якщо розходження даних документа за якістю з результатами контрольної проби перевищують допустимі, та залишкову частину контрольної проби направляють для хімічного аналізу в незалежну лабораторію, результат якої є кінцевим. Або, за згодою постачальника, за кінцевий результат приймають дані споживача. (п.4.6. ДСТУ).

З огляду на вказані приписи Інструкції П-6, ДСТУ, суд вважає, що у випадку виявлення нестачі продукції позивач повинен був здійснити контрольну перевірку масової долі загальної вологи коксової продукції, розрахувати масу сухої речовини, у випадку розходжень направити контрольну пробу для хімічного аналізу в незалежну лабораторію або за згодою постачальника прийняти за кінцевий результат дані споживача.

В матеріалах справи, в актах про прийманні продукції за кількістю відсутні дані, які б свідчили про проведення позивачем вказаних дій.

Таким чином, як видно з викладеного акти прийомки продукції по кількості складені                        з порушення вимог Інструкції П-6.

Позивач свої вимоги ґрунтує саме на актах прийомки продукції за кількістю і саме цими актами підтверджує факт нестачі.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, кожна сторона повинна  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що основним доказом в обґрунтування позовних вимог є акти прийомки продукції за кількістю, які не відповідають вимогам Інструкції, суд не може прийняти такі акти в якості належного доказу по справі.

Крім того, суд звертає увагу, що сторони в договорі самі узгодили пункт (п.4.1. Договору), відповідно якого прийомка продукції за кількістю здійснюється згідно Інструкції П-6. Тобто, сторони дійшли згоди стосовно прийомки продукції та, відповідно, документального оформлення цієї прийомки. Дотримання вимог Інструкції П-6 стосовно оформлення актів прийомки продукції є обов’язком сторін. В свою чергу, правильне оформлення документів стосовно приймання продукції є підставою в подальшому посилатися на такі документи, як на доказові засоби.

З  урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

Господарські витрати підлягають розподілу в порядку, що передбачений ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.526 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193 Господарського кодексу України, Правилами Інкотермс в редакції 2000 та на підставі ст.ст.42, 43, 22, 33, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський  суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя