Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2007 р.                                                           Справа № 40/418-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Безлепкіній І.П.

за участю:

прокурора - Присяжнюка О.О.

представника позивача - Крашеніннікова В.В.

представника відповідача -  Палагути О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківського автомобільно-дорожнього технікуму, м. Харків (вх. № 319 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 25.12.06 р. по справі № 40/418-06

за позовом Прокурора Дзержинського району м. Харкова в особі Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, м. Харків

до Харківського автомобільно-дорожнього технікуму, м. Харків

про стягнення 2149,60 грн.,-

встановила:

У листопаді 2006 року Прокурор Дзержинського району м. Харкова в особі Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області  звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківського автомобільно-дорожнього технікуму про стягнення 1764,77 грн. основної заборгованості, 165,40 грн. пені, 152,02 грн. індексу інфляції та 67,41 грн. 3% річних на підставі неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору № 1225 від 01 грудня 1999 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.12.06р. по справі № 40/418-06 (суддя Хотенець П.В.) позов задоволено повністю та стягнуто з  Харківського автомобільно-дорожнього технікуму на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області 1764,77 грн. основної заборгованості, 165,40 грн. пені, 152,02 грн. індексу інфляції та 67,41 грн. 3% річних. Крім того, стягнуто з відповідача на користь державного бюджету України 102,00 грн. державного мита та на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 118,00 грн. судових витрат.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, вважає його прийнятим без належної оцінки усіх доказів, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, в зв'язку з чим просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Прокурор пояснень або заперечень по апеляційній скарзі не надав.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить рішення господарського суду залишити без змін.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши прокурора та уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Харківської області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених  матеріалами справи обставин спору за якими встановив, що 01 грудня 1999 року між Відділом державної служби охорони при Дзержинському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області та Харківським автомобільно-дорожнім технікумом було укладено договір № 1225 на охорону майна замовника засобами сигналізації, встановленої на об'єкт (далі - Договір).

Відділ державної служби охорони при Дзержинському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області наказом Головного управління Державної служби охорони при МВС України № 315 від 04 жовтня 2001 року позбавлено статусу юридичної особи та з 01 жовтня 2001 року є безбалансовим відділенням управління Державної служби охорони при УМВС України в Харківській області.

В зв'язку з реорганізацією управління МВС України в Харківській області в  Головне управління МВС України в Харківській області, довідкою МВС України № 16/01-3620 від 23 серпня 2006 року до ЄДРПОУ були внесені зміни щодо нової назви управління Державної служби охорони - Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області.

Згідно пунктів 3.2. та 5.1. Договору сума за надані охоронні послуги нараховується згідно розрахунків вартості охорони, які є невід'ємною частиною договорів і, які повинні щомісячно сплачуватися відповідачем.

За загальними умовами виконання зобов’язань, встановленими ст. 526 Цивільного кодексу України зобов‘язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а ст. 525 цього ж кодексу передбачено, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції,  відповідач порушив взяті на себе зобов'язання по спірному Договору та вартість наданих позивачем послуг в сумі 1764,77 грн. не оплатив.

Таким чином, при винесенні рішення господарський суд послався на те, що оскільки основна заборгованість в сумі 1764,77 грн. відповідачем не погашена, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки дані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка. А відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України  господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору; сплата неустойки.

Пунктом 3.4. Договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань відповідачу була встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої плати за кожний день прострочення, починаючи с 10 числа поточного місяця.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов’язання у повному обсязі по оплаті наданих позивачем послуг в термін, встановлений Договором, господарський суд визнав позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 165,40  грн. правомірними та задовольнив їх.

Крім того, з урахуванням ст. 625 Цивільного кодексу України, якою  передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та індексу  інфляції за весь час прострочки, господарський суд визнав правомірними вимоги позивача в частині  стягнення трьох процентів річних в сумі 67,41 грн. та інфляційних  в сумі 152,02 грн.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що до такого висновку господарський суд дійшов передчасно, що призвело до винесення неправомірного рішення в частині стягнення пені, річних та інфляційних.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України       доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З огляду на те, що доказів пред'явлення (надсилання) рахунків на оплату за надані охоронні послуги по спірному Договору позивачем не надано, а із матеріалів справи не вбачається з якого моменту повинні нараховуватись санкції за порушення зобов'язань відповідачем, тому колегія суддів вважає, що право вимоги сплати пені та нарахованих інфляційних і 3% річних у позивача не виникло. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, річних та інфляційних підлягає скасуванню, а позові в цій частині повинно бути відмовлено.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що позивач не довів факту надання послуг з охорони по спірному Договору. Однак з вказаними посиланнями не може погодитись колегія суддів, з огляду на наступне.

Договір № 1225, укладений між позивачем та відповідачем у справі 1 грудня 1999 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг, до якого повинні застосовуватись положення глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

А відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж Кодексу якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 2.1. Договору №1225 "Замовник" (відповідач у справі) передає, а "Охорона" (позивач у справі) приймає під охорону майно, що знаходиться на об'єктах, перерахованих в дислокації-розрахунку (Додаток 1 до даного Договору) та позначених у плані (схемі) об'єктів (Додаток 2 до Договору).

Відповідно до п. 5.1.11. даного Договору відповідач зобов'язався своєчасно здійснювати оплату по цьому Договору.

Пунктом 10.2. спірного Договору сторони передбачили строк його дії, а саме якщо за 1 місяць до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не вимагатиме його припинення Договір вважається подовженим на тих умовах і на той же строк.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач надавав на протязі 2005 року  охоронні послуги відповідачу згідно з умовами спірного Договору, що підтверджується копією виписок електронного журналу подій відповідача (а.с. 40-45). Окрім того, відповідач частково оплатив вартість наданих позивачем послуг, про що свідчать копії банківських виписок по перерахуванню грошових коштів з рахунку відповідача на банківський рахунок позивача  з вказівкою про призначення платежу "За охорону об'єктів" (а.с. 30-32).

Отже, враховуючи те, що на протязі 2005 року відповідач отримував охоронні послуги від позивача, проводив часткові розрахунки з позивачем згідно з умовами спірного Договору, претензій щодо ненадання або неналежного надання послуг з охорони об'єкта до позивача не висував та з відповідними вимогами у визначеному законодавством порядку до позивача не звертався, тому колегія суддів вважає, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджують факту невиконання позивачем охоронних послуг на об'єкті відповідача. Разом з цим, слід зауважити, що фактичне прийняття замовником (відповідачем) від виконавця (позивача) робіт є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, тобто в даному випадку, відповідач повинен розрахуватись у повному обсязі з позивачем за надані послуги з охорони у 2005 році.

Заявник апеляційної скарги також посилається на те, що позивач не набув право вимоги виконання відповідачем зобов'язань по спірному Договору, оскільки  даний Договір укладений між відповідачем та відділом ДСО при Дзержинському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області. При цьому, відповідач вказує, що зміни до Договору №1225 сторонами не вносились, будь-яких повідомлень про зміну сторони за Договором відповідач не отримував, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав позивача стороною по Договору №1225.

Проте вказані посилання не приймаються колегією суддів до уваги, так як вони не узгоджуються з наявними у справі матеріалами та не відповідають нормам чинного законодавства.

Правові засади правонаступництва, врегульовані нормами Господарського кодексу України (ст. 59), Цивільного кодексу України (ст. 106-108), а на момент проведення реорганізації підрозділів ДСО - безпосередньо регулювалися нормами статті 37 Цивільного кодексу УРСР.

Як свідчать матеріали справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, позивач є правонаступником за зобов'язаннями Дзержинського ВДСО  підставі наказу Головного управління Державної служби охорони при МВС України від 04.10.2001р. за №315.

В зв'язку з реорганізацією управління МВС України в Харківській області в  Головне управління МВС України в Харківській області, довідкою МВС України № 16/01-3620 від 23 серпня 2006 року до ЄДРПОУ були внесені зміни щодо нової назви управління Державної служби охорони - Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області.

Крім цього, у відповідності до вимог чинного законодавства про проведення з 01.10.2001 реорганізації підрозділів ДСО у м. Харкові, зокрема про реорганізацію ВДСО при Дзержинському РВ ХМУ УМВС України в Харківській області у безбалансову філію Позивача, у газеті "Слобідський Край" від 25.10.2001 №119 було розміщене відповідне оголошення, копію якого в матеріали справи надав позивач.

Щодо правових підстав представництва інтересів держави прокурором у даній справі колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Так, згідно ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ зі змінами та доповненнями, представництво прокуратурою інтересів держави в  суді полягає у здійсненні прокурором від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Однією з форм представництва, що визначено ч. 3 вказаної норми, є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру", прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Як зазначається в ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. При цьому, відповідно до вимог ч. 3 вищевказаної статті, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою, здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про міліцію": "Міліція України - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань".

Статтею 7 Закону України "Про міліцію" встановлено, що "міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції"".

Відповідно до Положення про Державну службу охорони при МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності" від 10.08.1993 № 615 (зі змінами та доповненнями) створення та реєстрація в ЄДРПОУ підрозділів ДСО здійснюється Міністерством внутрішніх справ України (пункт 11 Постанови); державна   служба   охорони   є   підпорядкованою   Міністру   внутрішніх   справ   єдиною централізованою   системою,   очолюваною   Департаментом   Державної   служби   охорони   при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС  в областях та м.  Севастополі та підпорядкованих їм  підрозділів охорони, стройових підрозділів міліції охорони, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах.

Таким чином, відповідно до Закону України "Про міліцію" та постанови КМУ №615-1993р., Позивач входить в єдину загальнодержавну систему підрозділів Міністерства внутрішніх справ України.

В даному випадку звертаючись з позовом до суду, прокурор зазначив у позовній заяві у якості органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Управління ДСО при МВС України в Харківській області, яке зареєстровано в єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, як орган виконавчої влади.

В обґрунтування своїх вимог прокурор послався на те, що Управління Державної служби охорони при МВС України в Харківській області (позивач у справі) існує на засадах самофінансування, а не виконання суб'єктами господарювання своїх зобов'язань перед Управлінням ДСО перешкоджає нормальному функціонуванню цього підрозділу, чим завдається шкода інтересам держави.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на неправомірне визначення прокурором позивача у даній справі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що господарським судом Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення від 25.12.2006 р. по справі № 40/418-06 порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду у повній мірі не відповідають обставинам справи, у зв’язку з чим апеляційна скарга Харківського автомобільно-дорожнього технікуму підлягає частковому задоволенню, а вказане рішення - зміні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 43, 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу Харківського автомобільно-дорожнього технікуму, м. Харків задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.12.2006 р. по справі № 40/418-06 змінити.

В частині стягнення пені в сумі 165,40  грн., 3% річних в сумі 67,41 грн. та інфляційних  в сумі 152,02 грн. рішення суду скасувати та прийняти нове рішення. В позові в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді