СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

10 квітня 2007 року

Справа № 20-12/033

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Прокопанич Г.К.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Плута В.М.,

за участю представників сторін:

прокурора: Зотової А.Л., посвідчення № 319 від 11.08.2003;

позивача: Коструба А.В., довіреність б/н від 30.03.2007;

відповідачів: не з'явились;

третьої особи: Кудленко О.П., довіреність б/н від 05.06.2006;

представник Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об'єктів нерухомого майна" Севастопольської міської державної адміністрації, викликаний у порядку статті 30 ГПК України - не з'явився;

розглянувши апеляційне подання прокурора міста Севастополя (м. Севастополь, вул. Павліченко, 1, 99011)

в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради (вул. Леніна,3, м. Севастополь, 99011)

на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя  Харченко І.А.) від 07.02.2007 у справі №20-12/033

за позовом   приватного підприємства "Інтада" (бул. Чоколівський, 23-47, м.Київ 87, 03087); (бул. Чоколівський, 19, м. Київ, 03186)

до  Міністерства оборони України (Повітрянофлотський пр-т, 6, м.Київ 1, 01001)

Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" (вул. Просвіти, 14, м.Київ 37, 03037); (вул. Артема, 59, м. Київ, 04053)

третя особа:

приватне підприємство "Торгсервіс" (вул. Хрустальова, 173, м. Севастополь, 99055).

про визнання дійсним договору № 13/03-06/02/2 від 17.03.2006 та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя (суддя І.А. Харченко) від 07.02.2007 у справі № 20-12/033 задоволено позов приватного підприємства "Інтада" до Міністерства оборони України, Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" про визнання дійсним договору № 13/03-06/02/2 від 17.03.2006 та визнання права власності.

Визнано дійсним договір № 1303-06022 від 17.03.2006 про викуп (компенсацію) пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі № 1303-0602 від 17.03.2006 про спільну діяльність шляхом будівництва (реконструкції) об'єктів господарсько-цивільного призначення, розташованих на території військового містечка № Б-74 (АРК, м. Севастополь, Балаклавській район, набережна Назукіна, 19), створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін, укладеному між сторонами.

Визнано за приватним підприємством «Інтада»право власності на нерухоме майно - дитячий садок площею 353 кв. м, розташоване на території військового містечка № Б-74 (Автономна Республіка Крим, м. Севастополь, Балаклавській район, набережна Назукіна, 19).

Не погодившись з постановленим судовим актом, прокурор міста Севастополя вніс апеляційне подання, в якому просить рішення скасувати, у позові відмовити.

Заперечення на апеляційне подання до суду не надходили.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 02.04.2007 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - приватне підприємство "Торгсервіс", розгляд справи відкладено на 10.04.2007.

У судове засідання 10.04.2007 представники відповідачів не з’явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін –це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

За клопотанням прокурора, представників позивача та третьої особи судочинство здійснювалось російською мовою.

Розглянувши справу повторно, в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судова колегія встановила наступне.

У лютому 2007 приватне підприємство "Інтада" звернулось до господарського суду з позовом до Міністерства оборони України, Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд", просило визнати дійсним договір № 13/03-06/02/2 від 17.03.06, укладений між сторонами у справі, посилаючись на неможливість реалізації позивачем права власника нерухомого  майна, отриманого за зазначеним договором.

Відповідач - Міністерство оборони України у поясненні від 07.02.2007 на позовну заяву позов визнало (а.с.55).

Оскаржуване рішення мотивоване загальними положеннями про право власності та нормами Закону України „Про нотаріат”.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши прокурора, представників позивача та третьої особи, обговоривши доводи апеляційного подання, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вважає апеляційне подання таким, що підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з прийняттям нового про відмову у позові з наступних підстав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) встановлених вимог, а саме: зміст  правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2006 між приватним підприємством "Інтада" та Міністерством оборони України, від імені якого діяло Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" укладено договір № 13/03-06/02 про спільну діяльність шляхом будівництва (реконструкції) об'єктів господарсько-цивільного призначення, розташованих на території військового містечка № Б-74 (АРК, м. Севастополь, Балаклавській район, набережна Назукіна, 19), створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін.

Пунктом 2.1 договору передбачено створення спільної сумісної власності сторін у результаті виконання ними укладеної угоди.

На будівельному майданчику (території, що підлягає забудові за договором) знаходиться нерухоме майно, яке в цілому складається із дитячого садочка площею 353 кв.м.

Міністерство оборони України умовами цього договору не зобов'язується здійснити (забезпечити здійснення) будівництво майбутнього об'єкту або певної його частини, відповідно до розробленого проекту.

Пайовим внеском приватного підприємства "Інтада" за вищезазначеним договором є його витрати на проектування та будівництво (реконструкцію) 100 % площі об'єкту та кожної його складової частини та всі інші витрати, безпосередньо пов'язані з виконанням предмету цього договору та всіх інших заходів, що його забезпечують.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що правовий режим майна, створеного у результаті спільної діяльності сторін є загальною сумісною  власністю  сторін  договору  відповідно  до  розміру пайової участі кожної із сторін.

Відповідно до пункту 3.3 договору зміна розміру витрат по виконанню пункту 2.5 цього договору у бік збільшення/зменшення розміру паю якої-небудь із сторін даного договору спричиняє за собою зміну розміру частки в майні, створеному згідно умов цього договору.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що за взаємною згодою сторін приватне підприємство "Інтада" має право здійснити викуп - дострокову компенсацію вартості пайової участі (паю) Міністерства оборони України, що полягає в укладенні цивільно-правових угод за якими

буде здійснено перехід права власності на майно, що складає розмір пайової

участі (паю) Міністерства оборони України за договором.

17.03.2006 між сторонами було укладено договір № 13/03-06/02/2 про викуп (компенсацію) пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі № 1303-0602 від 17.03.2006 про спільну діяльність шляхом будівництва (реконструкції) об'єктів господарсько-цивільного призначення, розташованих на території військового містечка № Б-74 (АРК, м. Севастополь, Балаклавській район, набережна Назукіна, 19), створення інженерної інфраструктури для їх будівництва (реконструкції) відповідно до розробленого і затвердженого в установленому порядку проекту шляхом пайової участі сторін.

Згідно з пунктом 1 зазначеного договору приватне підприємство "Інтада" здійснює викуп (компенсацію вартості) пайової участі (паю) Міністерства оборони України в договорі від 17.03.2006 № 13/03-06/02 про спільну діяльність шляхом будівництва (реконструкції) об'єктів господарсько-цивільного призначення, за ціною та в строки, що визначені цим договором.

Пунктом 6 договору встановлено, що приватне підприємство "Інтада" приймає у власність майно, що становить розмір пайової участі (паю)

Міністерства оборони України за договором від 17.03.2006 № 13/03-06/02, шляхом підписання акту прийому-передачі майна протягом 3 днів з моменту перерахування коштів у сумі, зазначеній у пункті 2. Акт прийому-передачі майна стає невід’ємною частиною цього договору.

У відповідності з пунктом 1 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному  посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю  сторін.

Відповідач - Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" листом приватному підприємству "Інтада" від 14.12.2006 пояснив, що у зв’язку з відсутністю правоустановчих документів вважає за недоцільне нотаріальне посвідчення договору від 17.03.2006 № 13/03-06/02 та відмовився від його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Посилаючись на відсутність у відповідачів документації, необхідної для нотаріального посвідчення договору, а саме документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно за правилом і формою, встановленими статтями 4-5, 17-20 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”, пунктом 1-4, 5-6 Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року „Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”, позивач просив про визнання зазначеного договору дійсним.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відчужене нерухоме майно є власністю держави і відповідачі не мають можливості отримати документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 1 постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення  є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних  засад і змісту законодавства України.

На думку колегії оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові   належать  права  володіння,  користування  та розпоряджання своїм майном.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про право відповідачів на розпорядження об’єктом нерухомості за адресою: м. Севастополь, Балаклавській район, набережна Назукіна, 19, а судом взагалі не досліджувалось питання  щодо належності спірного об’єкту відповідачу - Міністерству оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд", а, як наслідок, щодо законних підстав для розпорядження ними цим державним майном.

У відповідності з пунктом 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні  місцевого господарського суду, обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що об’єктом відчуження (паєм) є дитячий садок площею 353 кв.м (згідно договору № 13/03-06/02/2), розташований у Балаклавському районі, набережна Назукіна,19, м. Севастополь (згідно договору №1303-0602).

Разом з тим, за замовленням Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" підприємством „Атлант-Експерт” була проведена незалежна оцінка будівлі літер „Р” загальною площею 412,8 кв.м., розташованої за адресою: набережна Назукіна, 19 у місті Севастополі.

З матеріалів апеляційного подання прокурора вбачається, що об’єкт, переданий у власність позивачеві, є будівлею дитячого садка № 17, який складається з літер „А” і „Б” та знаходиться за адресою: набережна Назукіна, 19 у місті Севастополі.

Згідно зі статтею 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги   (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський  суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом,   якщо заявник обґрунтував  неможливість їх  подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Оскільки прокурор та третя особа - приватне підприємство "Торгсервіс" не брали участі у засіданні суду першої інстанції, судова колегія вважає за можливе прийняти докази, надані прокурором та третьою особою безпосередньо  у апеляційній інстанції.

Разом з тим, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та з метою повного та всебічного дослідження обставин справи клопотання позивача про  долучення  до матеріалів справи додаткових доказів також підлягає задоволенню.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, судова колегія встановила, що комунальний заклад - дитячий садок № 17 створено згідно з рішенням  Севастопольської міської ради народних депутатів та організованим наказом  Севастопольського міського управління народної освіти № 60 від 07.04.1960 у 1968 році за адресою: вул. Назукіна,21 у м. Севастополі (літ"А" та літ"Б"), що зареєстровано у Державному комунальному підприємстві "Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об'єктів нерухомого майна" Севастопольської міської державної адміністрації.  Балансоутримувачем об'єкту стало Севастопольське міське управління народної освіти, а у наступному –відділ освіти Балаклавської районної державної адміністрації міста Севастополя.

Згідно з Додатком № 8 рішення Севастопольської міської ради народних депутатів № 103 від 21.07.1992 "Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності, які передано до управління Севастопольської міської державної адміністрації", будинок дитячого садка № 17 по вул.Назукіна,21 у місті Севастополі належить до закладів народної освіти, що  відносяться до комунальної власності.

Сторони у справі підтвердили, що спір стосується одного і того ж об’єкта нерухомості, а саме –двоповерхової будівлі, яка, згідно первинним документам, з 1968 року знаходилась на балансі міського відділу освіти, надалі –відділу освіти Балаклавської районної держадміністрації, а з 2002 року була зареєстрована як складова частина об’єкта комунальної власності територіальної громади м. Севастополя.

На час укладення договору 24.06.2004 між Севастопольською міською радою, від імені якої діяв Фонд комунального майна Севастопольської міської ради та приватним підприємством "Торгсервіс", розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації № 1620р від 23.10.2002 про оформлення права комунальної власності на будівлі (літер А та Б) дитячої дошкільної установи № 17 по набережній Назукіна,21 та видане на його підставі Свідоцтво про право власності від 30.10.2002 були чинними.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право  володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виключні підстави припинення права власності встановлені главою 25 Цивільного кодексу України.

Прокурором та третьою особою надані суду апеляційної інстанції докази щодо належності спірного об’єкту нерухомості Ларіоновій С.С., Єренко В.М., Завязуну М.М.

Отже, визнання оскаржуваним рішенням права власності за позивачем на об’єкт нерухомості, який є власністю інших осіб, без позбавлення їх відповідних прав  не може вважатись законним.

Судова колегія не вважає за необхідне залучати до участі у справі інших співвласників будівлі за адресою: набережна Назукіна,21-б у місті Севастополі, оскільки  про наявність таких власників суду апеляційної інстанції стало відомо лише у засіданні 10.04.2007 і, крім того, при прийнятті рішення про відмову приватному підприємству „Інтада” у задоволенні позовних вимог судом не порушуються права та законні інтереси всіх інших власників спірного об’єкту.

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 02.04.2007 викликано у порядку статті 30 Господарського процесуального кодексу України представника Державного комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об'єктів нерухомого майна" Севастопольської міської державної адміністрації, який у судове засідання не з’явився.

Надані прокурором, позивачем та третьою особою докази стосовно технічної характеристики спірного об’єкту та відповідності нумерації об’єктів нерухомості їх фактичному розташуванню судова колегія вважає достатніми для правильного вирішення спору по суті та визнає за можливе обмежитись оцінкою вищезгаданих доказів.

Посилання позивача на наявність набравших чинності судових актів, а саме - рішення господарського суду міста Києва від 15.06.04 у справі № 20/930 за позовом Міністерства оборони України до ДП МО України „Балаклавський судноремонтний завод „Металіст”, Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України, Севастопольської міської ради, Державного підприємства міністерства оборони України „Феодосійський судномеханічний завод” про витребування майна з чужого незаконного володіння, постанови господарського суду міста Києва від 05.09.2006 у справі № 23/47-а за позовом Міністерства оборони України до Севастопольської міської державної адміністрації про визнання розпорядження нечинним та скасування свідоцтва, ухвали Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006 у справі № 23/47-а не приймаються до уваги, оскільки зазначені судові рішення не можуть вважатись преюдиціальними у розумінні статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, як було встановлено при апеляційному перегляді справи, вищенаведені судові акти постановлені після  відчуження  спірного об’єкта, який належав до  комунальної власності, на користь інших осіб.

Отже, укладаючи договори про спільну діяльність та договір про викуп паю з Міністерством оборони України 17.03.2006, позивач повинен був перевірити правомірність дій сторони за договорами.

Оскільки підприємницька діяльність господарюючого суб’єкта супроводжується певним ризиком, позивач повинен нести несприятливі наслідки вчинених сторонами за договорами від 17.03.2006 дій у вигляді відмови у визнанні за приватним підприємством «Інтада»права власності на пай як  об’єкт нерухомості за адресою: м. Севастополь, набережна Назукіна, 19.

Враховуючи суперечності у нумерації та адреси спірного об’єкта, судова колегія вважає правомірним звернення прокурора з апеляційним поданням на прийняте судом першої інстанції рішення, оскільки трьохповерхова будівля дитячого садку за адресою: м. Севастополь, вул. Назукіна, 21 залишилась у комунальній власності та потребує захисту від можливих посягань у майбутньому.

З огляду на вищенаведене, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог приватного підприємства «Інтада».

Керуючись статтями 101, 103, пунктом 3 частини 1 статті 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційне подання прокурора міста Севастополя задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Севастополя від 07.02.2007 у справі № 20-12/033 скасувати.

3. У позові приватного підприємства "Інтада" до Міністерства оборони України, Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України "Укроборонбуд" про визнання дійсним договору № 13/03-06/02/2 від 17.03.2006 відмовити.

Головуючий суддя                                                  Г.К. Прокопанич

Судді                                                                                В.І. Гонтар

В.М. Плут