ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2007 р.
№ 12/603

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів:
Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
ДАК "Хліб України"

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2007 р.

у справі
№12/603

господарського суду
м.Києва

за позовом
ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу"

до
ДАК "Хліб України"

третя особа:
ВАТ "Перебудова"

про
стягнення 17 158,62 грн.

у судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:
Коваль В.Б.

від відповідача:
Стегній Л.М.

від третьої особи:
не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 01.12.2006 р. у справі №12/603 (суддя Прокопенко Л.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2007 р. (судді: Корсак В.А., Авдеєва П.В., Коршун Н.М.), позов задоволено: стягнуто з ДАК "Хліб України" на користь Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" 17 158,62 грн. заборгованості, 172,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У касаційній скарзі ДАК "Хліб України" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2007 р. у справі №12/603 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 512, 519, 623 Цивільного кодексу України, ст. 198 Цивільного кодексу УРСР, п. 4 ст. 59 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України, оскільки: по-перше, відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі адміністративного акта —постанови Кабінету Міністрів України від 15.03.2003 р. №690 з ініціативи держави, відповідної угоди між позивачем та відповідачем не укладалось, тому застосування до даних правовідносин положень ст. 198 Цивільного кодексу УРСР щодо відповідальності кредитора, який уступив вимогу, є безпідставним; по-друге, згідно з п. 1 акта приймання-передачі дебіторської заборгованості від 31.07.2003 р. компанія передала підприємству дебіторську заборгованість, що виникла у зв'язку з виконанням постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 р. №977, на суму 305 732,6 грн. згідно з реєстрами, вся заборгованість не підтверджена необхідною первинною документацією, у зв'язку з чим ризик стягнення дебіторської заборгованості було прийнято на себе Агентством ще на стадії підписання акта приймання-передачі; по-третє, всупереч ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судами як доказ заборгованості третьої особи не було витребувано та досліджено первинну документацію щодо суми 17 158,62 грн.

Третя особа не скористалася своїм процесуальним правом на участь свого представника у судовому засіданні касаційної інстанції.

Заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 р. №690 "Про утворення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" шляхом виділення зі складу Державної акціонерної компанії "Хліб України" утворено позивача —ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 р. №690 між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003 р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003 р., що були погоджені протоколом від 02.09.2003 р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України", відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 р. №977.

Згідно з ч. 1 п. 2 акта приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003 р. в разі виявлення факту проведення повного або часткового розрахунку дебіторів з відповідачем, що зменшує суму дебіторської заборгованості, переданої позивачу за розподільчим балансом, відповідач зобов'язаний перерахувати протягом одного місяця отримані суми на рахунок позивача.

Позивачем встановлено, що на рахунок відповідача боржником перераховано грошові кошти на загальну суму 17 158,62 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 28.11.2002 р. №245, де отримувачем коштів зазначено ДАК "Хліб України".

Враховуючи, що проплата здійснена у 2002 р., тобто до підписання акта приймання-передачі дебіторської заборгованості від 31.07.2003 р., ДП "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулося до господарського суду з позовом до ДАК "Хліб України" про стягнення 17 158,62 грн. —суми основного боргу, переданого позивачу за розподільчим балансом від 31.07.2003 р., посилаючись на відповідальність первісного кредитора у зобов'язанні перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, встановлену ст. 519 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що в даному випадку мала місце уступка вимоги первісним кредитором (відповідачем) іншій особі —позивачу, у зв'язку з чим відповідно до ст. 198 Цивільного кодексу УРСР (якою встановлено відповідальність кредитора, який уступив вимогу) відповідач (первісний кредитор) зобов'язаний відповідати перед позивачем (новим кредитором) за недійсність переданої йому вимоги.

Однак, вищезазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, як це передбачено ст. 43 ГПК України з огляду на наступне.

Так, господарськими судами не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано оцінки всім доказам у справі.

Господарськими судами встановлено, що відносини щодо передачі позивачу дебіторської заборгованості виникли внаслідок реорганізації ДАК "Хліб України" на підставі адміністративного акта —постанови Кабінету Міністрів України від 15.03.2003 р. №690 "Про утворення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", тобто є наслідком виконання виданого розпорядження (абз. 8 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.03.2003 р. №690).

Обґрунтовуючи задоволення позовних вимог нормами ст. 198 Цивільного кодексу УРСР (якою встановлено обов'язки і відповідальність кредитора, який уступив вимогу), господарські суди не встановили наявність підстав, які свідчать про вчинення правочину про відступлення права вимоги, в т.ч. відповідність даного правочину вимогам ст.ст. 197, 198 Цивільного кодексу УРСР (що діяв у спірний період), наявність волевиявлення сторін на вчинення правочину.

Питання уступки вимоги врегульовано главою 17 Цивільного кодексу УРСР.

Зокрема, відповідно до ст. 197 Цивільного кодексу УРСР уступка вимоги кредитором іншій особі допускається, якщо вона не суперечить закону чи договору або коли вимога не пов'язана з особою кредитора.

Кредитор, який уступив вимогу іншій особі, зобов'язаний передати їй документи, що свідчать про право вимоги; первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання цієї вимоги боржником (ст. 198 Цивільного кодексу УРСР).

Однак, господарськими судами при вирішенні спору не взято до уваги, що відповідно до п.п. 1.1 п. 1 акта передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу між ДАК "Хліб України" та Державним підприємством "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" від 31.07.2003 р. дебіторська заборгованість, що виникла у зв'язку з виконанням постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 р. №977 на суму 90 325,00 грн. (додаток №1, №2) не підтверджена необхідною первинною документацією, а в наявному в матеріалах справи реєстрі дебіторської заборгованості права вимоги, за якою передається Державному підприємству "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" по розподільчому балансу (додаток №1 до акта приймання-передачі дебіторської заборгованості від 31.07.2003 р. —а.с. 12–13) відсутній такий дебітор як ВАТ "Перебудова" (третя особа); будь-які інші додатки до акта передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу між ДАК "Хліб України" та Державним підприємством "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" від 31.07.2003 р. у матеріалах справи відсутні.

Крім того, господарськими судами не витребувано і не досліджено будь-якої первинної документації щодо спірної суми 17 158,62 грн. —заборгованості ВАТ "Перебудова" внаслідок непроведення розрахунків з відповідачем за отримані паливно-мастильні матеріали.

Викладене свідчить про те, що судами зроблено висновки при неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови "Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 ГПК України, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа — передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДАК "Хліб України" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2007 р. у справі №12/603 задовольнити.

Рішення господарського суду м.Києва від 01.12.2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2007 р. у справі №12/603 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду м.Києва.

Головуючий                                                                                           К.Грейц

Судді                                                                                                        О.Глос

С.Бакуліна