ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"29" січня 2007 р.
Справа №  14/374

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б., розглянувши матеріали

за позовом: Відкритого акціонерного товариства  "Світловодський маслосиркомбінат", м. Світловодськ

до відповідача: Світоводської об"єднаної державної податкової інспекції,               м. Світловодськ

про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення

Представники сторін:

від позивача - участі не брав

від відповідача - Драний О.В., довіреність № 1  від 19.12.06 р.;

від відповідача - Кійко С.С., довіреність № 10  від 19.12.2006 р.;

в судовому засіданні присутня - Садовнікова М.П.

ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” звернулося з позовом про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Світловодської ОДПІ №0 від 05.10.2006 р., яким позивачу визначено податкове зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 240 215,00 грн. податку на додану вартість та 497 935,00 грн. штрафної (фінансової) санкції.

20.12.2006 р. ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просить суд визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Світловодської ОДПІ №0 від 05.10.2006 р. в частині донарахування податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 222 124,00 грн. основного платежу та 488 889,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність та необґрунтованість висновку державного податкового органу про неправомірність віднесення ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” відповідних сум податку на додану вартість на спеціальну (дотаційну) декларацію в зв’язку з тим, що платник податку здійснював виробництво молочної продукції на частково орендованому обладнанні.

Позивач вважає, що виключення орендованого обладнання із загальних потужностей підприємства з метою оподаткування операції з виробництва та реалізації молочної продукції не відповідає нормам як податкового, так і господарського права.

Позивач звертає увагу суду, що згідно з вимогами абзацу 2 пункту 1 Порядку нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко та м’ясо в живій вазі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №805 від 12.05.1999 р., законодавець передбачає наявність власних переробних потужностей, але при цьому Порядком не передбачено наявність обладнання у власності переробного підприємства. Відповідно до вимог Закону України „Про власність”, зазначає позивач, право власності складається з таких складових як право  володіння, користування та право розпорядження. Правовідносини оренди передбачають передачу орендарю по відношенню до орендованого обладнання прав володіння та користування ним.

Позивач стверджує, що податкове та цивільне законодавство не містить тлумачення терміну „власні переробні потужності”, в зв’язку з чим немає імперативної норми, яка не дозволяє відносити орендоване обладнання, яке задіяне у переробному цикл до власного обладнання підприємства.

Свою позицію позивач підтверджує тим, що податкове законодавство не містить методики розподілу податкових зобов”язань підприємства, яке в процесі переробки використовує виробничий комплекс, частина якого або окреме обладнання знаходиться в оренді та наполягає на необґрунтованому застосуванні відповідачем при розподілі податкових зобов”язань коефіцієнту відсоткового співвідношення орендованого обладнання до загального наявного обладнання на підприємстві.

Позивач не погоджується з висновком податкової служби про безпідставну виплату ПСП „Агро-Союз” дотації в сумі 30 677,04 грн., оскільки ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” було укладено договір з ПСП „Агро-Союз”, як товаровиробником молока, яке згідно довідки останнього з 01.01.2005 р. по 20.09.2006 р. мало дійне стадо в кількості 168 корів.

В відзиві на позов Світловодська ОДПІ не погоджується з заявленими вимогами, вважає свої дії правомірними та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач участі в судовому засіданні не брав, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Світловодською ОДПІ проведена виїзна документальна планова перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” за період з 01.07.2005 р. по 30.06.2006 р., за результатами якої складено акт №1972310-00446061 від 25.09.2006 р.

Документальною перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7, пункту 11.21 статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість”, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2005 р. по 30.06.2006 р. на загальну суму 240 215,00 грн. та виявлено недоплату за перевіряємий період, а саме липень 2005 р. – 12 687,00 грн., серпень 2005 р. – 7 583,00 грн., жовтень 2005 р. – 2 000,00 грн., листопад 2005 р. – 156 812,00 грн., грудень 2005 р. – 681 112,00 грн., січень 2006 р. – 45 678,00 грн., березень 2006 р. – 6 895,00 грн., квітень 2006 р. – 83 103,00 грн.

В  зв’язку з встановленим порушенням Світловодської ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 05.10.2006 р. №0 про визначення суми податкового зобов’язання по  податку на додану вартість в розмірі 240 215,00 грн. основного платежу та 497 935,00 штрафних (фінансових) санкцій.

Позивач підтвердив правомірність висновків податкової служби про безпідставне не включення до податкового зобов’язання суми податку на додану вартість в листопаді 2005 р. в розмірі 8 320,00 грн., а також безпідставне віднесення до податкового кредиту в липні 2005 р.  1 623,00 грн., в грудні 2005 р. 8 148,00 грн. та просить суд визнати нечинним спірне податкове повідомлення-рішення в частині.

Господарський суд задовольняє позовні вимоги  в силу наступного.

Порядок та строки сплати податку на додану вартість визначені статтею 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та статтю 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

При цьому згідно пункту 11.21 статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість” до 01.01.2004 р. (згідно із Законом України від 18.10.2005 р. №2987-IV до 01.01.2007 р.) сума податку на додану вартість, що повинна сплачуватися до бюджету переробними підприємствами усіх форм власності за реалізовані ними молоко та молочну продукцію, м’ясо та м’ясопродукти , у повному обсязі спрямовується виключно для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко і м’ясо в живій вазі.

Порядок нарахування і використання зазначених коштів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог Закону Постановою Кабінету Міністрів від 12.05.1999 р. №805 затверджено Порядок нарахування, виплат і використання коштів, спрямованих для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам за продані ними переробним підприємствам молоко та м’ясо в живій вазі, яким встановлено механізм нарахування та виплат дотацій переробними підприємствами сільськогосподарським товаровиробникам усіх форм власності і господарювання, включаючи особисті селянські господарства, за реалізовані ними переробним підприємствам молоко та м’ясо в живій вазі.

Відповідно до частини 2 пункту 1 цього Порядку нарахування і виплата дотацій проводиться переробними підприємствами всіх форм власності, які мають власні переробні потужності.

З матеріалів справи вбачається, що ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” є переробним підприємством, видами діяльності якого згідно довідки Кіровоградського обласного управління статистики від 28.10.2005 р. №28299 є виробництво молочних продуктів.

Згідно договорів оренди №05-348 від 30.03.2005 р. та додаткових угод до нього, позивач прийняв від ДП „Молоко” в тимчасове платне користування з метою використання в виробничий діяльності обладнання.

Дана обставина стала підставою для висновку податкового органу про  неправомірність віднесення ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” відповідних сум податку на додану вартість на спеціальну (дотаційну) декларацію  для виплати дотацій сільськогосподарським  товаровиробникам.

Господарський суд не погоджується з висновком податкового органу, оскільки з договору оренди від 30.03.2005 р. вбачається, що позивачем прийняте в користування обладнання для використання в виробничої діяльності, отже включено в комплекс засобів праці позивача .

Відповідно до вимог Закону України „Про власність” право власності складається  з таких складових як право володіння, користування та право розпорядження. Правовідносини оренди передбачають передачу орендарю по відношенню до орендованого обладнання права володіння та користування ним.

Згідно з вимогами абзацу 2 пункту 1 Порядку законодавець передбачає наявність власних переробних потужностей, але при цьому Порядком не передбачено наявність обладнання у власності переробного підприємства.

Господарський суд погоджується з твердженням позивача , що податкове та цивільне законодавство  не містить тлумачення терміну „власні переробні потужності”, отже відсутня імперативна норма, яка не дозволяє відносити орендоване обладнання , яке задіяне у переробному циклі до власного обладнання підприємства.

Господарський суд вважає, що власні переробні (виробничі) потужності це комплекс засобів праці, що використовуються в ході виробничого процесу підприємства, в які можуть входити, як основні засоби, що перебувають у власності підприємства та обліковуються на балансі, так і орендовані основні засоби, які використовуються в процесі виробництва підприємства.

Така позиція находить підтвердження в практиці Вищого господарського суду України, постанова від  25.11.2004 р. по справі №5799-29100.

Порядок нарахування та виплати дотацій, затверджений Постановою КМУ №805 від 12.05.1999 р. встановлює єдине виключення щодо кола суб”єктів, на яких він не поширюється, а саме на операції з реалізації молока, молочної продукції, м’яса та м’ясопродуктів, виготовлених переробними підприємствами з імпортованої сировини та із сировини, закупленої не в живій вазі і не власного виробництва сільськогосподарського товаровиробника, з продажу імпортованої сировини, з продажу молока і м’яса в живій вазі посередниками та переробки сировини на давальницьких умовах.

Слід також зазначити, що з аналізу норми частини 1 пункту 11.21 статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість” не вбачається, що законодавець ставить в залежність від складу переробних потужностей переробного підприємства спрямування останнім суми податку на додану вартість, що повинна сплачуватися до бюджету за реалізовані ними молоко та молочну продукцію, на виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам.

Дана позиція підтверджується тим, що податкове законодавство не містить методики розподілу податкових зобов”язань  по податку на додану вартість підприємства, яке в процесі  переробки використовує виробничий комплекс, частина якого або окреме обладнання знаходиться в оренді.

Відповідно до акту перевірки, відповідач для визначення сум, що, за висновком податкової служби, невірно віднесені до податкового кредиту, застосував власну методику, що базується на коефіцієнті, який розрахований на підставі відсоткового співвідношення орендованого обладнання до загального наявного обладнання на підприємстві. При цьому відсоткове співвідношення розраховано на підставі балансової вартості такого обладнання. Така методика не відображає коефіцієнту участі того чи іншого обладнання у виробничому процесі.

Господарський суд вважає, що застосований податковим органом порядок визначення сум податкового зобов’язання з використанням власної методики, яка не встановлена жодною правовою нормою, є неправомірним, отже безпідставним нарахування по податку на додану вартість позивачу, яке при виготовленні молочної продукції використовує орендоване обладнання.

За висновками акту перевірки позивачем в порушення пункту 11.21 статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість” та пункту 1 Порядку, затвердженого Постановою КМУ від 12.05.1999 р. №805 здійснено виплату дотацій приватному сільськогосподарському підприємству „Агро-Союз”, яке не є виробником молока та не має в господарстві великої рогатої худоби.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ПСП „Агро-Союз” укладено договір без номеру від 01.01.2005 р., за умовами якого ПСП „Агро-Союз”, як товаровиробник, зобов’язується передати у власність позивачу молоко коров’яче.

Згідно довідки підписаної керівником та головним бухгалтером ПСП „Агро-Союз” на балансі підприємства з 01.01.2005 р. по 20.09.2006 р. обліковується стадо дійних корів в кількості 168 голів, підприємство є товаровиробником молока сирого, що поставляється на ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат”.

За змістом ветеринарних свідоцтв від 05.07.2005 р. АГ-04 №627935, від 05.08.2005 р. АГ-04 №627949, від 05.09.2005 р. РД-00 №747419, від 05.10.2005 р. АГ-04 №720184, від 05.11.2005 р. АГ-04 №788411, від 05.12.2005 р. АГ-04 №794409, від 05.01.2006 р. АГ-04 №794309, виданих Лихівської дільничної лікарнею управлінням ветеринарної медицини П”ятихатського району Дніпропетровської області ПСП „Агро союз”, молоко вивезено з   молочнотоварної ферми ПСП „Агро союз”, с. Миколаївка.

Згідно товарно-транспортних накладних за червень 2005 р. – січень 2006 р. вантажовідправником молока на ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” є  ПСП „Агро-Союз”.

Зазначені документи стали позивачу підставою для виплати ПСП „Агро союз”, як товаровиробнику, дотації за поставлене молока.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду належних доказів, що підтверджують, що ПСП „Агро союз” не є товаровиробником молока, не має молочнотоварної ферми та поголів’я великої рогатої худоби.

Порушення позивачем пункту 5 Порядку, а саме виплата ПСП „Агро союз” коштів за молока та дотації на молоко з каси підприємства по видаткових ордерах не може слугувати підставою для висновків про порушення ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” пункту 11.21 статті 11 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Враховуючи викладене, господарський суд задовольняє вимоги позивача та визнає нечинним податкове повідомлення-рішення Світловодської ОДПІ №0 від 05.10.2006 р. в частині визначення ВАТ „Світловодський маслосиркомбінат” податкового зобов”язання по податку на додану вартість в розмірі 222 124,00 грн. основного платежу та 488 889,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Керуючись частинами 1-3 статті 160, частиною 1 статті 162, статтею 163, частинами 1-4 статті 254, статтею 258, пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати нечинним податкове повідомлення- рішення Світловодської ОДПІ № /0 від 05.10.2006 р., в частині визначення ВАТ " Світловодський маслосиркомбінат" податкового зобов"язання по податку на додану вартість в розмірі 222 124,00 грн. основного платежу, та 488 889,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Стягнути з Державного бюджету України (№ рахунку 0002, МФО 823016, отримувач коштів УДК у м. Кіровограді, банк отримувача ГУДКУ у Кіровоградській області, ідентифікаційний код 24145329) на користь Відкритого акціонерного товариства  "Світловодський маслосиркомбанат"(м.Світловодськ  вул. Макаренка, 2, , р/р 5980 ПРРУ в філія "ПРРУ" Банку "Фінанси та Кредит" ТОВ в м. Комсомольськ, МФО 331564) судові витрати по справі 3,40 грн. державного мита.

За заявою стягувача після набрання постановою законної сили господарський суд видає виконавчий лист.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження , але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Дніпропетровського господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України – з дня складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, і копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя

С. Б. Колодій