Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2007 року                                                     Справа № 47/613-06

Колегія суддів у складі:                       головуючого  судді Афанасьєва В.В.,

судді  Бухана А.І.,

судді Шевель О.В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача –Оніщенка О.В.-дов.,

відповідача –Бондаренко Н.В. –дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги відповідача (вхідний № 249Х/3-9 та № 248Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року та на ухвалу господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року справі № 47/613-06

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнілівер Україна»м. Київ

до  Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгівельного підприємства «АРГО» м. Харків

про  стягнення 3085923 грн.

встановила:

Позивач, ТОВ «Юнілівер Україна», звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача, ТОВ ВТП «АРГО», 3085923 грн. основного боргу, а також віднести на відповідача свої витрати по сплаті держмита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем подана заява про  доповнення позовних вимог, яка була прийнята судом, та у якій позивач просив додатково стягнути з відповідача 34343,6 грн. пені за порушення строків розрахунків. До прийняття рішення по справі позивач уточнив розмір заявленої до стягнення пені та просив стягнути з відповідача 33743,6 грн. пені за станом на 13.10.2006 року. Також, до прийняття рішення по справі позивачем була подана заява про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачу грошові кошти в межах суми позову та судових витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06 (суддя Швед Е.Ю.) позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 3085923 грн. основного боргу, 33743,6 грн. пені, 25500 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позовних вимог (600 грн. пені) відмовлено.

Також, 06 листопада 2006 року господарським судом Харківської області по даній справі прийнята ухвала про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, якою накладений арешт на належні відповідачу грошові кошти, де б вони не знаходились, у межах задоволених позовних вимог, що становить 3085923 грн. основного боргу, 33743,6 грн. пені, 25500 грн. витрат по сплаті держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач, ТОВ  ВТП «АГРО», з рішенням та ухвалою суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати ухвалу та рішення господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06 та направити справу на новий розгляд до господарського суду Харківської області. В апеляційних скаргах відповідач посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржувані ухвала та рішення прийняті при неповному з’ясуванні обставин справи, та не відповідають фактичним обставинам. Свої вимоги відповідач обгрунтовує тим, що позивачем не надано доказів, а місцевим господарським судом при винесенні ухвали не зазначено будь-якких припущень про те, що у відповідача на момент виконання рішення можуть зникнути грошові кошти, які достатні для виконання рішення суду. Відповідач зазначає, що накладення арешту на всі його рахунки паралізує роботу підприємства та не дає йому можливості у добровільному порядку розраховуватись з кредиторами. У апеляційній скарзі на рішення суду відповідач також посилається на те, що він не був повідомлений належним чином про час та місце засідання суду, а тому не мав можливості надати суду документи, що підтверджують часткову оплату заборгованості. Відповідач зазначає, що в період з 14 вересня 2006 року по 05 жовтня 2006 року ним було перераховано на розрахунковий рахунок позивача 673558,49 грн., які не враховані при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому, за його даними станом на 07 листопада 2006 року борг перед позивачем складає приблизно 2000000 грн. Також, відповідач вказує, що ним за проханням позивача поверталася частина отриманого товару, що не враховано позивачем при поданні позову. Відповідач також наголошує на тому, що ним не отримувався від позивача розрахунок пені, уточнені позовні вимоги, а також додані до позовної заяви документи, а тому місцевий господарський суд повинен був повернути позовну заяву та заяву про уточнення позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційні скарги відповідача на рішення та ухвалу господарського суду стосуються однієї й тієї ж справи, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19 січня 2007 року вони об‘єднані в одне апеляційне провадження.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду відповідачем заявлено клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі № 47/613-06. Подане клопотання мотивоване порушенням відносно відповідача процедури банкрутства та відкриттям ліквідаційної процедури.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів вважає його таким, що не підлягає задоволеннню, оскільки частиною 1 статті 79 ГПК України, на яку посилається відповідач, передбачено зупинення провадження по справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов‘язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. Колегія суддів вважає, що дана справа не пов‘язана зі справою про банкрутство відповідача та відповідачем не надано жодного доказу неможливості вирішення даної справи до вирішення справи про банкрутство. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, рішення по даній справі було прийнято 06.11.2006 року, тобто, до прийняття відповідачем рішення про самоліквідацію (12.12.2006 року) та прийняття господарським судом Харківської області постанови про визнання боржника (відповідача по даній справі) банкрутом. Предметом апеляційного розгляду є апеляційні скарги саме відповідача по справі, який не погодився з рішенням та ухвалою місцевого господарського суду. Стягнуті за оскаржуваним рішенням грошові кошти (у разі підтвердження апеляційним господарським судом правомірності їх стягнення) можуть бути підставою для включення таких сум до реєстру вимог кредиторів, як безспірних вимог. Таким чином, розгляд апеляційних скарг та винесення за результатами їх розгляду відповідної постанови, на думку колегії суддів, буде сприяти подальшому розгляду справи про банкрутство.

Позивач, ТОВ «Юнілівер Україна», відзивів на апеляційні скарги не надав, у судовому засіданні представник позивача проти апеляційних скарг заперечував,  рішення та ухвалу господарського суду Харківської області по даній справі вважав законними та обгрунтованими. З урахуванням наданих відповідачем доказів часткової сплати вартості отриманого товару представник позивача апеляційну скаргу на рішення суду частково визнав та просив змінити оскаржуване рішення, зменшивши заявлену до стягнення суму основного боргу на 22800 грн. та відповідно до цього зменшити нараховану суму пені.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах доводи відповідача, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення фактичних обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне:

звертаючись до місцевого господарського суду  з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, позивач посилався на наявність між сторонами договірних стосунків та підтвердженість боргу відповідача перед позивачем належними доказами. Заявляючи клопотання про вжиття заходів по забезпеченню позову позивач посилався на те, що відповідачем на протязі тривалого часу не здійснювалися розрахунки за отриману продукцію, сума якої є досить великою. Крім того, позивач вказував на те, що відповідачем вчиняються дії спрямовані на затягування судового процесу, що свідчить про його небажання сплачувати заборгованість та що може бути підставою того, що на момент прийняття рішення по справі у відповідача будуть відсутні активи для задоволення вимог позивача.

Задовольняючи позовні вимоги позивача місцевий господарський суд посилався на підтвердженість позовних вимог матеріалами справи та відповідність їх нормам чинного законодавства. Задовольняючи клопотання про забезпечення позову місцевий господарський суд визнав викладені у цьому клопотанні доводи позивача обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Як встановлено із матеріалів справи, 01 березня 2006 р. між позивачем та відповідачем укладено дистриб‘юторську угоду № 11/03, відповідно до умов якої  позивач зобов’язався передати, а відповідач - прийняти та оплатити товари у відповідності до умов цієї угоди (п.1.1). Згідно з п.1.2. угоди, кількість та асортимент товарів, що постачаються, визначається сторонами у товарних накладних, що є невід’ємною частиною даної угоди. П. 7.1. угоди зазначено, що вартість товарів вказується в товарних накладних. П. 17.6 угоди передбачено, що дана угода скасовує та замінює собою всі попередні дистриб‘юторські угоди, договори поставки а також будь-які інші договори купівлі-продажу або розповсюдження товарів, що були будь-коли укладені між сторонами.

В обгрунтування вимог позовної заяви позивачем до суду надані накладні № 80131148 від 11.08.2006 р., та № 80138014, № 80138019, № 80138020 , № 80138023 , № 80138029, № 80138031, № 80138033, № 80137991, № 80137996, № 80137998, № 80137999, № 80138010, № 80137011, № 80137979 від 31.08.2006 р. по яким позивач просить стягнути з відповідача товар на загальну суму 3085923 грн.

Відповідними накладними та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей підтверджується факт передачі товару від позивача до відповідача. Відповідач також не оскаржує сам факт отримання від позивача товару на вказану у позовній заяві суму, однак, посилається на її часткове погашення.

Таким чином, матеріалами справи встановлений факт отримання відповідачем від позивача товару на суму 3085923 грн. згідно з умовами дистриб‘юторської угоди № 11/03 від 01 березня 2006 року, що підтверджено залученими до матеріалів справи накладними на отримання товару та довіреностями на його отримання.

Відповідно до п. 7.3 дистриб‘юторської угоди, оплата за товари по даній угоді повинна здійснюватись шляхом банківського переказу суми, вказаної в товарній накладній, на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 21 календарного дня від дати відвантаження, зобов’язання по оплаті вважається виконаним з моменту надходження грошей на рахунок позивача.

Надані до матеріалів справи докази свідчать, що станом на дату подання позовної заяви відповідач свої зобов‘язання за спірною угодою виконав частково: із заявлених до стягнення сум частково сплатив грошові кошти у розмірі 22800 грн. по накладній № 8037996 від 31.08.2006 року. Відповідне підтверджується залученими відповідачем до апеляційної скарги копіями платіжних доручень № 886 від 26.09.2006 року на суму 2000 грн., № 902 від 29.09.2006 року на суму 6000 грн., № 906 від 02.10.2006 р. на суму 9800 грн. та № 919 від 05.10.2006 р. на суму 5000 грн. Таким чином, на дату звернення позивача з позовом до суду заборгованість по залученим до матеріалів справи накладним складала 3063123 грн. Представник позивача у судовому засіданні апеляційного господарського суду визнав часткову оплату по зазначеним платіжним дорученням, у зв‘язку з чим просив змінити оскаржуване рішення суду, зменшивши суму основного боргу на 22800 грн. з відповідним корегуванням пені.

Інші залучені відповідачем до матеріалів справи платіжні доручення на оплату не приймаються апеляційним господарським судом як належний доказ по справі, оскільки у них зазначено про оплату грошових коштів за отримані товари по накладним, які не є предметом даного позову.

Також, не приймаються апеляційним господарським судом у якості доказів по справі і залучені відповідачем до апеляційної скарги листи позивача з проханням видати йому частину товару, оскільки доказів того, що відповідач на виконання вказаних листів передав позивачеві, а позивач отримав від відповідача певну кількість товару до матеріалів справи не залучено. Позивач даний факт не підтверджує.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст.193 Господарського кодексу України також встановлено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи наявність в матеріалах справи доказів відвантаження позивачем товарів представнику відповідача (накладні та довіреності), а також відсутність доказів погашення заборгованості в будь-якому вигляді, колегія судів вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 3063123 грн. обгрунтованими та доведеними документально. Таким чином, рішення місцевого господарського суду у цій частині позовних вимог є таким, що прийняте у відповідності з вимогами чинного законодавства та фактичними обставинами справи та не підлягає скасуванню. В частині стягнення з відповідача 22800 грн. основного боргу по накладній № 8037996 рішення суду підлягає скасуванню, оскільки станом на дату продання позовної заяви ця заборгованість була погашена.

П.7.4 укладеної між сторонами дистриб‘юторської угоди № 11/03 від 01.03.2006 р. передбачено нарахування пені за порушення строків оплати.

Позивачем згідно з умовами договору та вимогами чинного законодавства заявлено до стягнення 34343,60 грн. пені, яка була нарахована станом на 13 жовтня 2006 року із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ. В подальшому позивачем заявлена до стягнення пеня зменшена до 33743,6 грн. (на суму 600 грн. допущена арифметина помилка при підрахунках).

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо обгрунтованості позовних вимог про стягнення пені та відсутності обставин для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді неустойки. Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення та стягнутої місцевим господарським судом пені до 27601,84 грн., оскільки 6141,76 грн. пені позивачем нараховано на суму 22800 грн., яка сплачена відповідачем до подання позовної заяви.

Що стосується тверджень відповідача про порушеня місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до прийняття неправильного рішення та були б підставою для скасування оскаржуваного рішення. Твердження відповідача про неповідомлення його належним чином про час та місце засідання суду не підтверджуються належними доказами. Як встановлено із матеріалів справи, ухвала від 31.10.2006 року про призначення справи до розгляду на 06.11.2006 року на адресу відповідача направлена 01.11.2006 року. Доказів того, що вона була отримана 07.11.2006 року (після засідання суду) відповідач не надав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача на рішення господарського суду Харківської області в частині стягнення 3063123 грн. основного боргу та 27601,84 грн. пені у зв’язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю і відсутністю фактів, які б підтверджували наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення. Твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, зроблені при довільному трактуванні норм діючого законодавства і дійсних обставин справи,  на їх підтвердження не надано відповідно до ст. 33, 36 ГПК України  доказів з посиланням на конкретні норми матеріального та процесуального права які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у цій частині.

Щодо вимог апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Харківської області від 06.11.2006 року, колегія суддів також вважає викладені у апеляційній скарзі твердження відповідача стосовно задоволених сум такими, що позбавлені належної переконливості та не підтвердженими належними доказами, у зв‘язку з чим такі твердження не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали, вона була прийнята у відповідності з вимогами ст.ст. 66, 67 ГПК україни за клопотанням позивача по справі.

Названими вище статтями ГПК України передбачено право суду на вжиття заходів по забезпеченню позову на будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Звертаючись до місцевого господарського суду з заявою про вжиття заходів по забезпеченню позову позивач посилався на те, що відповідачем порушені умови договору щодо оплати заборгованості, яка є досить значною, відповідач уникає контактів з позивачем та вчиняє дії, спрямовані на затягування судового процесу, що свідчить про його небажання сплачувати заборгованість.

Розглянувши подану позивачем заяву місцевий господарський суд визнав її обгрунтованою та наклав арешт на грошові суми відповідача у межах суми позову.

Колегія суддів погоджується із твердженнями позивача та висновками місцевого господарського суду стосовно обгрунтованості заявленого позивачем клопотання про забезпечення позову, оскільки стягнута за рішенням суду сума грошових коштів є досить значною. Матеріалами справи також підтверджується факт недобросовісного користування відповідачем своїми правами, що призвело до затягування розгляду справи. Так, відповідачем була оскаржена до апеляційного господарського суду ухвала місцевого госпродарського суду про відкладення розгляду справи, яка не підлягає оскарженню, що спричинило зупинення розгляду справи у суді першої інстанції. В подальшому відповідачем дана ухвала та ухвала апеляційного господарського суду про відмову у прийнятті апеляційної скарги була оскаржена до Вищого господарського суду України, постановою якого від 22.12.2006 року відповідачеві відмовлено у задоволенні його скарги. Таким чином, подані відповідачем апеляційні скарги на ухвалу та рішення місцевого господарського суду від 06.11.2006 року надійшли до апеляційного господарського суду лише 18.01.2007 року. У цей же час відповідачем здійснюються заходи щодо самоліквідації: 12.12.2006 року (тобто, у той час коли справа знаходилася у Вищому господарському суді) приймається рішення про самоліквідацію, голова ліквідаційної комісії звертається до господарського суду з заявою про порушення відносно нього справи про банкрутство та постановю господарського суду від 16.01. 2007 року ТОВ ВТП «Арго»визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура.

Таким чином, колегія суддів вважає, що станом на 06.11.2006 року вжиття заходів про забезпечення позову місцевим господарським судом було здійснено у відповідності з вимогами чинного законодавства, оскільки у позивача та суду дійсно були підстави вважати (та ці підстави в подальшому були підтверджені відповідними доказами), що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Разом з тим, оскаржувана ухвала про вжиття заходів про забезпечення позову підлягає зміні в частині стягнутих сум, оскільки, як встановлено із матеріалів справи, судом при прийнятті рішення не були враховані сплачені відповідачем грошові кошти у розмірі 22800 грн., що призвело також до зменшення стягуваної пені.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст.  99, 101, 102, п.2, 4 ст. 103, п. 3 ст. 104, ст. 105 ГПК, України,

постановила:

У задовленні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі відмовити.

Апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06 в частині стягнення 22800 грн. основного боргу та 6141,76 грн. пені скасувати та у цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської обалсті видати наказ з урахуванням відповідних змін.

Апеляційну скаргу відповідача на ухвалу господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06 задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № 47/613-06   в частині сум основного боргу та пені  змінити, зазначивши в ній про накладення арешту на 3063123 грн. основного боргу та 27601,84 грн. пені.   В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Головуючий суддя                                      Афанасьєв В.В.

суддя                                       Бухан А.І.

суддя                                       Шевель О.В.