КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2007                                                                                           № 14/572

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Сердюк Б.В., довіреність №15/09 від 15.09.2006р.,

Смирніцький Ю.В., довіреність б/н від 14.05.2007р.,

Затхей В.М. – директор,

від відповідача1-Слєпньов В.Я., довіреність б/н від 16.03.2007р.,

від відповідача 2 - Андріївський О.О., довіреність №20/09 від 20.09.2006р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Камаз"

на рішення Господарського суду м.Києва від 20.03.2007

у справі № 14/572

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Камаз"

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "Автозбірне виробництво"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український автомобільний холдинг"

про                                                  розірвання договору № 02/08-05 та стягнення з відповідача 11082253,90грн. та про стягнення з відповідача 2 як з поручителя 500 грн.

Суть рішення і скарги:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Камаз” (надалі – ТОВ “Торговий Дім “Камаз”, Позивач) звернулось в господарський суд м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автозбірне виробництво” (надалі – ТОВ “Автозбірне  виробництво”, Відповідача 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Український автомобільний холдинг” (надалі – ТОВ “Український автомобільний   холдинг”, Відповідач 2) про розірвання договору № 02/08-05 та стягнення з Відповідача 1 1 082 253,90 грн. і з Відповідача 2, як з поручителя – 500,00 грн.

Під час розгляду справи Позивач доповнив свої позовні вимоги і остаточно просив суд розірвати, укладений між ним та Відповідачем 1 договір № 02/08-05 від 28.07.2005р. та стягнути з останнього: основний борг у розмірі 532 541,03 грн., пеню за прострочення поставки продукції у розмірі 332 658,95 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 134 857,22 грн. і заподіяні збитки у розмірі 192 143,00 грн., а з Відповідача 2, як з поручителя по договору поруки № 159 від 15.09.2007р., – 500,00 грн., а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати по справі у вигляді сплаченого державного мита у розмірі 12 007,00 грн. і 118 грн. на інформаційно-технічного забезпечення судового процесу, а також витрати на послуги адвоката у розмірі 75 000,00 грн.

Проте, як зазначалося в рішенні суду, заява ТОВ “Торговий Дім “Камаз”, якою було доповнено позовні вимоги про стягнення з Відповідачів пені, процентів та відшкодування заподіяних збитків, судом не була прийнята до розгляду з тих підстав, що такі вимоги є фактично не збільшенням розміру вже заявлених вимог, а новими майновими вимогами, порядок звернення з якими, передбачений розділом VIII Господарського процесуального кодексу України, Позивачем повинен був бути об”язково дотриманий, що в даному випадку зроблено не було.

Рішенням господарського суду м. Києва від 20.03.2007р., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення арифметичної помилки від 20.03.2007р. у справі № 14/572, позовні вимоги було задоволено частково, а саме: стягнуто на користь Позивача з Відповідача 1: 532 041,03 грн. основного боргу, 5 320,41 грн. витрат по сплаті державного мита та 57,98 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а з Відповідача 2 на користь Позивача було стягнуто: 500,00 грн. основного боргу за договором поруки, 5,00 грн. витрат по сплаті державного мита і 0,05 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні решту позовних вимог, судом було відмовлено, а в частині розірвання договору № 02/08-05 від 28.07.2005р. провадження у справі було припинено.

Додатковим рішенням господарського суду м. Києва від 20.03.2007р. у задоволенні позовних вимог Позивача до Відповідачів про стягнення судових витрат у вигляді витрат на послуги адвоката у сумі 75 000,00 грн. було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням суду, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному об”ємі.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що судом першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, було порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема: ст.ст. 526, 536, 549 і 611 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), ст.ст. 22, 44 і 48 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) та ст.ст. 2 і 12 Закону України “Про адвокатуру”, а самі висновки суду, викладені в його рішенні та додатковому рішенні про відмову в задоволенні позову, не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття в цій частині неправильного рішення й які є підставами для скасування такого судового рішення.

Відповідач 1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу та доповненні до нього зазначив, що рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просив залишити це рішення без змін, а подану на нього Позивачем апеляційну скаргу – без задоволення.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу не заперечував проти задоволення останньої, проте при цьому зазначив, що судом першої інстанції при винесенні рішення було порушено п. 4 ст. 559 ЦК України в частині стягнення з Відповідача 2, як поручителя, на користь Позивача 500,00 грн., оскільки строк на звернення з позовом до поручителя закінчився.

Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, ТОВ “Торговий Дім “Камаз” звернулось в господарський суд м. Києва з позовом до ТОВ “Автозбірне виробництво” та ТОВ “Український автомобільний   холдинг”, з урахуванням доповнень своїх вимог, про розірвання договору №02/08-05 від 28.07.2005р., укладеного між ним та Відповідачем 1 та стягнення з останнього: основного боргу у розмірі 532 541,03 грн., пені за прострочення поставки продукції у розмірі 332 658,95 грн., процентів за користування грошовими коштами у розмірі 134 857,22 грн. і заподіяних збитків у розмірі 192 143,00 грн., а з Відповідача 2, як з поручителя по договору поруки № 159 від 15.09.2007р., – 500,00 грн., а також про стягнення з відповідачів понесених судових витрат по справі у вигляді сплаченого державного мита у розмірі 12 007,00 грн. і 118 грн. на інформаційно-технічного забезпечення судового процесу, а також витрат на послуги адвоката у розмірі 75 000,00 грн. і рішенням господарського суду м. Києва від 20.03.2007р., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення арифметичної помилки від 20.03.2007р. у справі № 14/572, позовні вимоги було задоволено частково, а саме: стягнуто на користь Позивача з Відповідача 1: 532 041,03 грн. основного боргу, 5 320,41 грн. витрат по сплаті державного мита та 57,98 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а з Відповідача 2 на користь Позивача було стягнуто: 500,00 грн. основного боргу за договором поруки, 5,00 грн. витрат по сплаті державного мита і 0,05 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні решту позовних вимог, судом було відмовлено, а в частині розірвання договору № 02/08-05 від 28.07.2005р. провадження у справі було припинено.

Додатковим рішенням господарського суду м. Києва від 20.03.2007р. у задоволенні позовних вимог Позивача до Відповідачів про стягнення судових витрат у вигляді витрат на послуги адвоката у сумі 75 000,00 грн. було відмовлено.

Приймаючи вказане рішення в частині задоволення позову про стягнення основного боргу, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання Відповідачем 1 зобов”язання по договору – недопоставки Позивачу товару (продукції) на загальну суму 532 041,03 грн., а з боку Відповідача 2, як поручителя по договору, – солідарний обов”язок відповідати перед Позивачем за порушення такого зобов”язання.

Щодо іншої частини позовних вимог ТОВ “Торговий Дім “Камаз” про стягнення пені, процентів та відшкодування збитків, на чому наполягав Позивач у своєму доповненні до позову, то такі на думку суду першої інстанції, були заявлені з порушенням норм ГПК України, а тому до розгляду не приймалися.

Що стосується іншої частини позовних вимог і, зокрема про стягнення витрат на послуги адвоката, то такі, на думку суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, з огляду на те, що не підтверджуються матеріалами справи, а в частині вимог Позивача про розірвання договору № 02/08-05 від 28.07.2005р., справа підлягає припиненню через відсутність предмету спору, оскільки термін дії вказаного договору на час розгляду справи в суді, вже закінчився.

Разом з тим, апеляційна інстанція не може в повній мірі погодитись із вказаним висновком місцевого господарського суду м. Києва, з огляду на наступне.

Як йшлося раніше, під час розгляду даної справи Позивач доповнював свій позов вимогами про стягнення з Відповідачів, крім основного боргу, пені за прострочення поставки продукції у розмірі 332 658,95 грн., процентів за користування грошовими коштами у розмірі 134 857,22 грн. і заподіяних збитків у розмірі 192 143,00 грн., а також понесених судових витрат по справі та витрат на послуги адвоката.

Проте, як зазначалося в рішенні суду, заява ТОВ “Торговий Дім “Камаз”, якою було змінено позов додатковими вимогами про стягнення з Відповідачів пені, процентів та відшкодування заподіяних збитків, судом не була прийнята до розгляду, з тих підстав, що такі вимоги були заявлені з порушенням норм ГПК України.

Предметом спору по даній справі є стягнення заборгованості у вигляді грошових коштів за договором № 02/08-05 від 28.07.2005р., а підставою спору – неналежне виконання Відповідачем 1 умов зазначеного договору. Аналізуючи зміст заяви позивача про зміну предмету та ціни позову, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини викладені у зазначеній заяві не є новими майновими вимогами, а є фактичним уточненням, збільшенням позовних вимог з підстав неналежного виконання Відповідачем 1 умов договору № 02/08-05 від 28.07.2005р., що і є підставою для стягнення основної суми боргу.

Відповідно до п.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції встановив, що заява про зміну предмету та ціни позову заявлена Позивачем у відповідності до вимог ст.22 ГПК України, а тому вимоги викладені в ній підлягають розгляду при вирішенні спору у даній справі.

При цьому, апеляційна інстанція звертає увагу і на те, що у випадку відмови у прийнятті до розгляду доповнень до позовної заяви, суд першої інстанції повинен був винести відповідну ухвалу, що передбачено ч. 2 ст. 62 ГПК України, що в даному випадку зроблено не було.

Тому, колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим посилання в рішенні суду першої інстанції на те, що заява Позивача про зміну предмету та ціни позову є новими майновими вимогами, звернення з якими передбачений розділом VIII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв”язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як видно з матеріалів справи, 28.07.2005р. між ТОВ “Торговий дім “Камаз” (Покупець) та ТОВ “Автозбірне виробництво” (Продавець) був укладений договір за №02/08-05 (надалі – Договір № 02/08-05), відповідно до умов якого (п.п. 1.1. і 2.1. Договору №02/08-05) Продавець зобов”язувався поставити і передати у власність Покупця (повна господарська передача) продукцію за кількістю і асортиментом визначеним у специфікаціях та доповненнях до договору, а останній – прийняти цю продукцію і оплатити її за умовами даного договору.

По своїй правовій суті вказаний Договір № 02/08-05 є договором про поставку і передачу продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов”язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов”язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов”язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов”язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умовами Договору № 02/08-05 та специфікацією № 2 у формі додатку № 2 від 08.08.2005 року між Позивачем та Відповідачем 1 передбачалося, що умовами оплати продукції є передплата не менше 45% з кінцевою сплатою за продукцію в термін 30 днів з моменту її поставки. Кінцевим терміном поставки продукції був термін 30.09.2005 року та 31.10.2005 року.

Крім того, 15.09.2005р. між ТОВ “Торговий дім “Камаз” (Кредитор) та ТОВ “Український автомобільний холдинг” (Поручитель) було укладено договір поруки № 159 (надалі – Договір № 159), відповідно до умов якого (п. 1.1.), Поручитель зобов”язувався перед Кредитором відповідати за виконання Відповідачем 1 своїх зобов”язань по договору № 02/08-05. При чому, сума поруки Поручителя перед Кредитором становила 500,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи обставини викладені в рішенні суду першої інстанції, стосовно поставки продукції та розрахунку за неї відповідно до умов Договору № 02/08-05, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення вимог Позивача стосовно стягнення з Відповідача 1 суми основного боргу та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зменшення суми основного боргу на 500грн. у зв”язку із наявністю Договору поруки № 159 від 15.09.2007р. на суму 500,00 грн., оскільки згідно п. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов”язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до п. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов”язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов”язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в рішенні господарського суду                  м. Києва від 20.03.2007р. помилково зроблено висновок про порушення саме Позивачем умов Договору № 02/08-05 у зв”язку із фактичною сплатою останнім Відповідачу 1 грошових коштів у розмірі 1 082 253,90 грн. від загальної суми по договору 1 872 000,00 грн., оскільки термін, в який Позивач мав перерахувати 45% грошових коштів Відповідачу 1 по Договору № 02/08-05 сторонами не визначено, а матеріалами справи підтверджується фактична сплата коштів у розмірі 1 082 253,90 грн., що є більшою сумою 45% передплати від суми 1 872 000,00 грн., погодженою між Позивачем та Відповідачем 1.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове посилання суду першої інстанції щодо порушення Позивачем умов Договору № 02/08-05 в частині розрахунків і вважає належним виконанням Позивачем умов Договору щодо передплати продукції відповідно до умов Договору № 02/08-05.

В той же час, враховуючи, що правовідносини по Договору № 02/08-05 на момент винесення рішення припинилися, судом першої інстанції було вірно встановлено, що провадження у справі в частині вимог про розірвання Договору № 02/08-05 від 28.07.2005р. підлягає припиненню, на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України та ст.232 ГК України, у разі порушення зобов”язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею), у розумінні статті 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов”язання.

Відповідно до п. 9.5. Договору № 02/08-05, за порушення строків поставки продукції, вказаної у специфікаціях до Договору, Продавець (Відповідач 1) сплачує Покупцю (Позивач), пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, зі сторони Відповідача 1 відбулося порушення зобов”язань, щодо поставки продукції згідно умов Договору № 02/08-05.

Таким чином, розрахунок пені є обґрунтованим та підлягає стягненню у розмірі 332658,95 грн.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов”язаний сплачувати проценти. Розмір  процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 9.5. Договору № 02/08-05, за порушення строків поставки продукції, вказаної у специфікаціях до договору Продавець (Відповідач 1) сплачує Покупцю (Позивач), проценти за використання коштів, виходячи із подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Враховуючи наведене, розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами є обґрунтованим і таким, що підлягає стягненню у розмірі 134 857,22грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно п.п. 1 і 2 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов”язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов”язань, доказується кредитором.

Судом також встановлено, що 13.07.2005р. між Позивачем та Відкритим акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Украгролізинг” (надалі – ВАТ “НАК “Украгролізинг”) було укладено договір поставки № 05-611.

Відповідно до даного договору та специфікації до нього, Позивач зобов”язаний поставити ВАТ “НАК “Украгролізинг” автомобільну техніку, а саме: 20 автопоїздів КАМАЗ-55102-053 у складі автомобіля КАМАЗ-55102-053 з кузовом та причепом ОдАЗ-830049-20 (надалі-товар). Вартість одного автопоїзду становила 260 640,00 грн. Ціна автопоїзду підтверджується крім Договору № 05-611, також Довідкою-висновком про результати проведення експертизи граничної оптової ціни на продукцію ТОВ “Торговий дім “Камаз” № 126/01-359 від 25.06.2005р., виданої Позивачу Українським науково-дослідним інститутом продуктивності агропромислового комплексу, що міститься в матеріалах справи.

З пояснень представника Позивача та матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору поставки № 05-611, Позивач уклав з Відповідачем 1 вказаний вище Договір № 02/08-05 про виготовлення кузовів та причепів. Після виготовлення Відповідачем 1 кузовів та причепів, автопоїзди продавалися ВАТ “НАК “Украгролізинг” на виконання Договору поставки № 05-611.

Оскільки, як встановлено матеріалами справи, Відповідачем 1 було порушено строки передачі Продукції-кузовів та причепів, згідно Договору № 02/08-05, Позивач не зміг вчасно виконати свої зобов”язання по Договору поставки № 05-611, оскільки, я свідчать матеріали справи, Відповідач 1 передав Позивачу тільки 6 повних комплектів автопоїздів (кузовів та причепів), у зв”язку з чим, у свою чергу, Позивач не зміг поставити ВАТ “НАК “Украгролізинг” ще 14 автопоїздів по договору.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зазначеними діями Відповідач 1 завдав Позивачу збитки у вигляді неодержаного доходу, який він міг реально одержати від їх продажу.

Обгрунтованим є також визначення розміру неодержаного доходу, як різниця між ціною продажу автопоїзду ВАТ “НАК “Украгролізинг” та витратами на його виробництво.

Відповідно до Довідки № 44 від 30.01.2007р., складеної бухгалтерією Позивача, собівартість виготовлення одного автопоїзду (автомобіль КАМАЗ з кузовом, та причепом до нього) становить 246 915,50 грн.

Неодержаний доход, як різниця між ціною продажу автопоїзду та витратами на його виробництво, становить 13 724,50 грн. (з розрахунку 260 640,00 грн. за мінусом 246 915,50 грн., дорівнює 13 724,50 грн.) з одного автопоїзда.

Оскільки, як вказувалось вище, всього Позивачем було недопоставлено ВАТ “НАК “Украгролізинг” 14 автопоїздів, то загальна сума збитків (неодержаний дохід) Позивача становить 192 143,00 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується правомірність вимог про Позивачем нарахування та стягнення з Відповідача 1 за порушення умов Договору №02/08-05 суми основного боргу, пені, процентів за користування чужими грошовими коштами та суми збитків, завданих останнім Позивачу, у зв”язку з чим, рішення господарського суду м. Києва від 20.03.2007р. в частині відмови Позивачу у задоволенні таких вимог, підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, слід зазначити, що суд першої інстанції також правомірно стягнув з Відповідача 2, як з поручителя, на користь Позивача 500,00грн. за Договором поруки №159, оскільки як йшлося вище, відповідно до вказаного Договору, Відповідач 2 зобов”язувався перед Позивачем відповідати за виконання Відповідачем 1 своїх зобов”язань по Договору № 02/08-05, на суму 500,00 грн.

Термін дії договору поруки від 15.09.2007р. за № 159 сторонами не визначено.

Відповідно до п. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов”язання не пред”явить вимоги до поручителя.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до додатку № 2 від 08.08.2005 року до договору від 28.07.2005р. за № 02/08-05 укладеного між Позивачем та Відповідачем-1, виконання зобов’язання Відповідача-1 перед Позивачем мало бути виконано у терміни до 30.09.2005р. та до 31.10.2005р.

Разом з тим, як правильно було встановлено місцевим господарським судом, строк дії Договору № 02/08-05 було продовжено сторонами до 31.12.2006р., а до суду Позивач звернувся 06.10.2006р.

Тому, посилання Відповідача 2 про те, що вимога до до нього, як Поручителя, була пред”явлена після закінчення строку визначеного п. 4 ст. 559 ЦК України, є безпідставним.

Колегія суддів апеляційної інстанції також вважає безпідставною відмову суду першої інстанції у стягненні на користь Позивача судових витрат у вигляді оплати послуг адвоката.

Матеріалами справи підтверджується сплата Позивачем адвокату Жмайло О.В. коштів у сумі 75 000,00 грн. (п/д № 50 від 19.01.2007р.), на підставі угоди від 03.01.2007р. за № 01/01-юр про надання правової допомоги у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат.

Частиною 3 ст. 48 ГПК України, визначено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України “Про адвокатуру”. Визначення поняття “адвокат” наводиться у ст. 2 Закону України “Про адвокатуру”, відповідно до якої наявність у особи статусу адвоката підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 266, видане Жмайло О.В., а також наявний договір у формі угоди від 03.01.2007р. за № 01/01-юр про надання Позивачу правової допомоги у суді першої інстанції, а також наявні факти неодноразової участі адвоката у судовому процесі в першій інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги роз”яснення Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 18.02.2005р. за №IV/9-2-5, відповідно до якого адвокат, здійснюючи адвокатську діяльність, не позбавлений права стати на облік та отримати свідоцтво про сплату єдиного податку. При цьому жоден нормативний чи законодавчий акт не зобов”язує адвоката використовувати печатку із зазначенням “Приватний підприємець” замість “Адвокат” чи змінювати будь-які інші атрибути адвокатської діяльності на підприємницьку діяльність. Фактично, адвокат і надалі продовжує займатися адвокатською діяльністю в тому ж порядку, як і до взяття на облік як платника єдиного податку.

Проте з урахуванням об”єктивності та розумної необхідності судових витрат, з урахуванням обставин справи, роз”яснень Вищого господарського суду України №02-5/78 від 04.03.1998р. (із змінами та доповненнями) та інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/155 від 13.02.2002р., суд вважає за необхідне обмежити заявлену Позивачем суму судових витрат на оплата адвоката та стягнути з Відповідача1 суму 65 000,00грн.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, щодо скасування додаткового рішення господарського суду м.Києва від 20.03.2007р.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції також вважає, що судом першої інстанції не порушено ст. 15 ГПК України, в частині непідсудності даної справи господарському суду м. Києва, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 15 ГПК України, справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Місцезнаходження Відповідача 2 – місто Київ, а тому судом першої інстанції не було порушено правил територіальної підсудності при розгляді справи.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ґрунтуються на недоведених обставинах, що мали значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими і не відповідають в повній мірі обставинам справи, а також були зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права (ч.1 п.п. 2, 3 та 4 ст. 104 ГПК України), що є підставами для скасування в цій частині оскаржуваного судового рішення.

У зв”язку з цим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Камаз” у справі № 14/572 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва та додаткове рішення цього ж суду у цій справі – скасуванню, в частині відмови в задоволенні позову, з прийняттям в цій частині нового рішення про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача 332 658 грн. 95 коп. пені за прострочення поставки продукції, 134 857 грн. 22 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 192 143 грн. заподіяних збитків, 15 888,65 грн. державного мита, 59,97 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 65 000 грн. витрат по оплаті послуг адвоката. В іншій частині, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенн, а рішення місцевого господарського суду – без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, --

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Камаз” у справі № 14/572 задовольнити частково.

2.  Рішення господарського суду м. Києва від 20.03.2007р. у справі № 14/572 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Камаз” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Автозбірне виробництво” та Товариства з обмеженою  відповідальністю “Український автомобільний холдинг” про розірвання договору №02/08-05 та стягнення з Відповідача-1 1082253,90 грн. і з Відповідача 2, як з поручителя, 500,00 грн., в частині відмови в задоволенні позову, а також додаткове рішення цього ж суду від 20.03.2007р. у справі № 14/572, скасувати.

Прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Автозбірне виробництво” (65003, м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, 29, р/р 1 та 9101 у АБ “Південний”, МФО 328209 або з будь-якого іншого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, ідентифікаційний код 31622135) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Камаз” (02105, м.Київ, вул. Павла Усенка, 8, р/р 2835 в АКБ “Мрія”, МФО 321767, ідентифікаційний код 31570627) 332658 (триста тридцять дві тисячі шістсот п”ятдесят вісім) грн. 95 коп. пені за прострочення поставки продукції, 134 857 (сто тридцять чотири тисячі вісімсот п”ятдесят сім) грн. 22 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 192143 (сто дев”яносто дві тисячі сто сорок три) грн. заподіяних збитків, 15 888 (п”ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 65 коп. державного мита, 59 (п”ятдесят дев”ять) грн. 97 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 65000 (шістдесят п”ять тисяч) грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

3.  В іншій частині рішення господарського суду м. Києва від 20.03.2007р. у справі № 14/572 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дім “Камаз” - без задоволення.

4. Видачу наказів доручити господарському суду м. Києва.

5. Справу повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

14.06.07 (відправлено)