ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"14" червня 2007 р.
Справа №  4/157

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря  Волоткевича  А.В. розглянув справу № 4/157

за позовом  прокурора  Компаніївського району  в інтересах держави в особі  Кіровоградського  обласного відділення Фонду соціального захисту  інвалідів м.Кіровоград

до  товариства з обмеженою відповідальністю “ Полтавське ” Компаніївського району  Кіровоградської області

про стягнення   8187 грн. 28 коп.

Представники сторін:

від позивача - Поліщук О.М. , довіреність № 04-04/20  від 11.01.07;

від відповідача - Добровольська М.М. , довіреність № 1  від 06.06.07;

від прокуратури - Олаг О.С., посвідчення №352;

час  прийняття постанови  18 год.20 хв.  (вступної та резолютивної частини)

Заслухавши  представників   сторін та прокурора,  дослідивши матеріали справи,  господарський суд  -

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги  прокурор   обґрунтував  наступним.

Статтею 121 Конституції України передбачено, що на органи прокуратури покладається   функція представництва інтересів  громадян та держави в судах у випадках, визначених законами.

Статтями 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів"  із змінами, внесеними Законом України № 2606-111 від 05.07.2001року « Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який вступив  в дію 01.08.2001(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює 25 чоловік – у кількості одного робочого місця. Згідно Положення про Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального  захисту інвалідів, затвердженого Директором Фонду соціального захисту  інвалідів від 01.11.02 року Кіровоградське обласне  відділення Фонду  соціального захисту  інвалідів є територіальним органом урядового  державного  управління -Фонду  соціального захисту  інвалідів і має статус  юридичної особи

Відповідно до статті 20 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від  05.07.2001 року , підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно,  15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Згідно зі звіту „Про зайнятість та  працевлаштування інвалідів”, наданого відповідачем до відділення  Фонду, на підприємстві відповідача повинно працювати 4  інваліди, але   були   працевлаштовані лише  двоє. Таким чином, на думку позивача, відповідачем не створено 2 робочих місця для працевлаштування  інвалідів і виходячи з середньорічної заробітної плати в розмірі 4093 грн. 64 коп.  сума штрафних санкцій складає : 8187 грн. 28 коп.

Відповідач  заперечив  позовні вимоги, оскільки на його  думку підставою для застосування господарсько-правової  відповідальності учасника господарських відносин може бути лише вчинене ним правопорушення у  сфері господарювання. Оскільки позивачем не надано  суду  доказів  порушення  відповідачем  встановленого порядку у сфері господарювання, відповідач  просить суд відмовити позивачу в  задоволенні позовних вимог.  Статтею 18 Закону України  “Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні” в редакції станом на  01.01.2006 року  передбачалось, що працевлаштування інвалідів  здійснюється  центральними органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями  інвалідів. Протягом 2006 року  органи, на які  було покладено функції по працевлаштуванню інвалідів, не направляли на працевлаштування  інвалідів   до товариства.

Провівши  детальний  аналіз  правовідносин, що виникли між позивачем та  відповідачем,  наданих  сторонами  доказів, суд  прийшов до висновку, що заявлені  позивачем вимоги не ґрунтуються  на вимогах закону  та   не підлягають задоволенню.

Такий  висновок господарський  суд зробив на підставі  наступного.

За приписом ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності  інвалідів  в Україні” в редакції  від  23.02.2006 року  , яка набрала чинності з   18.03.2006 року   і фактично діяла протягом спірного періоду підприємства, які використовують  найману робочу  працю, виділяють і створюють робочі місця для працевлаштування інвалідів, забезпечують  інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, передбачені  чинним  законодавством, надають  державній  службі  зайнятості  інформацію, необхідну  для організації  працевлаштування інвалідів і звітують Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів на підприємстві  в порядку, встановленому  Кабінетом  Міністрів України.

Виконуючи вимоги  вказаного Закону   відповідач  своєчасно 30.01.2007 року подав Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік (а.с.11),  видав  наказ  про  створення  4-х робочих місць для працевлаштування інвалідів №2 від  12.01.2006 року, надав  звіти  за січень, лютий та  березень 2006 року (станом на  01.04.2006 року )  до   Компаніївського районного центру  зайнятості  про наявність вакантних посад відповідно до квоти а також для працевлаштування інвалідів (а.с.21-23).

При цьому господарським судом враховується, що   згідно до наказу №420  Міністерства праці та соціальної політики України , зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 21.12.2005 року  за №1534/11814 “Про затвердження  форм звітності та  інструкції щодо їх заповнення” викладено додаткові вимоги про заповнення  графи 15, згідно до яких  у графі  15 наводяться  дані  про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду) особи, що належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у рахунок річної броні, установленої місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами  відповідних рад за поданням центрів зайнятості відповідно до  статті 5 Закону України “Про зайнятість населення” із змінами та доповненнями, а також інвалідів, пенсіонерів, студентів та інших.

Заперечення  відповідача в частині  неможливості  працевлаштувати інвалідів на створені  вакантні  місця підтверджується також довідкою Полтавської  сільської ради про те, що  інваліди з питань  працевлаштування до органів місцевого самоврядування не звертались і для працевлаштування на підприємство  відповідача не направлялись.

Склавши та своєчасно надавши   Кіровоградському  обласному відділенню   Фонду соціального захисту  інвалідів  звіт про зайнятість та працевлаштування  інвалідів відповідач  виконав вимоги  закону,   відобразив у звіті   фактичні дані  про стан працевлаштування інвалідів і   визначив суму   штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів в  розмірі  8188 грн., однак   вказаний  звіт не можна розглядати в якості узгодженого зобов'язання   відповідача провести сплату  суми  штрафних санкцій, оскільки   вказаний звіт  було  заповнено за поясненнями   представника  відповідача  лише  на виконання   вимог   наказу   Міністерства праці та соціальної політики України  №338 від  29.12.2004 року (а.с.11).

Поряд з цим, суд виходить з того, що обов'язок  підприємства зі  створення робочих місць для  інвалідів не супроводжується його  обов'язком займатись пошуком  інвалідів для  працевлаштування.  Такий  обов'язок згідно  зі ст.18 Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  покладено на центральний орган виконавчої  влади з питань  праці та  соціальної політики, органи  місцевого  самоврядування, громадські  організації  інвалідів.

Відповідно до ч.1 ст. 218  Господарського кодексу  України підставою господарсько-правової  відповідальності учасника  господарських  відносин є  вчинене ним  правопорушення у  сфері  господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що  учасник господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання  господарського  зобов'язання чи  порушення  правил  здійснення  господарської  діяльності, якщо не доведе, що ним вжито   усіх  залежних від нього  заходів для недопущення господарського  правопорушення.

Суд  вважає, що  відповідачем вжито всіх  передбачених чинним  законодавством заходів  із забезпечення  працевлаштування  інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення  повноважними органами  необхідної  кількості інвалідів  для працевлаштування, відсутність  інвалідів, які  бажають  працевлаштуватись. Створити робоче місце  для працевлаштування інваліда  та провести його атестацію  відповідач   практично не міг  через те, що були відсутні особи для яких повинні створюватись  робочі місця і без визначення стану здоров'я  таких осіб та визначення   в чому саме  є обмеження їх  можливостей виконувати  службові  обов'язки  відповідач не міг  створити і провести атестацію робочого місця.

Аналіз положень Закону України “Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні” дає підстави  суду  зробити  визначальний для розгляду справи  висновок про те,   що  обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів   не супроводжується його обов'язком підбирати і  працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Отже, сам факт  відсутності на підприємстві працевлаштованих  інвалідів, ще не є безспірною ознакою наявності відповідальності  ТОВ “Полтавське”, яка могла настати лише у випадку невчинення  останнім прямо передбачених законом заходів.

Таким чином, оскільки відповідач вчинив  всі передбачені  чинним на час  виникнення спору  законодавством  заходи, спрямовані   на працевлаштування інвалідів на своєму  підприємстві, тому Кіровоградське обласне відділення Фонду  соціального захисту  інвалідів не мало правових  підстав накладати  штрафні санкції за невиконання   нормативу  робочих місць для  інвалідів, працевлаштування яких здійснюється органами державної влади, місцевого самоврядування та громадськими організаціями  інвалідів.

Згідно до  ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те,  що не передбачено законодавством.

Таку правову  позицію викладено   Вищим  адміністративним судом України в постанові  від 10 травня   2007 року  по справі №2/386 за позовом   Кіровоградського обласного  відділення  Фонду  соціального захисту інвалідів до  Агрофірми  товариства з обмеженою відповідальністю “Хлібороб”, якою скасовано рішення  господарського суду Кіровоградської області від 26.09.2005 року   та ухвалу  Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.02.2006 року  та  ухвалено нове судове рішення,  в задоволенні   позову  відмовлено повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160,163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову  відмовити  повністю.

Сторони мають право оскаржити   в  апеляційному  порядку постанову в   порядку і строки  відповідно до ст.   186 Кодексу адміністративного судочинства  України.  Про  апеляційне  оскарження   рішення   суду     першої  інстанції спочатку   подається заява. Обґрунтування мотивів   оскарження і вимоги до суду апеляційної  інстанції викладаються в   апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та  апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через   суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної  скарги одночасно надсилається особою,   яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне     оскарження   постанови  суду   першої   інстанції  подається  протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному  обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня   складення в повному  обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути  подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,   якщо скарга  подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи    апеляційна скарга, подані після закінчення  строків,   встановлених       цією   статтею,   залишаються   без   розгляду,   якщо   суд   апеляційної   інстанції  за  заявою   особи,   яка  їх   подала,   не   знайде   підстав  для  поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова   набирає   законної   сили   відповідно   до   ст.   254   Кодексу   адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає  законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,   встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,  встановлений цим Кодексом, постанова  суду  першої  інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове   рішення, якщо  його  не  скасовано,   набирає  законної сили   після   закінчення  апеляційного розгляду   справи.   Якщо   строк   апеляційного   оскарження   буде   поновлено,   то  вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова   виготовлена в повному обсязі   14 червня  2007 року.

Суддя