СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23.01.07                                                                                 Справа № 16/638н-ад.

Судова колегія суддів господарського суду Луганської області у складі: головуючий - суддя Шеліхіна Р.М., суддя –Лісовицький Є.А., суддя –Пономаренко Є.Ю., розглянула матеріали справи за позовом:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест-Медиа,  м. Луганськ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіа-Пресс", м. Луганськ

до  1-го відповідача: Виконавчого комітету Луганської міської ради, м. Луганськ

2-го відповідача:  Управління архітектури та містобудування Луганської міської ради, м. Луганськ

про визнання не чинним рішення

при секретарі судового засідання Агафоновій С.В.

за участю представників сторін:

від першого позивача –Ходош В.Ю., адвокат, дов. від 24.11.06.,

від другого позивача –Колотович Д.О., дов. від 08.11.06.,

Мінькова О.В., дов. від 08.11.06.,

від першого та другого відповідачів –Радченко С.М., дов. від 12.05.06. №01-03-30/2315а.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд даної позовної заяви віднесено до компетенції адміністративного суду, так як позов заявлено  до суб'єкту владних повноважень щодо оскарження його рішення.

Відповідно до п. 6 Розділу УІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за  правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

При розгляді позовної заяви суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачами заявлено вимоги:

- визнання не чинним рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 19.07.06 № 161 "Про порядок демонтажу, обліку, зберігання і реалізації рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська" та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили;

- визнання не чинним рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 11.10.06 № 268/27 "Про питання пов‘язані з демонтажем деяких рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська" та таким, що не відповідає правовому  акту вищої юридичної сили.

Ухвалою суду по даній справі від 25.12.06. прийнято судом зміну позовних вимог позивачів, відповідно до чого позивачі змінили предмет позову і не наполягають на визнанні судом відсутності компетенції другого відповідача щодо демонтажу рекламних засобів.

В газеті «Жизнь Луганська»від 29.11.06. в №58(853) на вимогу суду в ухвалах по даній справі від 15.11.06. та від 24.11.06. за заявою відповідача надруковано оголошення про оскарження у судовому порядку рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 19.07.06 № 161 "Про порядок демонтажу, обліку, зберігання і реалізації рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська"  Завірена копія витягу газети з оголошенням долучена до матеріалів справи (а.с.118).

Позивачі в позовній заяві, обґрунтуванні позову та в запереченнях до відзивів (а.с.81-83,136-138) вказують на відсутність компетенції першого відповідача і другого відповідача для збору та наданню пропозицій щодо прийняття таких рішень, для постановлення оскаржуваного рішення, невідповідність оскаржуваного рішення ст. 19 Конституції України, ст.ст.24,27-40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.26 Закону України «Про рекламу». В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що виконавчий комітет Луганської міської ради постановив оскаржувані рішення поза компетенцією, наданою йому та робочому органу (другому відповідачу) законами України, і цей факт є порушенням з боку відповідачів прав власності позивачів на їх майно (рекламні носії) і права на ведення господарської діяльності в порядку, встановленому законом, як то гарантовано ст..42 Конституції України. У зв’язку з викладеним і на підставі ст.19 Конституції України, ст.27-40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.26 Закону України «Про рекламу»позивачі просять визнати рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від 19.07.06 № 161 "Про порядок демонтажу, обліку, зберігання і реалізації рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська" та рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 11.10.06 № 268/27 "Про питання пов‘язані з демонтажем деяких рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська"  - не чинними, такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили. Позивачі підтримали заявлений позов у повному обсязі.

Перший відповідач відзивом від 15.12.06. №01-03-11/7450а проти позову заперечує з підстав дотримання вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності», ст.ст.1,8 при постановленні оскаржуваних рішень, та аналізу регуляторного впливу реклами на населення і пропозицій другого відповідача щодо демонтажу рекламних засобів.

Другий відповідач відзивом від 21.12.06. проти позову заперечує і вказує на дотримання вимог закону при постановленні першим відповідачем оскаржуваних рішень. Крім того, другий відповідач вказав про те, що відсутнє законодавче врегулювання порядку демонтажу, обліку зберігання і реалізації рекламних засобів, дана проблема не може бути вирішена на підставі діючих на сьогоднішній день законодавчих актів і для другого відповідача це є пробілом у праві. Але, у зв’язку з тим, що по м. Луганську велика кількість рекламних носіїв і місто перенасичене рекламою, другий відповідач вирішив внести пропозиції першому відповідачу про прийняття рішення щодо демонтажу деяких рекламних носіїв, зокрема носіїв позивачів, з мотивів упорядкування та ліквідації пробілу у праві в даній сфері правовідносин. Також, другий відповідач зазначив, що дозволи позивачам на розміщення рекламних засобів на ті місця, в яких вони стоять, не видавались, тобто, позивачі самовільно розміщують рекламу.

Відповідачі заперечили проти позову.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані сторонами докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, судова колегія дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Компетенцію відповідачів по регулюванню правовідносин з позивачами в сфері зовнішньої реклами визначено Законом України «Про рекламу», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.03. №2067, якою затверджені «Типові правила розміщення зовнішньої реклами».

Стаття 24 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»зобов’язує першого відповідача діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, КМУ, Президента України. З Закону України «Про рекламу»вбачається, що відповідачі по справі не наділені повноваженнями по контролю за дотриманням позивачами законодавства про рекламу. Правила ст.26 Закону України «Про рекламу»містять вичерпний перелік суб’єктів, які наділені повноваженнями по контролю за дотриманням законодавства про рекламу у межах своїх повноважень. Це –спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів, Антимонопольний комітет України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, міністерство фінансів України, Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку.

Пунктом 3 «Типових правил розміщення зовнішньої реклами», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.03. №2067 встановлено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами міських рад відповідно до цих правил (п.3), а п.6 цих правил встановлено, що другий відповідач як робочий орган має повноваження по розгляду заяв розповсюджувачів зовнішньої реклами для надання дозволів, переоформлення дозволів, внесення змін у дозвіл та продовження строку дії дозволів, інші повноваження. Серед повноважень, наданих другому відповідачу вказаною постановою, відсутні повноваження по підготовці проектів рішень по демонтажу рекламних засобів та питаннями з цим пов’язаними. Управління архітектури міських рад, як і перший відповідач, не має також повноважень по вирішенню питань щодо кількості рекламних носіїв у місті та характеру реклами. Законодавчо встановлене таке правило: скільки видано дозволів на розміщення реклами –стільки буде встановлено (змонтовано) рекламних засобів інформації, і доки дозвіл не припинено компетентними органами за порушення рекламодавця законодавства про рекламу, доти рекламодавець має право вести свою рекламну діяльність.

При розгляді справи судом встановлено, що позивачі мають дозволи на розміщення рекламних засобів у встановленому законом порядку с внесеними до них (дозволів) змін. Тому, доводи другого відповідача про відсутність у позивачів дозволів на розміщення реклами та доводи щодо необхідності отримання нового дозволу у разі потреби відступити на декілька метрів (3 або 5) від місця, визначеного дозволом, суд не приймає до уваги за безпідставністю, адже вищевказаними Типовими правилами встановлено процедуру внесення змін до дозволу у разі необхідності (п.п.6,27,28 правил) і дозвіл з внесеними у нього змінами позивачі мають.

Слід також вказати, що до повноважень відповідачів, встановлених ст.ст. 27-40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не віднесено вирішення питань про прийняття рішень про порядок демонтажу, обліку, зберігання і реалізації рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території міста, та питань, пов‘язаних з демонтажем деяких рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території міста.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що рішення, які оскаржують позивачі, постановлені першим відповідачем поза компетенцією і без дотримання повноважень, наданих йому законами, і у разі подальшої дії цих рішень призвело б до порушення права позивачів на ведення ними своєї господарської діяльності і права власності на рекламні засоби.

Посилання першого відповідача на Закон України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарській діяльності»безпідставні, оскільки даний закон не регулює правовідносини сторін по справі і не надає права першому відповідачу демонтувати рекламні засоби, вирішувати з цього приводу які-небудь питання та розпоряджатися майном позивачів.

Доводи другого відповідача про необхідність зменшити кількість рекламних засобів у місті і неврегульованість цього питання на законодавчому рівні не ґрунтуються на достеменному знанні основ державного права та норм по місцевому самоврядуванню в Україні: ст.ст. 27-40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»визначено права, обов’язки та повноваження органів місцевого самоврядування; Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.03. №2067 визначено ряд повноважень органу місцевого самоврядування в сфері розміщення зовнішньої реклами,  і ст.26 Закону України «Про рекламу»- контролюючих органів за дотриманням вимог законодавства про рекламу. Таким чином, відповідачам не надано права для постановлення рішення щодо демонтажу рекламних засобів та рішення про питання, пов’язані з демонтажем.

За таких підстав, судова колегія вирішила, що позов слід задовольнити і визнати не чинними оскаржувані рішення, оскільки вони не відповідають ст.19 Основного Закону України - Конституції України і постановлені поза межами повноважень першого відповідача.

Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати, сплачені першим позивачем та підтверджені належними документами, слід стягнути з місцевого бюджету м. Луганська у розмірі 3грн.40коп. на користь першого позивача.

На підставі викладеного, ст.19 Конституції України, ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про рекламу», постанови КМУ від 29.12.03. №2067, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 137,157,158 –163, ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити.

2. Визнати не чинним рішення Виконавчого комітету Луганської міської ради від  19.07.06 № 161 "Про порядок демонтажу, обліку, зберігання і реалізації рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська" , як таке, що не відповідає ст.19 Основного Закону України - Конституції України.

3. Визнати не чинним рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 11.10.06 № 268/27 "Про питання пов‘язані з демонтажем деяких рекламних засобів, які призначені для розміщення зовнішньої реклами, розташованих на території м. Луганська", як таке, що не відповідає ст.19 Основного Закону України - Конституції України.

4.          Стягнути з місцевого бюджету м. Луганська на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест-Медиа,  м. Луганськ, Новий городок заводу «ОР», 6/26, ід. код 31719281 витрачене державне мито у сумі 3грн.40коп. Видати виконавчий лист позивачу по його заяві.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 29.01.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                              Р.М. Шеліхіна

Суддя                                                              Є.А. Лісовицький

Суддя                                                              Є.Ю.Пономаренко