ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

22.05.2007
Справа №2-6/4979-2007

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Тур 2005», смт.Лівадія, м.Ялта,

до відповідача Державного підприємства «Лівадія», смт.Лівадія, м.Ялта,

про визнання недійсним договору.

Суддя Шкуро В.М.

представники:

Від позивача – Цвілій Д.В., представник, дов. від 01.01.2007р.

Від відповідача – Ващишен С.В., представник, дов. від 03.04.2007р.

Суть спору: ТОВ «Курортний роман» звернулося у господарський суд АР Крим з позовом до ДП «Лівадія» про визнання недійсним укладеного 07.12.2006р. між сторонами договору дольової участі будівництва котеджного селища як такого, що суперечить актам цивільного законодавства.

Позовні вимоги ґрунтуються на ст.203 ЦК України та мотивовані тим, що ДП «Лівадія» не делеговані повноваження на розпорядження земельними ділянками переданими в постійне користування, а уповноважений орган - Міністерство аграрної політики України, згоди на розпорядження землею ДП «Лівадія» не надавав. Крім того, договір укладений всупереч пункту 4 Указу Президента України від 06.10.1999 «Про надання виробничо-аграрному об'єднанню «Масандра» статусу національного», стосовно недопущення вилучення та передачі майна, яке перебуває в державній власності та закріплене за підприємствами, що входять до складу об'єднання, а Верховній Раді Автономної Республіки Крим та місцевим радам рекомендовано не вилучати земельні ділянки для державних і громадських потреб із земель, наданих у користування   об'єднанню та підприємствам, які входять до його складу.

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно Державного акту на постійне користування землею серії ІІ – КМ №002298 від 06.12.1999р. ДП «Лівадія» є землекористувачем земельної ділянки на якій планується будівництво котеджного селища, та як юридична особа має повний обсяг цивільної правосуб’єктності. Крім того, норми Земельного кодексу України не містять умов щодо погодження вилучення земель з постійного користування іншими особами ніж землекористувач.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення сторін, суд -

встановив:

07.12.2006р. між ДП «Лівадія» (сторона 1) та ТОВ «Союз-тур 2005» (сторона 2)  укладено договір дольової участі будівництва котеджного селища (а.с.23-26, далі - договір).

Згідно умов договору, сторона 2 за рахунок власник коштів здійснює фінансування, проектно-вишукувальних,  проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію приміщень котеджного селища на земельній ділянці, орієнтовною площею 3,5 га. (яка уточнюється геодезичною та кадастровою  зйомкою) поблизу ЖБК «Лаванда» в районі вул.Шосе туристів, що належить стороні 1 на праві постійного користування.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою визначені праві наслідки та визначають межі доказування. Право визначення підстави позову належить виключно позивачу.

Позивач недійсність договору обґрунтовує тим, що він укладений без достатнього обсягу повноваження на розпорядження земельними ділянками переданими в постійне користування, та без згоди органу управління майном - Міністерства аграрної політики України.

ДП «Лівадія» є юридичною особою, тобто згідно ст. 80 ЦК України має повний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності.

Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КМ №002298 від 06.12.1999р., спірна земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні радгоспу-заводу «Лівадія», правонаступником якого є Державне підприємство «Лівадія».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005р. у справі №1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X „Перехідні положення” Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що положення пункту 6 розділу X втрачають чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення .

Право постійного користування землею передбачає використання земельної ділянки без заздалегідь встановлено строку.

Згідно пункту „в” статті 5 Земельного кодексу України одним з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 149 Земельною встановлено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів.

Таким чином, нормами Земельного кодексу України не передбачено обов’язку землекористувача  погоджувати будь-які дії щодо користування земельною ділянкою, яка перебуває в його постійному користуванні з іншими особами.

На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про те, що ДП «Лівадія» як землекористувач спірної ділянки мав право укладати договір щодо спільного використання земельної ділянки, яка перебуває у його постійному користуванні.

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Указу Президента України «Про надання виробничо-аграрному об'єднанню «Масандра» статусу національного» від 06.10.1999р. №1287/99 (з урахуванням наступних змін), суд виходить з наступного.

Нормами Указу Президента України від 06.10.1999р. №1287/99 приписується Кабінету Міністрів України не допускати вилучення і передачі майна, що перебуває у державній власності та закріплене за підприємствами, які входять до складу Національного виробничо-аграрного об’єднання України «Масандра» (пункт 3); рекомендувати Верховній Раді Автономної Республіки Крим і місцевим радам не вилучати земельні ділянки для державних і громадських потреб із земель, наданих у користування Національному виробничо-аграрному об’єднанню «Масандра» та підприємствам, що входять до його складу (пункт 4).

Посилання у позові на порушення заборони передачі майна, що перебуває у державній власності та закріплене за підприємствами, які входять до складу Національного виробничо-аграрного об’єднання України «Масандра», не заслуговують на увагу, оскільки це є нормою пункту 3, а вилучення земель, що перебувають у користуванні таких підприємств, регламентується пунктом 4 цього Указу.

Закріплене у пункті 4 названого Указу Президента України обмеження носить рекомендаційний характер. В свою чергу Статут Державного підприємства «Лівадія» не містить обмежень щодо повноважень директора приймати рішення стосовно згоди на вилучення земельних ділянок.

Як зазначалось раніше спірна земельна ділянка не є майном ДП «Лівадія», яке закріплене за ним, а лише знаходиться у нього в постійному користуванні, та не вилучається  для державних і громадських потреб.

Крім того, питання щодо землекористування, зокрема щодо вилучення земельних ділянок з постійного землекористування, регулюються нормами Земельного кодексу України, який має правовий статус Закону Україні, а також регулюється нормами Закону України «Про місцеве самоврядування». Таким чином, нормами Указу Президента України не можуть бути встановлені обмеження щодо земельних відношень, врегульованих Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,  п'ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а   також моральним засадам суспільства.

Враховуючи те, що відповідач правомірно користується земельною ділянкою, відсутність законодавчо закріпленого обов’язку землекористувача погоджувати будь-які дії щодо користування земельною ділянкою, яка перебуває в його постійному користуванні з іншими особами, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що тягне відмову у позові.

Вступна і резолютивна частини рішення оголошені у судовому засіданні 22 травня 2007 року.

Рішення оформлене відповідно до ст.84 ГПК України і підписане 30 травня 2007 року.

На підставі викладено, керуючись ст.49, 82-84, 85, ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Шкуро В.М.