СУД
РІШЕННЯ

15.06.07р.

Справа № 10/126-07

За позовом  Прокурора м. Павлограда Дніпропетровської
області в інтересах державив особі Павлоградської  міської ради , м. Павлоград

до  В-1:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м.
Павлоград

В-2: Виконавчий комітет
Павлоградської міської ради, м. Павлоград

Третя особа на стороні відповідача,
без самостійних вимог на предмет спору : Павлоградський міський відділ
земельних ресурсів, м. Павлоград

про
визнання недійсною угоди

Суддя  Кощеєв І.М.

Представники:

За участю: не з"явився

Від позивача: не з"явився

Від відповідача-1: ОСОБА_1.
(паспорт)

Від відповідача-2:не з"явився

Від третьої особи: не з"явився

СУТЬ
СПОРУ:

Прокурор в інтересах держави в особі
Позивача звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом
до відповідачів про визнання недійсним договору на право тимчасового
користування землею НОМЕР_1 від 12.05.1999 р., укладеного між позивачем та
відповідачем.

Підстави з якими Прокурор пов”язує
недійсність спірної угоди -за наслідками перевірки проведеної органами
прокуратури було встановлено, що Договір на право тимчасового користування
землею НОМЕР_1 від 12.05.1999 р. -укладено в порушення вимог законодавства без
додержання істотних умов передбачених ст. 15 Закону України „Про оренду землі”,
що відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору
недійсним.

Позивач позовні вимоги Прокурора
підтримав у повному обсязі.

Відповідач - 1 проти задоволення позовних
вимог Прокурора заперечує, зазначаючи у відзиві на позов на їх безпідставність.

Відповідач - 2 проти задоволення
позовних вимог Прокурора не заперечує.

Третя особа позовні вимоги Прокурора
підтримала у повному обсязі.

По справі було оголошено перерву з
07.06.2007 р. по 15.06.2007 р.

Вислухавши пояснення представників
сторін, Прокурора, дослідивши матеріали справи, суд, -

В С Т А Н О В И В :

14.04.1999 р. виконавчий комітет
Павлоградської міської ради прийняв рішення НОМЕР_2 „Про надання земельних
ділянок під установлення торговельних павільонів та продовження строку оренди
земельних ділянок”, відповідно до якого виконавчий комітет вирішив надати
Приватному підприємцю ОСОБА_1. земельну ділянку площею 47 кв. м. по вул.
Горького в районі центрального ринку під установку торговельного павільону.

На виконання вказаного рішення
виконавчого комітету Павлоградської міської ради прийняв рішення від 14.04.1999
р. за НОМЕР_2, між виконавчим комітетом Павлоградської міської ради та
Приватним підприємцем ОСОБА_1 - 14.04.1999 р. був укладений Договір на право
тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди ).

Прокурор просить визнати недійсним Договір на право тимчасового
користування землею ( в тому числі на умовах оренди ) за НОМЕР_2 від 14.04.1999
р. з посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленума
Верховного  Суду України N 3 від
28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,
угода  може  бути
визнана  недійсною  лише  з
підстав і з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст.  215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є  недодержання  в
момент вчинення  правочину  стороною
(сторонами) вимог,  які встановлені
частинами першою - третьою,  п'ятою
та  шостою  ст. 203 ЦК України. Якщо  недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована  особа  заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ст. 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину : 1. Зміст
правочину  не може суперечити
цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного
законодавства,  а   також
моральним   засадам суспільства.
2. Особа,  яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення  учасника
правочину  має  бути
вільним   і відповідати його
внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх,  неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З 01.01.2004 р. набрав чинності
Цивільний Кодекс України  ( далі ЦК
України ).

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України - ЦК УРСР втратив чинність з 01.01.2004 р.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України ( далі Положення), ЦК України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються
до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання
ним чинності.

П. 6. Положення передбачає, що правила
Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються
до позовів,  строк пред'явлення
яких,  встановлений законодавством, що
діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 7. Положення, до позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і  про  застосування
наслідків  недійсності нікчемного
правочину, право  на  пред'явлення
якого  виникло  до
1  січня  2004
року, застосовується
позовна  давність,  встановлена
для  відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Таким чином, до позову про визнання спірної угоди недійсною і  про
застосування  наслідків її недійсності
( право  на  пред'явлення
якого  виникло  до
1  січня  2004
року ), застосовується   позовна  давність,
встановлена ЦК УРСР, що діяв раніше.

До договорів,  що були укладені до
1  січня
2004  року  і продовжують
діяти  після  набрання
чинності  Цивільним  кодексом України,  застосовуються  правила
цього  Кодексу  щодо
підстав, порядку  і  наслідків зміни або розірвання договорів
окремих видів незалежно від дати їх укладення ( п. 9 Положення ).

На час укладання спірної угоди діяв ЦК
УРСР.

Ст. 71 ЦК УРСР передбачала загальний строк для захисту права за  позовом
особи,  право якої порушено
(позовна давність), який встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР,
позовна  давність  повинна була застосовуватися  судом,
арбітражем    або третейським
судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності, згідно
зі ст. 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов
виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення
свого  права.

Право на позов виникло у Позивача
після 12.05.1999 р., таким чином на час звернення Прокурором з позовом до
відповідачів про визнання недійсним спірного договору, укладеного між сторонами
минуло більше ніж три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР, закінчення
строку позовної давності до пред'явлення позову
є підставою для відмови в позові. Якщо
суд,  арбітраж  або
третейський  суд  визнає
поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право
підлягає захистові.

Прокурор не заявив клопотання про
визнання  поважною причину пропуску
строку позовної давності для захисту порушеного права.

Враховуючи наведене і приймаючи до уваги
закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову, господарський суд
вважає позовні вимоги Прокурора безпідставними та такими, що не підлягають
задоволенню.

Згідно зазначеного, керуючись ст.
ст.  44, 49, 82 - 85 ГПК  України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Прокурору в задоволені позову
-відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з
дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня
підписання

рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського апеляційного

господарського   суду.

Суддя

І.М. Кощеєв

Згiдно з оригіналом

Помічник судді

Т.М. Зеленська