ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2007 р.
№ 2-21/15845-2006

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання
Заступника прокурора Автономної Республіки Крим

на  постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від  24.01.2007 року

у справі
№2-21/15845-2006 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Прокурора міста Судака в інтересах держави в особі Грушевської сільської ради

до
ТОВ “Кримське рекламне агентство “Партнер”

про
звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

за участю представників сторін від:

позивача:
не з’явились

відповідача:
не з’явились

прокуратури:
Шумко Г.В. –прокурор відділу ГП України (посвід. №152 від 19.12.2006р.)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.10.2006р. (суддя Чонгова С.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від  24.01.2007 року (судді Лисенко В.А. –головуючий, Заплава Л.М., Латинін О.А.), у задоволенні позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

В касаційному поданні Заступник прокурора Автономної Республіки Крим просить скасувати рішення та постанову, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення і неправильне застосування норм матеріального права, неповне з’ясування обставин справи.

Сторони не скористалися наданим процесуальним правом на участь своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції. Оскільки явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 1115 ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника прокуратури, дійшла висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню, з огляду на  наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Грушевської сільської ради №51 від 18.10.2005р. дозволено розміщення зовнішньої реклами у селі Грушівка міста Судак на трасі Сімферополь-Феодосія 77км + 950м строком з 01.01.2006р. по 31.12.2006р. ТОВ “Кримське рекламне агентство “Партнер”. На підставі вказаного рішення між Виконавчим комітетом Грушевської сільської ради та відповідачем укладено договір №207 користування візуально-інформаційним простором с.Грушівка.

Перевіркою Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель АР Крим від 03.08.2006р. встановлено, що  розміщення реклами здійснюється із застосуванням земельної ділянки площею 6кв.м. без правовстановлюючих документів на землю, у зв’язку з чим прокурор м.Судака звернувся з позовом в інтересах держави в особі Грушевської сільської ради про зобов’язання відповідача на підставі ст.212 Земельного кодексу України звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що у даному випадку має місце не самовільне зайняття земельної ділянки, а використання земельної ділянки за дозволом органів місцевого самоврядування без правовстановлюючих документів; але спеціальним законом, який регламентує правовідносини у сфері реклами, не встановлено обов’язкового  отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Однак вказані висновки не ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору.

Статтею 1 Закону України “Про рекламу” визначено, що зовнішня реклама –це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

За приписами статті 16 названого Закону розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. При видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Аналогічна за змістом норма міститься і у пункті 4 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.1998 № 1511, за змістом якого на територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів.

Пунктом 1 названих Правил  передбачено, що дозвіл –це документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці. Відповідно до пункту 20 цих Правил  видача дозволу реєструється в журналі реєстрації заяв та дозволів на розміщення зовнішньої реклами.

Місце розташування  рекламного  засобу відповідно до пункту 2 Правил - це, зокрема, площа відведеної території на  відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою). Пунктом 32 Правил встановлено, що площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу.

Розміщення рекламного засобу на земельній ділянці передбачає її використання (встановлення, поточні монтажні роботи тощо), а використання землі в Україні згідно із статтею 2 Закону України “Про плату за землю” є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Крім того, частиною третьою статті 125 Земельного кодексу України визначено, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Проте, суди вказані обставини залишили поза увагою, та не дали правової оцінки правомірності використання земельної ділянки для встановлення і розміщення на ній металевої конструкції на фундаменті, яка використовується у якості рекламного носія, без належних доказів відведення цієї ділянки для зазначеної мети; не встановили, чи дотримано органами місцевого самоврядування порядок передачі відповідачу земельної ділянки  для розміщення рекламного засобу, виходячи з вимог земельного законодавства та вимог Закону України “Про місцеве самоврядування” щодо повноважень органів місцевого самоврядуванні у сфері земельних відносин.

Зважаючи на викладене, колегія дійшла висновку про недотримання судами при вирішенні спору у справі вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84 ГПК України, тому рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів, наданих сторонами у справі, а право оцінки доказів належить до повноважень суду першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо наявності або відсутності обставин, з яких заявлений позов.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,  –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційне подання задовольнити.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 24.01.2007р. та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 17.10.2006р. у справі №2-21/15845-2006 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                        Д.Кривда

Судді                                                                                            Г.Жаботина

А.Уліцький