ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 р.
№ 15/90

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.,
Владимиренко С.В.,
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
Барабаш Володимира Федоровича

на рішення господарського суду Рівненської області від 28 лютого 2007 року
у справі                                       № 15/90

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Краз Сервіс"

До
Товариства з обмеженою відповідальністю (далі –ТОВ) "Транссервіс"

Про
визнання права власності

за участю представників:

позивача: не з’явились;

відповідача: не з’явились;

скаржника: Шаблій А.М.;

встановив:

Рішенням господарського суду Рівненської області (суддя Коломис В.В.) від 28 лютого 2007 року у справі № 15/90 позов задоволено; визнано за ТОВ "Краз Сервіс" право власності на 62/100 частини нежитлової будівлі виробничого корпусу, що знаходиться по вул. Шевченка, буд.6, м. Здолбунів, Рівненської області, зазначеної у поповерховому плані літерою К 1; зобов’язано КП "Здолбунівське бюро технічної інвентаризації" здійснити реєстрацію права власності ТОВ "Краз Сервіс" на 62/100 частини нежитлової будівлі виробничого корпусу, що знаходиться по вул. Шевченка, буд.6, м. Здолбунів, Рівненської області.

Барабаш Володимир Федорович звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду, оскільки ним при винесенні оскаржуваного судового акту порушено норми матеріального та процесуального права та припинити провадження у справі.

Клопотання Барабаша В.Ф. про об’єднання в одне касаційне провадження касаційної скарги Зброжека І.В. у справі № 2-196 2006 р. Здолбунівського районного суду Рівненської області та касаційної скарги у даній справі судовою колегією Вищого господарського суду України відхилено, оскільки відповідно до ст. 58 Господарського процесуального кодексу України можливе лише об’єднання позовних вимог і вказане право надано лише суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Господарським судом встановлено, що 10 червня 2005 року між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу, згідно якого позивач придбав  62/100 частини нежитлової будівлі виробничого корпусу, що знаходиться в м. Здолбунів,  Рівненської області по вул. Шевченка,6.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 14 березня 2006 року у справі № 22-1343 було задоволено позов Зброжека Ігоря Володимировича до ТОВ “Транссервіс” та ТОВ “Краз Сервіс” про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/3 частину майна. Зокрема, районним судом визнано недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу від 10.06.05 р., згідно якого ТОВ “Транссервіс” продало ТОВ “Краз Сервіс” 62/100 частини нежитлової будівлі виробничого корпусу, що знаходиться в м. Здолбунів по вул. Шевченка, 6, а вказану частину будівлі передано у власність ТОВ “Транссервіс”.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2006 року у даній справі, рішення Здолбунівського районного суду від 14 березня 2006 року скасовано в повному обсязі, і відповідно Зброжеку І.В. у задоволенні позову до ТОВ “Транссервіс” та ТОВ “Краз Сервіс” про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/3 частину майна відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, ст. 49 Закону України “Про власність”, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Господарським судом зазначено, що позивач практично позбавлений в повній мірі реалізувати гарантоване Конституцією та Законами України порушене право власності в частині розпорядження на власний розсуд належним об’єктом нерухомості та посилаючись на ст. 392 ЦК України, визнано за ТОВ "Краз Сервіс" право власності на 62/100 частини нежитлової будівлі.

Проте, вказаний висновок є передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виносячи рішення місцевий господарський суд не встановив, яким чином ТОВ "Транссервіс" оспорюється право власності позивача на майно.

Відповідно до ст. 107 ГПК України сторони у справі мають право подати касаційну скаргу, а прокурор касаційне подання на рішення місцевого господарського суду, що набрало законної сили, та постанову апеляційного суду. Касаційну скаргу мають право подати також особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення чи постанову, що стосується їх прав і обов’язків.

Доводи скаржника про те, що спір щодо визнання права власності на нежитлові приміщення повинен розглядатися за участю Барабаша Володимира Федоровича заслуговують на увагу.

Однак, місцевий господарський суд на вказані обставини уваги не звернув, Барабаша  Володимира Федоровича до участі у справі не залучив.

Крім того, господарський суд, приймаючи рішення, що стосується обов’язків КП "Здолбунівське бюро технічної інвентаризації" та не залучивши його до участі у справі, порушив право останнього на судовий захист.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Рішення місцевого господарського суду вищевказаним вимогам не відповідає.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом  порядку  встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, якщо поданих сторонами доказів недостатньо, господарський суд зобов'язаний витребувати  від  підприємств  та  організацій  незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для  вирішення  спору, як це передбачено ч. 1 ст. 38 ГПК України.

Проте, господарський суд необхідні документи і матеріали для правильного вирішення спору не витребував, надані сторонами докази не дослідив, обмежившись загальними висновками.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд зазначеного не врахував, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Барабаша Володимира Федоровича задовольнити частково.

Рішення господарського суду Рівненської області від 28 лютого 2007 року у справі № 15/90 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Рівненської області в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                                       О. Кот

судді                                                                      С. Владимиренко

С. Шевчук