СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25.05.07
Справа №  10/52/07

Суддя

За позовом: Приватного
підприємця -Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Запоріжжя

До відповідача: Приватного
підприємця -Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2, м. Запоріжжя

Про стягнення суми 17 448, 35 грн.

Суддя Алейникова Т.Г.

Представники сторін:

Від позивача -ОСОБА_1

Від відповідача -ОСОБА_3
юрист, довіреність НОМЕР_1.

СУТНІСТЬ
СПОРУ:

Заявлено позов про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди на користь позивача в сумі 17 448,35 грн.

Ухвалою господарського суду від
29.12.2006 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі
№10/52/07, судове засідання призначено на 07.02.2007 р. Оголошувалися перерви
на 27.02.07р., 22.03.07р., 24.04.07р., 15.05.07р., 25.05.07р.  27.02.07р. сторонами подано клопотання про
продовження строку розгляду справи. 25.05.2007 р. оголошено рішення.

07.02.2007 р. позивачем уточнено
позовні вимоги, зменшено ціну позову до суми 15 915,35 грн.

Позивач підтримує позовні вимоги, з
урахуванням уточненених позовних вимог, мотивуючи обставинами, викладеними у
позові та обґрунтовуючи ст.ст. 49, 129, 224, 225 ГК України, ст.ст. 22, 23,
1166, 1167 ЦК України. Позивач та його представник пояснили в суді, що
Відповідачем були порушені господарські зобов'язання. Зазначили, що між
позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність від
02.01.2002 р., за яким сторони повинні були діяти спільно для функціонування
закусочної «ІНФОРМАЦІЯ_1». За вказаним договором позивач з відповідачем діяли
спільно до 12.07.2004 р. В подальшому між позивачем та відповідачем було
укладено договір доручення НОМЕР_2, за яким позивач доручив відповідачеві бути
його представником у всіх організаціях, підприємствах та установах з питань
ведення торгівельної діяльності та іншої господарської діяльності. Позивач
пояснив, що у травні 2005 р. він вирішив розірвати договір доручення, оскільки
відповідач не виконував вказаний договір, а саме -приміщення закусочної погано
виглядало, було захламленим та брудним, майно та товари зберігались в безладі,
був відсутній контроль з боку відповідача за роботою барменів та інших
працівників закусочної. Позивач з цього приводу робив відповідачу зауваження,
але останній не виявляв ніякого реагування. Крім того, зі слів позивача,
відповідач самовільно без відома позивача під приводом виконання отриманого від
позивача доручення, в рамках договору доручення від 12.07.2004 р., подав
11.05.2005 р. в ДПІ в Ленінському районі м. Запоріжжя заяву про анулювання
торгівельного патенту позивача строком дії до 30.11.2005 р. На підставі заяви
відповідача торгівельний патент позивача було анульовано 01.06.2005 р.

Позивач вважає, що відповідач
протиправними діями позбавив позивача права здійснювати підприємницьку
діяльність в сфері торгівлі. В результаті чого позивач зазнав збитків у вигляді
не отриманого прибутку в розмірі 1 906 грн. Крім того, в РВ ДААК податкової
адміністрації в Запорізькій області позивач також дізнався, що за заявою
відповідача була анульована ліцензія на роздрібну торгівлю алкогольними
напоями.

Позивач вважає, що вказані дії
відповідача спричинили йому матеріальну шкоду і, уточнивши позовні вимоги
вважає, що за 6 місяців з 01.06.2005 р. (з дати анулювання патенту) до
30.11.2005 р. (строк закінчення дії патенту) відповідач повинен відшкодувати
йому 1 906 грн. не отриманого прибутку. Позивач і його представник також
пояснили суду, що вказаними діями відповідач наніс моральну шкоду позивачеві, у
зв'язку із чим останній погано себе почував, почав палити, здійснив матеріальні
витрати на лікування у зв'язку із перенесеними хвилюваннями та потрясіннями.
Позивачем було вказано, що факти порушення відповідачем господарським
зобов'язань, що випливають з договору про спільну діяльність від 01.01.2003 р.
та договору доручення від 12.07.2004 р., що спричинили йому матеріальну та
моральну шкоду, детально описані в позовній заяві, встановлені та підтверджені
Постановою Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області №1836 від
28.05.2005 р., та документами доданими до позовної заяви, а також можуть бути
підтверджені показаннями свідків.

Відповідач 02.02.2007 р. надав суду
відзив на позовну заяву. Відповідач обґрунтовує свої заперечення ст.ст. 1, 2,
32, 33, 34 ГПК України, ст.ст. 216-218 ГК України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК
України. Відповідач з позовними вимогами Позивача не погодився в повному
обсязі, позов не визнав та вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що
не підлягають задоволенню, оскільки обставини, на які посилається позивач не
відповідають дійсності та не доведені ніякими доказами. Так, відповідач та його
представник пояснили суду, що між позивачем та відповідачем, починаючи з
01.10.2005 р. не існує ні цивільно-правових, ні господарсько-правових
договірних зобов'язань і взагалі будь-яких відносин. Між позивачем та
відповідачем було укладено Договір про спільну торгівельну діяльність
НОМЕР_2Зазначений Договір було розірвано за погодженням сторін 01.10.2005 р.
Під час ведення спільної торгівельної діяльності з позивачем на підставі
Договору про спільну торгівельну діяльність НОМЕР_2, який вже припинив свою
дію, відповідач ніяких вимог до персоналу закусочної «ІНФОРМАЦІЯ_1»не
пред'являв, умови договору не порушував, діяв лише в рамках укладеного з
позивачем договору, та жодного разу не отримував від позивача ніяких зауважень
з приводу неналежного виконання умов договору. 12.07.2004 р. між відповідачем
та позивачем було укладено Договір доручення НОМЕР_3 Цей договір був дійсний до
12.05.2005 р. Відповідач вказав, що договір доручення було розірвано за
взаємною згодою сторін договору, посилаючись на п. 8.2. договору доручення
НОМЕР_3 та на відповідні відмітки (підписи та печатки сторін) на самому
договорі, що є у матеріалах справи. Стосовно анулювання ліцензії на роздрібну
торгівлю алкогольними напоями, що була видана регіональним управлінням Департаменту
з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом
підакцизних товарів ДПА України в Запорізькі області, відповідач зазначив, що
діяв виключно на підставі діючого договору доручення НОМЕР_3 та письмового
доручення від 12.07.2004 р., що є невід'ємною частиною вказаного договору, у
якості «Повіреного»від імені самого позивача. Та вказаними документами
відповідач був наділений правом підпису, правом подавати заяви у відповідні
організації та установи, укладати які-небудь договори, пов'язані з торгівельною
та іншою господарською діяльністю, тощо, а також -виконувати всі інші дії,
пов'язані з даним дорученням. Тому відповідач вважає, що за період існування
договірних зобов'язань між ним та позивач він не порушував умов договорів, не
вчинював інших порушень у сфері господарювання. Відповідач вважає, що позивачем
не було надано належних доказів на підтвердження його позовних вимог. Стосовно
наданих позивачем постанов про відмову в порушенні кримінальних справ за
заявами громадянина ОСОБА_1, відповідач заперечував, оскільки Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 не є фізичною особою в господарському
процесі, а виступає суб'єктом господарювання, тому не може мати жодного
відношення до кримінального процесу, або будь-яких документів із цим
пов'язаних, та взагалі вказані документи не мають відношення до господарського
спору. Стосовно моральної шкоди, на стягненні компенсації за яку наполягає
позивач, відповідач пояснив, що позивач не має підстав вимагати такої
компенсації з відповідача, оскільки останнім не було допущено ніяких порушень
ні умов договору, ні будь-яких інших, тому не має правопорушення, немає вини
відповідача, а головне -суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 це не
фізична особа, тому він не може зазнати фізичних або душевних хвилювань, а
стосовно стягнення іншої моральної шкоди, яка може бути предметом розгляду в
господарському процесі, позивач не надавав пояснень, не обґрунтовував та не
надав ніяких доказів. Тому, з огляду на свої заперечення та наданий у матеріали
справи відзив на позовну заяву, відповідач просить суд позивачу у позові
відмовити, позовні вимоги позивача залишити без задоволення в повному обсязі, а
також стягнути з позивача витрати, понесені відповідачем на отримання юридичних
послуг, пов'язані з розглядом даної справи, в сумі 1 744, 00 грн., що
підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру: від 22.01.2007 р.
та від 07.02.2007 р.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2003р. між ПП ОСОБА_1 та ПП
ОСОБА_2 було укладено Договір про спільну торгівельну діяльність НОМЕР_2. За
даним договором позивач та відповідач брали на себе зобов'язання діяти спільно
для досягнення загальних господарських цілей., займатись спільною торгівельною діяльністю
на рівних долях. Грошові вкладення у заклад, де здійснювалась спільна
діяльність сторони повинні були вносити в рівних долях, приймати трудову
участь. Вказану спільну діяльність сторони здійснювали в закладі -закусочна
«ІНФОРМАЦІЯ_1», АДРЕСА_1. Договір про спільну торгівельну діяльність було
розірвано за погодженням сторін 01.10.2005 р. Позивачем в обґрунтування своїх
доводів, викладених у позовній заяві невірно вказано, що за даним договором він
з відповідачем діяв спільно до 12.07.2004 р. Спільна діяльність позивача з
відповідачем відбувалась до 01.10.2005 р., що підтверджується підписами та
печатками сторін на самому договорі про спільну діяльність, який є у матеріалах
справи.

Судом також встановлено, що доводи
позивача про те, що він брав в оренду у ПП ОСОБА_2 19.09.2005 р. 20 кв. м, є
необґрунтованими та не підтверджуються ніякими фактичними даними, оскільки ПП
ОСОБА_2 не є власником Ѕ приміщення за адресою: АДРЕСА_1, і ніяким чином не міг
здавати в оренду ПП ОСОБА_1 вказану частину приміщення.

12.07.2004 р. між ПП ОСОБА_1 та ПП
ОСОБА_2 було укладено Договір доручення НОМЕР_3 Цей договір був дійсний до
12.05.2005 р. Суд приймає доводи відповідача стосовно розірвання договору за
погодженням сторін, а не з ініціативи позивача в односторонньому порядку.
Відповідно до п. 8.2. договору доручення НОМЕР_3, договір припиняє свою дію: у
зв'язку з закінченням терміну дії, а також -за взаємною згодою сторін. Термін
дії договору було передбачено з 12.07.2004 р. по 12.07.2005 р. Припинено дію
договору було за взаємною згодою сторін 12.05.2005 р., про що є відмітка обох
сторін на вказаному договорі, скріплено підписами та печатками сторін. Тому є
безпідставним припущення позивача про те, що договір доручення було розірвано
ним в односторонньому порядку з-за неналежного виконання зобов'язань за
договором відповідачем.

Згідно умовам договору про спільну
діяльність НОМЕР_2 та договору доручення НОМЕР_3 судом не встановлено, що
відповідач брав на себе будь-які зобов'язання по утриманню приміщення по
АДРЕСА_1 в охайному стані, зберігати майно та товари, контролювати барменів та
інших співробітників закусочної «ІНФОРМАЦІЯ_1». Інших доказів на підтвердження
вказаних обставин позивачем надано не було. Також позивачем не доведено, що
відповідач чинив будь-які перешкоди в користуванні приміщенням закусочної
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

Судом встановлено, що відповідачем
дійсно була подана в регіональне управління Департаменту з питань
адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом
підакцизних товарів ДПА України в Запорізькій області заява на анулювання
Ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, яка належала позивачу.
Анулювання торгівельного патенту позивача відбулось також на підставі заяви
відповідача, поданої у відповідну установу.

Позивач та його представник у
судових засіданнях давали пояснення та зазначали, що відповідач виконав вказані
дії незаконно, не маючи належно оформлених документів на здійснення таких
повноважень.

Відповідачем, у свою чергу було
вказано, що, виконуючи вказані дії, він діяв виключно на підставі діючого
Договору доручення НОМЕР_3 у якості «Повіреного», від імені самого ПП ОСОБА_1,
а також письмового Доручення, виданого ПП ОСОБА_1 на підставі Договору
доручення НОМЕР_2 від 12.07.2004 г.

З матеріалів справи слідує, що ПП
ОСОБА_2, будучи «Повіреним» ПП ОСОБА_1 за Договором доручення НОМЕР_3,
відповідно до п. 3.3. вказаного договору, на період дії вказаного договору
виступав від імені «Довірителя», тобто ПП ОСОБА_1, виконуючи доручення,
підписане останнім. Відповідно до доручення, наданого ПП ОСОБА_1, ПП ОСОБА_2
був наділений наступними правами та повноваженнями: отримувати необхідні
документи, довідки, дозволи та будь-які свідоцтва; наділений правом підпису,
подавати заяви у відповідні організації та установи; підписувати від імені ПП
ОСОБА_1 які-небудь документи та здійснювати будь-які платежі від імені ПП
ОСОБА_1; укладати які-небудь Договори, пов'язані з торгівельною та іншою
господарською діяльністю, тощо, а також -виконувати всі інші дії, пов'язані з
даним Дорученням.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що відповідач діяв від імені позивача на підставі доручення останнього. Вказані
документи, тобто Договір доручення НОМЕР_3, Доручення від 12.07.2004 р.
надавались у ДПА України в Запорізькій області, в протилежному випадку, ліцензію
ПП ОСОБА_1 не було б анулювано за заявою ПП ОСОБА_2 за дорученням ПП ОСОБА_1
з-за відсутності повноважень у відповідача на такі дії. Також, вказані заяви на
анулювання торгівельного патенту та ліцензії ПП ОСОБА_1 були подані у
відповідні органи влади в період, коли договір доручення був дійсним. Такі
заяви були подані, як вказано в уточнючих позовних вимогах позивача, 11.05.2005
р., а, як встановлено матеріалами справи договір доручення було розірвано за
взаємною згодою сторін 12.05.2005 р.

Таким чином, суд не приймає до
уваги доводи позивача та його представника з того приводу, що відповідач діяв
незаконно та без належно оформлених документів. Посилання позивача на те, що
відповідач додатково, окрім договору доручення та письмового доручення, мав
також отримати довіреність від позивача, є недоречним, оскільки письмове
доручення від 12.07.2004 р., що є невід'ємною частиною договору доручення
НОМЕР_3, в даному випадку і підтверджує відносини представництва між позивачем
та відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед
третіми особами. В даному випадку, письмове доручення від 12.07.2004 р., що є
невід'ємною частиною договору доручення НОМЕР_3, викладене у письмові формі,
має номер та дату, має вказівку на те, хто, кого та якими саме правами та
повноваженнями наділив. Так, відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма
довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчиняти
правочин. В даному випадку письмове доручення викладене у письмовій формі,
скріплено печатками суб'єктів підприємницької діяльності, тому не має підстав
вважати, що вказаний документ оформлений неналежним чином.

Уточнивши свої позовні вимоги від
05.02.2007 р. позивач конкретизував, вказавши, що збитки йому нанесено саме у
зв'язку із анулюванням торгівельного патенту 01.06.2005 р., у зв'язку із чим
позивач начебто зазнав збитки у вигляді недоотриманого прибутку в розмірі 1 906
грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач не надав суду жодного доказу на
підтвердження наявності в позивача вказаних збитків. При чому суд неодноразово
надавав позивачеві можливість надати суду обґрунтований розрахунок суми
збитків, документи бухгалтерської звітності та нормативне обґрунтування
методики здійснення розрахунку збитків на підтвердження фактичної суми збитків.
Суд не приймає пояснення позивача, що вказана сума збитків вирахувана з
розрахунку мінімальної заробітної платні за 6 місяців з 01.06.2005 р. (з дати
анулювання патенту) до 30.11.2005 р. (строк закінчення дії патенту). Оскільки у
будь-якому випадку, якщо б позивач і зазнав збитків у вигляді не отриманого
прибутку, то період, за який склалися такі збитки становив би реальний термін
-з дати анулювання патенту до дати отримання нового патенту для можливості
продовження торгівельної діяльності. Суд також не вважає доказом по даній
справі довідку, видану ПП ОСОБА_3, яка була надана позивачем у матеріали
справи. Вказаною довідкою позивач намагався підтвердити, що недоотриманий прибуток
ПП ОСОБА_1 складає 600 грн. 30 коп. Суд вважає, що вказаний документ не може
виступати доказом по справі, оскільки невідомо та не встановлено особу ПП
ОСОБА_3 та повноваження вказаного суб'єкта підприємницької діяльності на видачу
подібних довідок безпосередньо позивачу, даною довідкою не встановлено чіткий
період, за який було отримано прибуток ПП ОСОБА_1 у 2004 р., не вказано, чому
саме 2004 р., та не має жодного посилання на документи бухгалтерської звітності
ПП ОСОБА_1 Позивачем жодного документу на вимогу суду надано не було, крім того
додатково позивачем не уточнювались з відповідним нормативним обґрунтуванням
позовні вимоги на суму збитків -недоотриманого прибутку в сумі 600,30 грн.

Тому суд вважає, що в матеріалах
справи наявні документи, які підтверджують, що ПП ОСОБА_2 діяв від імені ПП
ОСОБА_1 на підставі доручення останнього, про що свідчать Договір доручення
НОМЕР_3, Доручення від 12.07.2004 р. ПП ОСОБА_2 законним чином, маючи
відповідні повноваження лише подав у відповідні органи влади письмову заяву, а
анулювання торгівельного патенту (також і ліцензії) було здійснено відповідною
ДПА України в Запорізькій області.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК
України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем не було здійснено жодного правопорушення ані господарських
зобов'язань, ані правил здійснення господарської діяльності. Позивачем не було
надано доказів суду на підтвердження факту здійснення відповідачем будь-якого
правопорушення. Тому суд вважає, що не має підстав для притягнення ПП ОСОБА_2
до господарсько-правової відповідальності.

Таким чином, ПП ОСОБА_2 діяв від
імені ПП ОСОБА_1, в його інтересах, на підставі укладеного між «Довірителем»ПП
ОСОБА_1 та «Повіреним»ПП ОСОБА_2 договором доручення. Дії відповідача цілком
законні та, в протиріч доводам позивача, не мають своїм підґрунтям якихось
правопорушень.

В позовній заяві позивач зазначав,
що ПП ОСОБА_2 здійснив викрадення алкогольних напоїв, спричинивши йому шкоду на
суму 3 189 грн. Суд вважає, що такі обставини не підлягають розгляду в
господарському процесі, оскільки факт вчинення будь-якого злочину, в тому числі
й викрадення, а тим більше й вина у вчиненні злочину якоїсь певної особи, може
бути підтверджена лише вироком суду, якому передують заява-повідомлення про
злочин, приводи та підстави для порушення кримінальної справи, досудове
слідство та судовий розгляд справи. Також в матеріали справи позивачем були надані
такі процесуальні документи, як постанови про відмову в порушенні кримінальних
справ за заявами громадянина ОСОБА_1 у звинуваченні громадянина ОСОБА_2 у
вчиненні крадіжок. Суд вважає, що такі документи не можуть мати відношення до
господарської справи, оскільки господарський спір може виникати лише між
суб'єктами господарської діяльності. В свою чергу, суб'єктом злочину може бути
лише фізична особа (громадянин, особа без громадянства, ін.), що врегульовано
безпосередньо кримінальним законодавством України. Таким чином, вимоги стосовно
стягнення з відповідача на користь позивача 3 189 грн., не підлягає розгляду в
господарському процесі.

В подальшому позивачем були
уточнені позовні вимоги, та на відповідну грошову суму ціна позову була
зменшена, позивач тим самим відмовився від вимог у частині стягнення 3 189 грн.

Стосовно витрат на лікування в сумі
4 009,35 грн. та компенсації за моральну шкоду в сумі 10 000 грн. суд вважає,
що вказані вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК
України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни,
які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи та у
встановленому порядку набули статусу суб'єкту підприємницької діяльності, мають
право звертатись до господарського суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, а також для прийняття
передбачених ГПК України заходів, направлених на попередження правопорушення.
Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними
заявами підприємств та організацій (в т.ч. інших суб'єктів підприємницької
діяльності), які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та
охоронюваних законом інтересів.

Вказані вимоги позивача про
стягнення витрат на лікування та моральної шкоди ґрунтуються на тому, що йому
було нанесено матеріальної та моральної шкоди як громадянину. А в такому
випадку суб'єкт підприємницької діяльності не може відчувати ускладнень у
фізичному або душевному стані, бо він не є громадянином, уособлюючим людину,
фізичну особу. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода
складається з: фізичного болю та страждань, яких зазнала фізична особа у
зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної
або юридичної особи.

Суд вважає, що ПП ОСОБА_1 міг би
обґрунтовувати у господарському процесі лише спричинену йому якимись
неправомірними діями моральну шкоду, як наслідок приниження його ділової
репутації як Суб'єкта підприємницької діяльності. Але його заява про те, що
відповідач принизив його честь та гідність, підірвав його авторитет, як перед
співробітниками закусочної «ІНФОРМАЦІЯ_1», так і перед працівниками певних
державних установ, що принизило його ділову репутацію та авторитет як
приватного підприємця -є безпідставною, необґрунтованою і не підтверджена
ніякими доказами.

Тому суд вважає, що вимоги позивача
про стягнення матеріальної шкоди (витрат на лікування) та моральної шкоди не
можуть бути задоволені, оскільки такі вимоги не є предметом розгляду в
господарському процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК
України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування
до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених
ГК України, іншими законами та договором.

Матеріалами справи, поясненнями
сторін підтверджено, що відповідач не скоїв ніякого правопорушення. Позивачем
не було надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем якихось порушень.

Посилання ПП ОСОБА_1 на показання
свідків та подання ним заяви про виклик та допит у господарському суді свідків
є недоречним та не є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами
у господарській справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку встановлює наявність або відсутність
обставин, на яких обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, а також інші
обставини, що мають значення по для правильного вирішення господарського спору.
Ч. 2 ст. 32 ГПК України чітко встановлено, якими засобами можуть бути
встановлені дані, зазначені у ч. 1 ст. 32 ГПК України. Цими засобами, зокрема,
є письмові та речові докази, висновки судових експертів; пояснення
представників сторін та інших осіб, які приймають участь в господарському
процесі, також, у необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників
сторін та інших осіб, які приймають участь в господарському процесі, мають бути
викладені письмово. Показання свідків не є доказами в господарському процесі.

Крім того, суд вважає, що не має
жодних підстав, передбачених ст.ст. 1166, 1167 ЦК України для відшкодування
позивачеві відповідачем майнової та моральної шкоди.

Відсутня протиправна поведінка з
боку ПП ОСОБА_2 відносно ПП ОСОБА_1 Письмові документи, що мають місце у
матеріалах справи, і про які було зазначено вище, свідчать про правомірність
дій ПП ОСОБА_2 Позивачем, суду не надано доказів наявності такої протиправної
поведінки з боку Відповідача.

Наявність моральної шкоди,
спричиненої ПП ОСОБА_1, як суб'єкту підприємницької діяльності, може мати місце
лише при приниженні його ділової репутації. Такий факт не доведено позивачем, а
«докази», на які він посилається, тобто показання свідків, не є доказами у
господарському процесі.

Відсутній причинний зв'язок між
діями ПП ОСОБА_2, які до того ж були правомірними, та спричиненою моральною
шкодою ПП ОСОБА_1, яка не доведена останнім.

Відповідно до ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими
учасниками процесу. Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які у
відповідності з законодавством повинні бути доведені певними засобами
доказування не можуть бути підтвердженими іншими засобами доказування.

Суд, оглянувши у судовому засіданні
та оцінивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, вважає, що позивачем
не були доведені суду обставини, на які він посилався, а також з огляду на
викладене вище, суд вважає, що позов ПП ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Також у судовому процесі сторонами
були подані заяви про стягнення з протилежної сторони судових витрат.

Відповідачем від 22.03.2007 р. була
подана заява в порядку ст.ст. 22, 28 ГПК України, згідно якої відповідач мав до
суду прохання про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем
на отримання юридичних послуг, пов'язаних з розглядом даної справи, в сумі 1
744 грн. 00 коп. Вказані витрати підтверджуються договором № б/н від 22.01.2007
р. про надання юридичних послуг, укладеного ПП ОСОБА_2 з ПП «Правова компанія
«ЮРКОНСАЛТИНГ». Відповідно до Розділу 2 вказаного Договору про надання юридичних
послуг «Виконавець»юридичних послуг за Договором надавав відповідачеві
необхідні юридичні послуги: письмові та усні консультації, підготування відзиву
на позовну заяву та інших процесуальних документів, пов'язаних із даним
господарським спором, а також представництво інтересів Відповідача в
господарському суді по даній господарській справі. Відповідно до Розділу 3 та
п. 4.1. Розділу 4 Договору, за отримання вказаних вище юридичних послуг
«Замовник», тобто ПП ОСОБА_2 здійснив оплату отриманих юридичних послуг
«Виконавцю»у загальній сумі 1 744 гривні 00 копійок відповідно до умов
Договору. Це підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера: від
22.01.2007 р. -на суму 872 грн. 00 коп.; від 07.02.2007 р. -на суму 872 грн. 00
коп., копії яких надано у матеріали справи. Оскільки спір виник з вини
позивача, а його вимоги не підлягають задоволенню суд вважає, що відповідачеві
слід відшкодувати витрати, пов'язані із розглядом справи, сплачені відповідачем
за отримання правової допомоги.

Відповідачем були понесені вимушені
витрати на юридичну допомогу, пов'язані із розглядом даної господарської
справи, на загальну суму 1 744 грн. 00 коп., з-за заявлених до нього позивачем
необґрунтованих позовних вимог, тобто з вини позивача.

Суд вважає, що відповідно до ст. 49
ГПК судові витрати, пов'язані з розглядом справи відносяться при відмові в
позові -на позивача. Суд вважає, що з позивача на користь відповідача підлягає
стягненню сума судових витрат, понесених відповідачем, в сумі 1 000 грн.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 69, 82,
84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Продовжити строк розгляду справи.

У позові відмовити.

Стягнути з Приватного
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, на користь Приватного підприємця ОСОБА_2
(АДРЕСА_3, ідент.код НОМЕР_4) судові витрати в сумі 1 000 грн. витрат за  надані послуги адвоката. Видати наказ.

Суддя                                 Алейникова
Т.Г.