ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"22" травня 2007 р.
Справа № 22/345-05-9309

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді –доповідача                    Картере В.І.

суддів:                              Пироговського В.Т., Жекова В.І.

при секретарі судового засідання –Лисіної О.В.

за участю представників:

від позивача –Кіндяк Н.В.,

від відповідача –Мазуркевич Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Одеській області

на постанову господарського суду Одеської області від 26.02.2007р.

по справі № 22/345-05-9309

за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Одеській області

про стягнення штрафних санкцій у сумі 162 027,35грн.

В С Т А Н О В И В:

14.10.2006р. Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до господарського суду Одеської області із позовом, в якому просило стягнути з Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Одеській області адміністративно-господарські санкції у сумі 162027,35грн. за недотримання у 2004р. нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Постановою господарського суду Одеської області від 26.02.2007р. (суддя Торчинська Л.О.) позов задоволено.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу і додаткові пояснення, відповідно до яких просить скасувати постанову господарського суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач послався на те, що судом першої інстанції:

- не наведено мотивів, з яких відхилені доводи відповідача стосовно того, що на нього, як на орган управління не розповсюджується дія ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»;

- не з’ясовано те, що Управління ДСО не має повноважень самостійно створювати будь-які нові робочі місця;

- не враховано посилання відповідача на норми матеріального права, що регламентують особливості працевлаштування в системі Державної служби охорони та відповідну судову практику;

- не прийнято до уваги пропуск позивачем строку застосування адміністративно-господарських санкцій, визначеного ст.250 ГК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач наполягає на позовних вимогах, посилаючись на те, що відповідач не довів належними засобами доказування ту обставину, що він є органом управління, який не має за мету отримання прибутку, а наявність особливостей здійснення господарської діяльності відповідачем, на думку позивача, не є підставою для зменшення законодавчо встановленого нормативу працевлаштування інвалідів.

Також, позивач заперечує проти пропуску ним строку застосування адміністративно-господарських санкцій, передбаченого ст. 250 ГК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та проаналізувавши на підставі встановлених по справі фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального і процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке:

Відповідно до приписів ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в редакції, що діяла протягом 2004 року для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлювався норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Зокрема ряд чинних у 2004 році законів встановлював особливості розрахунку нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в окремих підприємствах і організаціях.

Так, відповідно до частини восьмої статті 21 Закону України “Про електроенергетику” створення робочих місць для працевлаштування інвалідів провадилося підприємствами електроенергетики в розмірі чотирьох відсотків від чисельності працівників, зайнятих у непромисловому виробництві.

Згідно із частиною четвертою статті 15 Закону України «Про залізничний транспорт»створення робочих місць для працевлаштування інвалідів проводилося підприємствами та організаціями залізничного транспорту загального користування в розмірі чотирьох відсотків від числа працівників, зайнятих у підсобно-допоміжних роботах.

Частиною п’ятою статті 16 Закону України “Про поштовий зв’язок” встановлювалося, що національний оператор створює робочі місця для працевлаштування інвалідів в обсязі, встановленому законом, виходячи із загальної кількості персоналу, за винятком чисельності листонош, водіїв та працівників, які зайняті на роботах з важкими та небезпечними умовами праці.

Також частиною четвертою статті 41 Закону України “Про телекомунікації” визначалося, що операторами, провайдерами телекомунікацій створюються робочі місця для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків загальної чисельності працівників без урахування зайнятих у важких, шкідливих умовах та роботах з підвищеною небезпекою.

Що стосується господарюючих суб’єктів Державної служби охорони, то для цих суб’єктів господарської діяльності законодавство у 2004 році не містило будь-яких особливостей, щодо визначення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»визначалося, що підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Отже, згідно із наведеними приписами законодавства відповідач у 2004р., або повинен був створити робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих і ввести їх в дію шляхом працевлаштування на них інвалідів, або сплатити Одеському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума повинна визначатися у розмірі середньої річної заробітної плати в установі за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

З метою здійснення моніторингу виконання Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” наказом Державного комітету статистики України від 10.01.2002 № 49 затверджено форму державної статистичної звітності № 10-ПІ поштова-річна “Звіт про зайнятість інвалідів”, відповідно до якої до уваги береться середньооблікова чисельність штатних працівників та інвалідів (штатних працівників, яким за висновками медико-соціальних експертних комісій встановлена інвалідність), яка визначається відповідно до підпунктів 3.3.1 –3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України.

Пунктом 3.1 Інструкції передбачено, що для визначення чисельності працівників підприємства за будь-який період (місяць, квартал, з початку року, рік) недостатньо мати чисельність працівників на дату, наприклад, тільки на початок або кінець звітного періоду, тому що в цих показниках не враховуються зміни, що відбулися протягом розглянутого періоду.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції, середньооблікова чисельність працівників за звітний місяць обчислюється шляхом підсумовування чисельності працівників облікового складу за кожний календарний день звітного місяця, тобто з 1 по 30 або 31 (для лютого - по 28 або 29 число), включаючи святкові (неробочі) і вихідні дні і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця.

Згідно з підпунктом 3.3.3 Інструкції середньооблікова чисельність працівників за період з початку року (в тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року.

18.01.05р. відповідач надав до Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2004р.

Як вбачається з вказаного звіту середньооблікова чисельність штатних працівників визначена відповідачем у кількості 50 осіб.

Однак, в ході перевірки щодо створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів позивачем встановлено, що фактична середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача складає 825 осіб (Акт перевірки №52 від 04.08.2005р.)

З огляду на наведене показник кількості інвалідів працівників, які повинні працювати у відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»у 2004 році складає 33 робочі місця.

Однак, з урахуванням наведених вище приписів законодавства щодо визначення середньої кількості працюючих на підприємстві інвалідів у відповідача у 2004р. показник фактично працюючих у відповідача інвалідів дорівнював 4 особам.

Тобто, у 2004 році відповідач не виконав законодавчо встановлений норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та не створив 29 таких робочих місць.

Відповідно до пунктів 5 та 14 «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів», відповідач був зобов’язаний інформувати державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів, але матеріали справи не містять жодного доказу щодо виконання відповідачем зазначеного обов’язку.

Згідно із п. 3 «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів»створеним вважається робоче місце інваліда, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Однак, відповідачем також не надано ніяких доказів проведення атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів у відповідності з наведеними приписами законодавства .

Вказане спростовує ствердження відповідача про належне виконання ним всіх вимог чинного законодавства щодо забезпечення нормативу працевлаштування інвалідів у 2004 році і навпаки підтверджує, що саме внаслідок невиконання відповідачем приписів «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів»ним не дотриманий норматив працевлаштування інвалідів у 2004 році.

Норми ч. 8 ст. 69 та ч. 1 ст. 177 Господарського кодексу України зобов'язують суб'єктів господарювання за рахунок своїх коштів створювати зазначену відповідно до Закону кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, спеціальні робочі місця для осіб з обмеженою працездатністю. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється Законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»та п. 3 «Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1767 від 28 грудня 2001 р., у разі, якщо кількість працюючих інвалідів менша від встановленої згідно ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Середньорічна заробітна плата штатного працівника у відповідача складає 5587,15грн., отже з урахуванням наведеного відповідач повинен був сплатити Одеському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції у сумі 162027,35грн. (4609,4 : 825 = 5587,15 х 29 = 162027,35грн.) за 29 робочих місць не зайнятих інвалідом.

Штрафні санкції, згідно «Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів», підлягають сплаті не пізніше 15 квітня року, що настає за звітнім.

Несплата штрафних санкцій є порушенням приписів ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”

Відповідач суму штрафних санкцій в розмірі 162027,35грн у встановлений законом строк добровільно не сплатив, у зв’язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з нього на користь позивача у судовому порядку про що правомірно зазначено у рішенні суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного вище апеляційний господарський суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що на нього в силу специфіки діяльності не розповсюджується дія приписів Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»та прийнятих у відповідності з цим законом підзаконних нормативних актів.

Також, апеляційним господарським судом відхиляються доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку застосування адміністративно-господарських санкцій, визначеного ст.250 ГК України, огляду на наступне:

Як вбачається з акту перевірки №52 від 04.08.2005р. позивачем проведено перевірку відповідача щодо дотримання ст.ст. 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»за звітний 2004 рік. Саме в ході даної перевірки виявлено факт неправильного визначення відповідачем середньооблікової чисельності штатних працівників при обчисленні нормативу працевлаштування інвалідів.

Отже, в даному випадку днем виявлення порушення є дата складання відповідного акту перевірки, оскільки до проведення перевірки позивачу не могло бути відомо про невиконання відповідачем у 2004 році нормативу працевлаштування інвалідів.

Позов про стягнення адміністративно-господарських санкцій заявлений 14.10.2005р. до спливу річного строку з моменту вчинення правопорушення і шестимісячного строку з моменту виявлення правопорушення, тобто в межах строків визначених ст. 250 ГК України.

Виходячи з викладеного, оскаржене рішення є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 150, 160, 162, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Постанову господарського суду Одеської області від 26.02.2007р. по справі №22/345-05-9309 залишити без змін.

Апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала в порядку ст.254 КАС України набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя-доповідач          :                                                            В.І. Картере

Судді:                                                                                          В.Т Пироговський

В.І. Жеков