ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007 р.
№ 31/83(30/223)

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України,                     м. Дніпропетровськ,

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2006

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2006

зі справи № 31/83 (30/223)

за позовом відкритого акціонерного товариства "Дніпронафтопродукт" (далі –ВАТ "Дніпронафтопродукт"), м. Дніпропетровськ,

до Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі –Відділення АМК),

треті особи –товариство з обмеженою відповідальністю "Сентоза Ойл" (далі – ТОВ "Сентоза Ойл"), м. Дніпропетровськ,

закрите акціонерне товариство "Авіас Плюс" (далі –ЗАТ "Авіас Плюс"),    м. Дніпропетровськ,

товариство з обмеженою відповідальністю "Глоріус" (далі –ТОВ "Глоріус"), м. Дніпропетровськ,

товариство з іноземними інвестиціями "СП Юкон" (далі –ТІІ "СП Юкон"), м. Дніпропетровськ,

товариство з обмеженою відповідальністю "Укрпаливо" (далі – ТОВ "Укрпаливо") , м. Дніпропетровськ,

товариство з обмеженою відповідальністю "Криничанська дорожна                   пересувна механізована колона" (далі –Пересувна колона), смт Кринички Дніпропетровської області,

про визнання недійсним розпорядження,

за участю представників:

ВАТ "Дніпронафтопродукт" –Онищенко А.В.,

Відділення АМК –Бахарєвої О.В., Константінової Н.С., Оніщенко В.М.,

ТОВ "Сентоза Ойл" –не з’явився,

ЗАТ "Авіас Плюс" – не з’явився,

ТОВ "Глоріус" –не з’явився,

ТІІ "СП Юкон" – не з’явився,

ТОВ "Укрпаливо" – не з’явився,

Пересувної колони – не з’явився,

ВСТАНОВИВ:

ВАТ “Дніпронафтопродукт” (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним розпорядження адміністративної колегії Відділення АМК від 11.06.2003 № 14.6/19-р “Про відкриття справи за ознаками порушення антимонопольного законодавства та законодавства про захист економічної конкуренції” в частині відкриття справи стосовно нього, а також просило спонукати відповідача закрити розгляд зазначеної справи стосовно нього.

Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2006 (суддя Мороз В.Ф.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2006 (колегія суддів у складі: Виноградник О.М. – головуючий суддя, судді Коршун А.О., Прудніков В.В.), позов задоволено.

Прийняті судові рішення мотивовано відсутністю правових підстав для порушення провадження зі справи про порушення антимонопольного законодавства та законодавства про захист економічної конкуренції стосовно ВАТ “Дніпронафтопродукт”.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відділення АМК просить судові рішення зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права та передати справу на новий розгляд.

ВАТ “Дніпронафтопродукт” подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Інші відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з частиною другою статті 4 цього ж Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. В свою чергу, статтею 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлено, що рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду. Отже, спір у даній справі підвідомчий господарським судам та має бути розглянутий за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України). Таку ж правову позицію викладено в інформаційному листі Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши присутніх представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- розпорядженням адміністративної колегії Відділення АМК від 11.06.2003 № 14.6/19-р “Про відкриття справи за ознаками порушення антимонопольного законодавства та законодавства про захист економічної конкуренції”  (далі  – Розпорядження)  вирішено  розпочати  розгляд  справи № 26.2.1/18 за ознаками порушення антимонопольного законодавства, передбаченого абзацом третім частини першої статті 19 Закону України “Про обмеження монополізму та недопущення недобросовісної конкуренції у підприємницькій діяльності”, в діях ТОВ “Сентоза Ойл”, ВАТ “Дніпронафтопродукт”, ЗАТ “АВІАС Плюс”, ТОВ “Глоріус”, ТІІ “СП Юкон”, ТОВ “Укрпаливо”, Пересувної колони у вигляді одержання в оренду цілісних майнових комплексів без попереднього отримання дозволу органів Антимонопольного комітету України та за ознаками порушення ТОВ “Сентоза Ойл” і ЗАТ “АВІАС Плюс” законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 12 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”) шляхом одержання в оренду цілісних майнових комплексів без попереднього отримання дозволу Антимонопольного комітету України;

- Розпорядження мотивовано проведенням на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 15.10.2002 № 11607/10 та Антимонопольного комітету України від 11.04.2003 № 13-01/96 аналізу ринку "роздрібна торгівля світлими нафтопродуктами", за результатами якого одержано матеріали, що свідчать про монопольне становище ТОВ "Сентоза Ойл" на цьому ринку в 2002 році, яке всі свої автозаправні станції (далі - АЗС) орендує в інших суб'єктів господарювання (всього 115 АЗС), в тому числі у ВАТ "Дніпронафтопродукт" - 79 АЗС (орендовано з 29.12.2000 по 11.01.2002);

- відповідно до Переліку суб’єктів господарювання, що займають монопольне становище на регіональних ринках Дніпропетровської області станом на 01.08.2000, затвердженого розпорядженням голови Відділення АМК від 10.12.1995 № 14/9, ВАТ "Дніпронафтопродукт" займало монопольне становище на ринку роздрібної торгівлі моторними бензинами в межах міста Дніпропетровська (т. 1, а.с. 67-68).

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності підстав для визнання Розпорядження недійсним.

Відповідно до статті 15 Закону України від 18.02.1992 № 2132-XII "Про обмеження монополізму та недопущення недобросовісної конкуренції у підприємницькій діяльності" (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, далі –Закон № 2132) придбання чи набуття будь-яким іншим способом у власність, одержання в управління (користування) часток (акцій, паїв), а також активів (майна) у вигляді цілісних майнових комплексів суб'єктів господарювання чи їх структурних підрозділів, оренда цілісних майнових комплексів суб'єктів господарювання чи їх структурних підрозділів здійснюються суб'єктами господарювання у випадках, передбачених законодавством, за умови одержання згоди на це Антимонопольного комітету України.

Порядок надання згоди на економічну концентрацію на момент передачі позивачем АЗС в оренду ТОВ "Сентоза Ойл" визначало Положення про контроль за економічною концентрацією (далі –Положення), затверджене розпорядженням Антимонопольного комітету України від 18.02.2000 № 31-р і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21.04.2000 за № 241/4462.

Пункт 4 Положення містив перелік випадків обов’язкового одержання згоди органів названого Комітету на концентрацію, в тому числі у разі оренди майна.

Згідно з підпунктами 6.1 та 6.2 пункту 6 Положення учасником концентрації є: суб'єкт господарювання (юридична чи фізична особа), який приймає рішення про концентрацію; суб'єкт господарювання (юридична чи фізична особа), щодо якого приймається рішення про концентрацію, у тому числі активи (майно), частки (акції, паї) якого передаються до статутного фонду створюваного суб'єкта господарювання, набуваються у власність, одержуються в управління (користування, у тому числі лізинг), оренду.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України від 11.01.2001 № 2210-III "Про захист економічної конкуренції" (далі –Закон № 2210) з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції органи Антимонопольного комітету України здійснюють державний контроль за концентрацією суб'єктів господарювання (далі - концентрація).

Згідно з частиною другою статті 22 Закону № 2210 концентрацією визнається, зокрема,  набуття безпосередньо або через інших осіб контролю одним або кількома суб'єктами господарювання над одним або кількома суб'єктами господарювання чи частинами суб'єктів господарювання, зокрема, шляхом: безпосереднього або опосередкованого придбання, набуття у власність іншим способом активів у вигляді цілісного майнового комплексу або структурного підрозділу суб'єкта господарювання, одержання в управління, оренду, лізинг, концесію чи набуття в інший спосіб права користування активами у вигляді цілісного майнового комплексу або структурного підрозділу суб'єкта господарювання, в тому числі придбання активів суб'єкта господарювання, що ліквідується.

Статтею 23 Закону № 2210 встановлено, що учасниками концентрації визнаються, зокрема, суб'єкти господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) яких набуваються у власність, одержуються в управління (користування), оренду, лізинг, концесію або мають набутися, та їх покупці (одержувачі), набувачі.

Відповідно до статті 35 Закону № 2210 розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняттям розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі. При розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України: збирають і аналізують документи, висновки експертів, пояснення осіб, іншу інформацію, що є доказом у справі, та приймають рішення у справі в межах своїх повноважень; отримують пояснення осіб, які беруть участь у справі, або будь-яких осіб за їх клопотанням чи з власної ініціативи.

Частиною першою статті 37 Закону № 2210 передбачено, що у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.

Згідно з статтею 50 Закону № 2210 порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є, зокрема, концентрація без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна.

З огляду на наведене попередні судові інстанції неправильно застосували зазначені норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про те, що ВАТ “Дніпронафтопродукт” взагалі не може бути відповідачем у справі № 26.2.1/18.

Водночас оцінка по суті правомірності дій ВАТ “Дніпронафтопродукт” з передачі в оренду АЗС на стадії прийняття Розпорядження (про початок розгляду справи) не здійснюється, враховуючи предмет дослідження та порядок розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, визначений статтями 35 –49 Закону № 2210, а тому доводи попередніх судових інстанцій щодо відсутності порушення в діях позивача з передачі в оренду АЗС не можуть бути підставою для задоволення його позову.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 2 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” зазначено: “Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації –позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.”

Попередніми судовими інстанціями не встановлено обставин, які свідчили б про прийняття відповідачем Розпорядження з порушенням чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції.

З установлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин даної справи не вбачається також й порушення прав та/або охоронюваних законом інтересів ВАТ “Дніпронафтопродукт” у зв’язку з виданням Розпорядження.

Саме по собі здійснення розгляду органом Антимонопольного комітету України відповідної справи не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, і останнім не зазначено, в чому конкретно він вбачає таке порушення. Якщо за результатами розгляду справи не доведено вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначений розгляд підлягає закриттю (стаття 49 Закону № 2210).

Що ж до обов’язків, які, на думку скаржника, “породжуються” для нього у зв’язку з виданням оскаржуваного розпорядження (зокрема, можливість проведення позапланової перевірки та витребування інформації), то розділ VІІ Закону України “Про захист економічної конкуренції” передбачає для сторони, яка бере участь у справі, лише обов’язок добросовісно користуватися належними їй правами (стаття 40 названого Закону). Водночас правові наслідки, передбачені статтями 41, 43, 44, 46, 47 Закону № 2210 оформлюються окремими розпорядчими актами (постановою чи розпорядженням), і їх прийняття має виключно імовірний характер, тобто за результатами здійснення розгляду справи в залежності від її обставин такі акти може бути й не прийнято.

Всебічне, повне і об’єктивне з’ясування всіх обставин справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Відділенням АМК згідно з пунктами 21, 23 Правил розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (затверджені розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 № 5 в редакції розпорядження від 29.06.1998 № 169-р) проводиться службовцями названого Комітету після початку розгляду відповідної справи.

Водночас притягнення позивача до відповідальності за недопущення до проведення позапланової перевірки та ненадання витребуваної інформації не перебуває в безпосередньому причинному зв’язку з прийняттям Розпорядження, а є наслідком його подальших дій, оцінка правомірності яких знаходиться поза межами даного судового провадження.

Отже, Вищий господарський суд України, беручи до уваги повноту дослідження попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи, вважає за необхідне рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок неправильного застосування ними зазначених норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні даного позову.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2006 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2006 зі справи № 31/83 (30/223) скасувати.

3. У задоволенні позову відмовити.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя                                                                                                Б.Львов