донецький апеляційний господарський суд
УХВАЛА

Іменем України

03.04.2007 р.                                                                                 справа №26/4а

Донецькій апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

при секретареві судового засідання

за участю представників сторін:

від позивача:
Єгорченкова Т.Ю., довіреність № 17055-1/14  від 21.12.06р.,,

від відповідача:
Антощук О.С., довіреність № 10  від 09.01.07р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполь

на постанову (ухвалу) господарського суду

Донецької області

від
14.02.2007 року (повний текст складений 19.02.07р.)

по справі
№26/4а

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Українська страхова компанія “ДЖЕНЕРАЛІ ГАРАНТ” м.Маріуполь

до
Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції в м.Маріуполі

про
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення №/4 від26.10.2004р. у частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2400 грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1120 грн.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Відкрите акціонерне товариство Українська страхова компанія „Гарант –Авто” м. Маріуполь, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Маріуполя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 23.02.04р. №/0.

За  рішенням господарського суду Донецької області від 09.03.05р. позовні вимоги були задоволені частково, визнано недійсним податкове повідомлення-рішення від 23.02.04р. №/0  в частині визначення  податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1080 грн., а в частині визначення податку на прибуток  у сумі 100 грн. та застосування штрафних санкцій у сумі  170 грн. - відмовлено ( в редакції ухвали від 18.03.05р. про виправлення помилки) та здійснена процесуальна заміна відповідача його правонаступником - Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією в м.Маріуполі. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 23.05.05р. зазначене рішення господарського суду Донецької області від 09.03.05р. у справі № 26/4а залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.10.06р. рішення господарського суду Донецької області від 09.03.05р. та постанова Донецького апеляційного господарського суду від 23.05.05р. були скасовані в частині визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ДПІ у Жовтневому районі м. Маріуполь від 23.02.04р. №/0 щодо визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1 120 грн. і в цій частині справа направлена на новий розгляд до господарського суду Донецької області. В іншій частині рішення та постанова судів залишені без змін.

В процесі розгляду справи на підставі заяви позивача за ухвалою від 16.01.07р. місцевий господарський суд здійснив процесуальну заміну позивача –ВАТ “Українська страхова компанія „Гарант-Авто” на  його правонаступника - ВАТ “Українська страхова компанія “ДЖЕНЕРАЛІ ГАРАНТ” у зв’язку з перейменуванням товариства.

Під час нового розгляду справи позивач змінив позовні вимоги за письмовою заявою (вх.№02-41/6088 від 14.02.07р.) та просить визнати недійсним податкове повідомлення-рішення №/4 від 26.10.04р., винесеного за результатами закінчення адміністративного оскарження (в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1120 грн.).

Постановою господарського суду Донецької області від 14.02.07р. (повний текст складений 19.02.07р.) по справі № 26/4а позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства “Українська страхова компанія “ДЖЕНЕРАЛІ ГАРАНТ” були задоволені частково з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (вх.№02-41/6088 від 14.02.07р.) (т.3, л.с.64). Визнане недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції  у Жовтневому районі  м. Маріуполя  №/4 від 26.10.04р.  в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2400 грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1080 грн. В інший частині у задоволені позовних вимог було відмовлено.

В оскарженій постанові суд першої інстанції дійшов висновку, що відокремлений підрозділ позивача в межах укладених договорів страхування здійснив перерозподіл страхових платежів в межах страхувальника та правомірно здійснив оподаткування страхових платежів пропорційно взятих на себе зобов’язань. Господарський суд Донецької області зазначає, що сума, яка одержана в межах договору страхування і передана до інших філій страховика не може вважатися такою, що отримана даним структурним підрозділом, тобто доходом даної філії, а є доходом підрозділу якому перераховані кошти відповідно до п.3.1 Порядку складання декларації про доходи страховика, затвердженого наказом ДПА України від 16.01.1998 р. № 22, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.02.1998 р. за № 92/2532, який був чинний у спірних періодах. З урахуванням викладеного, а також приписів ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) яка визначає особливості оподаткування в т.ч. і страхової діяльності та в п.7.2 визначає види доходів, які включаються до складу валових доходів, одержаних від такої діяльності та ставки оподаткування цих податків, дійшов висновку про безпідставне визначення Маріупольській філії позивача податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2 400 грн. за спірним податковим повідомленням-рішенням від 26.10.04р. №/4.

При винесенні зазначеної постанови місцевим господарським судом було враховано, що при прийнятті у даній справі рішення від 09.03.05р. господарським судом була припущена помилка в сумі штрафної санкції, нарахованої на суму податку 2 400 грн., яка повинна була складати суму в розмірі 1080 грн., оскільки саме така сума штрафу є нарахованою на дану суму. Враховуючи, що зазначене рішення суду було скасовано  Ухвалою Вищого Адміністративного суду України від 11.10.06р. в частині визнання податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та штрафної санкції у сумі 1120 грн. без урахування ухвали господарського суду Донецької області від 18.03.05р. про виправлення помилки, згідно якої визнане недійсним податкове повідомлення-рішення №/0 від 23.02.04р. в частині визначення податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та застосування штрафної санкції у усім 1080 грн. (т.2 а.с. 57), суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково - в частині застосування штрафної санкції у сумі 1080 грн., оскільки саме така сума штрафу є нарахованою на суму податку у розмірі 2 400 грн.

Відповідач, Жовтнева міжрайонна державна податкова інспекція в м.Маріуполі, не погодився з постановою господарського суду Донецької області та подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову господарського суду Донецької області від 14.02.07р. в адміністративній справі № 26/4а скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скаржник не погоджується з винесеною постановою по справі та вважає, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального права. В підтвердження своїх доводів посилається на пп.2.1.1 та п.2.1.3 п.2.1 ст.2 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями), яким встановлено, що платниками податків на прибуток є, в тому числі, філії, відділення та інші відокремлені підрозділи платників податку, що не мають статусу юридичної особи. Відповідач зазначає, що позивач є самостійним платником податку на прибуток від страхової діяльності.

Відповідач наполягає на тому, що суд першої інстанції невірно застосував п.3.1 Порядок складання декларації про доходи страховика, затвердженого наказом ДПА України від 16.01.98р. № 22, зареєстрований в Мінюсті України 10.02.98р. за № 92/2532, а висновок суду стосовно того, що сума, одержана в межах договору страхування і передана до інших філій страховика не може вважатися доходом даної філії, а є доходом підрозділу, якому перераховані кошти, не відповідає дійсності.

Податковий орган посилається на пп.4.1.3 п.4.1 ст.4, пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), ст.ст.1, 12, 16 Закону України „Про страхування” від 07.03.1996р.  № 85/96-ВР (зі змінами і доповненнями) та зазначає, що частки страхових платежів, що сплачуються окремими структурними підрозділами як платниками податку іншім структурним підрозділам як іншим платникам в межах одного страховика (однієї юридичної особи) на підставі угод про розподіл ризику та наказів юридичної особи, не можуть вважатись страховими платежами (страховими внесками, страховими преміями), сплаченими за договорами перестрахування, оскільки не виконуються норми чинного законодавства щодо перестрахування.

Заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що нормами Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами та доповненнями) ніде не визначено, що Філії, як окремому платнику податку на прибуток, можна зменшувати валові доходи від страхової діяльності згідно угод про розподіл ризику та наказів Компанії та зазначає, що пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями) та п.3.1 Порядок складання декларації про доходи страховика, затвердженого наказом ДПА України від 16.01.98р. № 22, зареєстрований в Мінюсті України 10.02.98р. за № 92/2532, не дає права на виключення із суми валового доходу від страхової діяльності суми внесків, що перераховані  Філією на інші структурні підрозділи.

Позивач, Відкрите акціонерне товариство “Українська страхова компанія “ДЖЕНЕРАЛІ ГАРАНТ” м.Маріуполь, у письмових запереченнях  на апеляційну скаргу від 03.04.07р. доводи податкового органу відхилив, постанову місцевого господарського суду вважає законною та обґрунтованою, прийнятою відповідно до вимог діючого законодавства.

За розпорядженням першого заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.07р. для розгляду апеляційної скарги Артемівської об’єднаної державної податкової інспекції призначена колегія суддів у складі: судді Алєєвої І.В. (головуючий), судді Величко Н.Л., судді М”ясищева А.М.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів відповідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський суд  встановив.

За результатами планової документальної перевірки фінансово-господарської діяльності структурного підрозділу позивача - Маріупольської філії з питання дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.04.2002р. по 30.06.2003р., відповідачем складений акт перевірки від 19.02.04р. №33/23-111-1/25580731, в якому встановлено порушення філією вимог п.7.2.1 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”. На підставі зазначеного акту перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 23.02.04р. №/0 про визначення філії позивача податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2500грн. та застосування фінансових санкцій у сумі 1250грн., яке було оскаржено позивачем в порядку адміністративного оскарження, за результатами якого філії були направлені податкові повідомлення-рішення №/0,  №/1, №/2, №/3, №/4.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є податкове повідомлення-рішення №/4від 26.10.04р. в частині донарахування податку на прибуток у сумі 2 400 грн. та штрафні санкції у сумі 1 120 грн., яке прийнято за результатом закінчення адміністративного оскарження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що постанова місцевого господарського суду відповідає нормам діючого законодавства і не підлягає скасуванню з  підстав, викладених в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, на підставі якого прийняте спірне податкове повідомлення-рішення, підставою для визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2400грн. стало заниження філією валового доходу від страхової діяльності на суми часток страхових платежів, що сплачувались філією іншим структурним підрозділам в межах компанії на підставі угод про розподіл ризику та наказів компанії, які, на думку податкового органу, не можуть вважатися страховими платежами за договором перестрахування за період 2 кв. 2002р. –1 півріччя 2003р.

Огляд матеріалів справи та вимог чинного законодавства  свідчить про наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України „Про страхування” від 07.03.1996р.  № 85/96-ВР (зі змінами і доповненнями) страховиками можуть бути лише юридичні особи.

Позивач є суб’єктом підприємницької діяльності, , має право здійснювати страхову діяльність на підставі ліцензій, які видані Міністерством фінансів України –серія АА №239059 (з 25.03.97р. по 24.03.07р.) та серія АА №239058 (з 25.03.97р. по 24.03.07р.)

Відповідно до п.п.1.1, 1.4 п.1 Положення про порядок здійснення страхової діяльності відокремленими підрозділами страховиків, затвердженого Наказом Комітету у справах нагляду за страховою діяльністю №13 від 12.03.94р., страховики  мають право створювати на території України та за її межами, з правами відокремлених підрозділів страховиків, представництва, а також філії, що здійснюють свою діяльність тільки на території України відповідно до чинного законодавства України та у своїй  діяльності  керуються Положенням про філію (представництво), що затверджується загальними зборами учасників. Страховик несе повну відповідальність за діяльність своїх філій та представництв, організує контроль за страховими операціями філій.

Маріупольська філія Відкритого акціонерного товариства Української страхової компанії „Гарант - Авто” (нині ВАТ УСК „Дженералі-Гарант”) відповідно до Положення, затвердженого загальними зборами акціонерів 05.12.97р. (протокол №15) та довідки №25580731 є структурним підрозділом позивача та не є юридичною особою, перебуває на податковому обліку в Жовтневій МДПІ м. Маріуполя (т.1, л.с.9-12).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом під час розгляду справи з огляду на Наказ ВАТ Українська страхова компанія “Гарант –АВТО” від 17.03.02р. № 28 з 11.03.02 р., яким було введено в дію Положення про визначення лімітів власного утримання за категоріями ризиків, що приймаються на страхування регіональними дирекціями УСК “Гарант –АВТО”, порядок їх перерозподілу та перестрахування” (т.1, л.с. 20-21), яким встановлено порядок перерозподілу ризику по нецентралізованих програмах страхування, та наказ Української страхової компанії „Гарант-АВТО” № 45 від 27.04.01р., яким встановлений механізм перерозподілу ризиків по централізованим програмам страхування (т.1, л.с.29),  Маріупольська філія переховувала кошти іншим філіям компанії у якості розподілу ризиків. Договори на страхування укладались філією від імені компанії. При цьому страхові платежі оподатковувались пропорційно до взятих на себе зобов’язань.

Стаття 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) визначає порядок оподаткування операцій особливого виду, до яких віднесена і страхова діяльність, п.п. 7.2.1. п.7.2 якої (в редакції що діяла в момент спірних правовідносин) передбачає, що оподатковувані доходи від страхової діяльності (крім страхування життя) страховиків-резидентів оподатковуються за ставкою у розмірі 3 відсотки суми валового доходу, одержаного від страхової діяльності, та не підлягають оподаткуванню за ставкою, встановленою статтею 10 цього Закону.

Судом першої інстанції було обґрунтовано враховано, що для цілей оподаткування страхової діяльності до 01.01.03р. під оподатковуваним доходом (валовий доход від страхової діяльності) розумілась сума страхових платежів, страхових внесків, страхових премій (далі - сума валових внесків), за винятком сум валових внесків, переданих в перестрахування, одержаних (нарахованих) страховиками-резидентами протягом звітного періоду за договорами страхування і перестрахування ризиків на території України або за її межами. З  01.01.03р. оподаткованим доходом від страхової діяльності слід розуміти суму страхових внесків, страхових премій (далі –сума валових внесків) одержаних (нарахованих) страховиками-резидентами протягом звітного періоду за договорами страхування і перестрахування ризиків на території України або за її межами (крім договорів страхування життя), зменшених на суму страхових платежів, сплачених (нарахованих) страховиком за договором перестрахування.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Маріупольська філія звітувала до відповідача деклараціями про доходи страховика, які складені відповідно до Порядку складання декларації про доходи страховика, затвердженого наказом ДПА України від 16.01.1998 р. № 22, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.02.1998 р. за № 92/2532, який був чинний у спірних періодах.

Пунктом 3.1. наведеного порядку передбачено, що у рядку 1 розділу I декларації відображається сума валових внесків, отриманих (нарахованих) страховиками протягом звітного періоду по договорах страхування і перестрахування ризиків (крім страхування ризиків життя) на території України або за її межами.

У другому абзаці цього ж пункту передбачено, що з метою оподаткування страхової діяльності під валовим доходом від страхової діяльності розуміється сума одержаних (нарахованих) протягом звітного періоду валових внесків за договорами страхування і перестрахування, за виключенням суми валових внесків, переданих в перестрахування, повернутих страхувальникам надмірно сплачених ними страхових платежів, а також платежів, отриманих від реалізації страхових полісів інших страховиків при виконанні платником податку агентської діяльності, та платежів, одержаних від філій, відділень та інших відокремлених підрозділів платника податку, що не мають статусу юридичної особи.

З огляду на наведене, а також враховуючи, що відокремлений підрозділ позивача в межах укладених договорів страхування здійснив перерозподіл страхових платежів в межах страхувальника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що здійснення підрозділом позивача оподаткування страхових платежів пропорційно взятих на себе зобов’язань є правомірним. Сума, яка одержана в межах договору страхування і передана до інших філій страховика не може вважатися такою, що отримана даним структурним підрозділом, тобто доходом даної філії. Платежі, які випливають із страхової діяльності, що одержані від відокремленого підрозділу, відповідно п. 3.1 наведеного порядку, є доходом підрозділу,  якому перераховані кошти.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає вірним висновок господарського суду Донецької області про безпідставне визначення Маріупольській філії податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 2 400 грн. за спірним податковим повідомленням-рішенням від 26.10.04р. №/4.

Заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно того, що  нормами Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями) ніде не визначено, що філії, як окремому платнику податку на прибуток, можна зменшувати валові доходи від страхової діяльності згідно угод про розподіл ризику та наказів Компанії, не приймаються до судовою колегією до уваги з огляду на приписи п.7.2 статті 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями), який визначає види доходів, які включаються до складу валових доходів, одержаних від такої діяльності та ставки оподаткування цих податків. З врахуванням викладеного, не приймаються до уваги посилання скаржника на пп.4.1.3 п.4.1 ст.4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями), оскільки в зазначеній нормі прямо передбачено, що її положення можуть застосовуватись лише з урахуванням положень п.7.2 ст.7 вказаного Закону. За приписами п.7.2.2 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), страховик здійснює окремий податковий обсяг операцій, які, згідно п.п.7.2.1 п.7.2.2 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) оподатковуються податком за різними ставками за правилами, що встановлені відповідно до порядку визначеному законом для відповідної декларації. В акті перевірки ДПІ не вказано про порушення з боку філії вимог п.7.2.2 ст.7 та п.11.3 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) щодо спірних операцій, про що було обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом під час розгляду спору.

Заперечення скаржника стосовно того, що частки страхових платежів, що сплачуються окремими структурними підрозділами як платниками податку іншім структурним підрозділам як іншим платникам в межах одного страховика не можуть вважатись страховими платежами спростовуються судовою колегією з огляду на матеріали справи, з яких вбачається, що філією від імені компанії укладались договори на страхування, кошти за якими (страхові платежі) вона переховувала іншим філіям компанії у якості розподілу ризиків.

Що стосується посилань податкового органу в апеляційній скарзі на пп.2.1.1 та п.2.1.3 п.2.1 ст.2 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями), судова колегія відхиляє їх як безпідставні, оскільки в матеріалах справи наявні декларації про доходи страховика, якими філія звітувала до відповідача, при цьому ті обставини, що позивач є самостійним платником податку на прибуток від страхової діяльності судом першої інстанції не спростовувались.

Крім зазначеного, при винесенні оскарженої постанови судом першої інстанції було обґрунтовано враховано здійснення податковими органами перевірок і в інших підрозділах позивача, а саме Донецької обласної Дирекції ВАТ УСК „Гарант” –Авто”, а також у позивача –ВАТ УСК „Гарант –Авто” (нині ВАТ УСК „Дженералі Гарант”), періоди яких співпадають з періодом перевірки Маріупольської філії.

За результатами перевірки Донецької обласної дирекції ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька також зазначила про порушення п.7.2.1 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” і прийняла податкове повідомлення-рішення від 23.02.04р. №/0 про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток у сумі 10010 грн. та штрафних санкцій 5005 грн., із яких 6105 грн. податку –за перерозподіл сум по страховій діяльності, яке в зазначеній частині визначено безпідставним за рішенням господарського суду Донецької області від 17.11.04р. у справі №31/338а, яке переглядалось в апеляційному і касаційному порядку і є чинним на день розгляду даної справи.

Стосовно результатів перевірки позивача, як юридичної особи ДПІ у Печерському районі м. Києва, то порушень вимог п.7.2.1 ст.7 вищезазначеного Закону в частині формування валових доходів і включення до їх складу сум перерахувань (від філій компанії в межах перерозподілу ризиків) не встановлено.

При цьому, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду враховує, що задоволення позовних вимог місцевим господарським судом частково (в частині застосування штрафної санкції у сумі 1080 грн., оскільки саме така сума штрафу є нарахованою на суму податку у розмірі 2 400 грн.) відбулось обґрунтовано, з врахуванням  ухвали господарського суду Донецької області від 18.03.05р. про виправлення помилки в рішенні від 09.03.05р. В судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін не наводили заперечень щодо висновків місцевого господарського суду в цій частині судового рішення.

Керуючись ст.ст.101, 103, п.1-3 ст. 160, п.2 ч.2 ст.162, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ст.198, ст.200, п.1 ст.205, ст..206,  п.5 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, п.6 та п.7 розділу VІІ “Прикінцевих та перехідних положень” Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України  № 2953-ІУ від 6 жовтня 2005 року, Донецький апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції на постанову господарського суду  Донецької області від 14.02.07р. (повний текст складений 19.02.07р.) по справі № 26/4а  –залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Донецької області від 14.02.07р. (повний текст складений 19.02.07р.) по справі № 26/4а –залишити без змін

Ухвала суду  апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України   протягом одного місяця з дня її складення в повному обсязі.

Ухвала  складена в повному обсязі  10.04.2007 року.

Головуючий:

Судді: