КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І
М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17.04.07 р.          № 25/53-А

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Шипка  В.В.

суддів:
Алданової  С.О.

Борисенко  І.В.

при секретарі:                              Дубінкіній Ю.А.

За участю представників:

від позивача -Якименко Ю.В. - (дов. № 831 від
09.01.2007р.)                 Бугай Д.М.
- (дов. № 10 від 12.02.2007р.)

Портянко С.П. - (дов. №
768 від 20.12.2006р.)

Лилик О.П. - (дов. № 833
від 15.01.2007р.)

відповідача:   Пустовіт Ю.Ю. - (дов. № 12433/9/10-213 від
21.11.2005р.)

Загіка О.В. - (дов. №
1165/9/10-114 від 09.03.2006р.)

Курганський Г.М. - (дов.
№ 10816/9/10-213 від

13.09.2005р

Бистрова О.В. - (дов. №
1272/9/23-004 від 17.04.2007р.)

Куцький С.С. - (дов. №
1184/9/10-114 від 11.04.2007р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м.
Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від
06.06.2006

у справі № 25/53-А (Морозов С.М.)

за позовом                               Відкрите
акціонерне товариство "Укртранснафта"

до                                                   Державна
податкова інспекція у Шевченківському районі м. Києва

про
визнання недійсним повідомлення-рішення

Постанова приймається 17.04.2007р. у зв'язку з
оголошенням у судовомузасіданні 21.03.2007р. перерви відповідно до ст. 150 КАС
України.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Укртранснафта”
звернулось з позовом до господарського суду м. Києва до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м. Києва про визнання недійсним податкового
повідомлення - рішення № /0 від 13.02.2006р.

Постановою
Господарського суду міста Києва від 06.06.2006р. у справі № 25/53-А позов
задоволено частково.

Визнано
недійсним податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва № /0 від 13.02.2006р. в сумі
155426790,00 грн.

В
іншій частині позову відмовлено.

Не
погоджуючись із згаданою постановою, відповідач оскаржив її в апеляційному
порядку, просив скасувати постанову Господарського суду міста Києва від
06.06.2006р. по справі № 25/53-А в частині задоволених вимог та прийняти нову
постанову, якою в частині задоволених вимог відмовити.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2006р. у справі № 25/53-А
було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2006р. у справі 25/53-А
закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду та призначено розгляд
справи на 13.09.2006р.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2006р. у справі № 25/53-А
провадження у справі зупинено та призначено судово-бухгалтерську експертизу.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2007р. у справі № 25/53-А
провадження у справі поновлено.

Представник
апелянта (відповідача) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.

Представника
позивача заперечував проти апеляційної скарги відповідача а також були надані
додаткові пояснення.

Розглянувши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої
інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

ДПІ в
Шевченківському районі м. Києва була проведена перевірка ВАТ «Укртранснафта»,
за результатами якої було складено Акт документальної перевірки
№36/23-6/31570412 від 01.02.2006р. «Про результати комплексної документальної
перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з
01.07.2003р. по 01.07.2005р.» (надалі - Акт перевірки). Згідно висновків Акту
перевірки

Відповідачем
було прийняте податкове повідомлення-рішення №/0 від 13.02.2006р.,
яким Позивачу нараховані податкові зобов'язання з податку на додану вартість у
сумі 155 429 329, 00 грн., з них основний платіж - 103 480 413, 00 грн. та
штрафні (фінансові) санкції - 51 948 916, 00 грн. Крім того, за актом перевірки
Позивачу було зменшено суму від'ємного значення об'єкту ПДВ, заявленого до
відшкодування з бюджету в сумі 3 641 964, 0 грн..

Колегія
суддів, не погоджується з висновками відповідача викладеними в акті перевірки
враховуючи наступне.

В
матеріалах справи наявний висновок судово - бухгалтерської експертизи №
10103/10104 від 21.12.2006р. з якого вбачається, що висновки акту №
36/23-6/31570412 від 01.06.2006р. (далі - Акт) в частині заниження податкового
зобов'язання по ПДВ на 102648451 грн. документально не підтверджуються;
відображення у бухгалтерському обліку операцій, пов'язаних з ремонтом квартир,
відповідає вимогам чинних актів; завищення податкового кредиту по податку на
додану вартість, зазначене у висновках Акту № 36/23-6/31570412 від
01.06.2006р., документально не підтверджується.

Від
представника відповідача надійшли заперечення на висновок судово -
бухгалтерської експертизи № 10103/10104 від 21.12.2006р.

З
врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що є підстави для скасування
постанови Господарського суду м. Києва від 06.06.2006р., в частині визнання
недійсним податкового зобов”язання по податку на додану вартість в сумі 417418
грн. та фінансових санкцій в сумі 417418 грн. при цьому судова колегія виходить
з наступного.

Щодо
спірного питання по оподаткуванню послуг з транспортування нафти до НПЗ за
нульовою ставкою за висновками акту перевірки, встановлено наступне.

Під
час здійснення послуг за замовленнями нерезидента по транспортуванню нафти на
нафтопереробні заводи (НПЗ) ВАТ «Укртранснафта» застосовувало пільгу по податку
на додану вартість за кодом 14010116, тобто податок за нульовою ставкою по
операціях з продажу робіт (послуг), призначених для використання та споживання
за межами митної території України згідно з пп.6.2.2 п.6.2 ст.6 Закону України
«Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03.04.1998р. Позивач при
продажу (поставці) послуг по транспортуванню нафти магістральними
нафтопроводами по території України на замовлення нерезидентів обчислював
податок на додану вартість за нульовою ставкою, що на думку Відповідача є
порушенням норм чинного законодавства. Такий висновок Відповідач обґрунтовує
тим, що послуги Позивача з переміщення нафти є транспортними послугами з
перевезення вантажів, порядок оподаткування яких повинен визначатися
спеціальною нормою пп. 6.2.4 п.6.2 ст. 6 Закону України „Про податок на додану
вартість”. В акті зроблено висновок, що оскільки переміщення нафти по
замовленню нерезидентів здійснюється виключно між пунктами на території
України, то послуги по переміщенню нафти споживаються нерезидентами на митній
території України. На підставі вищенаведеного в акті перевірки зроблено
висновок, що послуги ВАТ Укртранснафта" оподатковуються за ставкою 20%
відповідно до пп. 6.1.1 п.6.1 ст.6 Закону України „Про податок на додану
вартість".

Позивач
за договорами з замовниками-нерезидентами зобов'язався надати контрагентам
послуги з прийому та транспортуванню нафти по системі магістральних
нафтопроводів по території України до пунктів призначення та забезпечити здачу
нафти в таких пунктах в кількості, вказаній в маршрутному дорученні. Нафта,
транспортування якої здійснювалося за договорами, не призначалася для
споживання на митній території України, а позивачем як Виконавцем за договорами
надавалися послуги щодо транспортування транзитної нафти по нафтопроводам, що
розташовані на території України. Здача нафти здійснювалася з оформленням актів
прийому-здачі в пунктах призначення за показниками лічильників (у разі
подальшого транспортування за митним кордоном через нафтопроводи), по
каліброваним резервуарам, по залізничним цистернам.

Надання
послуг за вказаними договорами відображалися позивачем у складі обсягів продажу
за строкою 2.1 колонки А Декларації з податку на додану вартість. Отже, судом
визначено, що за вказаними договорами з нерезидентами переміщення нафти
здійснено в межах митної території України та її державного кордону, але для
споживання за межами території України. Відповідачем на вартість таких послуг
нарахована сума ПДВ в розмірі 20 відсотків, в результаті чого відповідачем
донараховано Позивачу податкове зобов'язання у розмірі 106290248,00 грн.

Колегія
суддів не може погодитися з висновками відповідача щодо неправомірного
застосування позивачем пільгової ставки ПДВ до вартості наданих послуг по
транспортуванню нафти за вищевказаними договорами з таких підстав.

Підпунктом
6.2.2 пункту 6.2 статті 6 Закону України „Про податок на додану вартість"
передбачено механізм оподаткування за нульовою ставкою операцій з продажу робіт
(послуг), призначених для використання та споживання за межами митної території
України. В редакції цієї статті, що діяла в періоді, що перевірявся
Відповідачем, право платника податку на отримання згаданих податкових пільг не
ставило в залежність від місця надання вищезгаданих послуг та суб'єктивного
складу угод щодо продажу послуг з переміщення нафти.

Підпунктом
6.2.2. п.6.2 ст.6 Закону визначено: „податок за нульовою ставкою обчислюється
щодо операцій з продажу робіт послуг призначених для використання та споживання
за межами митної території України". Позивач працює з нерезидентами за
прямими договорами. Результати послуг з транспортування у нерезидента
відображаються у бухгалтерському обліку і мають вплив на формування його
фінансових результатів. Плата за транспортування надходить на розрахунковий
рахунок позивача у валюті першої категорії.

Судом
встановлено, що фактично ВАТ „Укртранснафта" надає нерезидентам послуги з
транспортування нафти по території України від пункту за територією України до
пунктів за територією України або від пункту за територією України до пункту
проведення митних процедур з випуску нафти з-під митного контролю на митну
територію України. При цьому сама нафта є власністю нерезидента та знаходиться
на території України під митним контролем. Такі операції є поставкою послуг в
розумінні Закону України „Про податок на додану вартість" (ст. 1) та
відповідають визначенню експорту в Законі України № 959-ХІІ від 16.04.1991р.
„Про зовнішньоекономічну діяльність", яким визначено експорт як вивезення
за межі України послуг, робіт з метою одержання прибутків від виробничої
діяльності. В рамках укладених з ВАТ „Укртранснафта" договорів за
державними регульованими тарифами нерезиденти шляхом перерахування валютних
коштів здійснюють оплату отриманих послуг з переміщення нафти. При цьому
вартість отриманих послуг нерезидентами включається до вартості нафти,
відображається у власному обліку і фінансових результатах діяльності, яка
здійснюється за межами митної території України.

Наведені
в акті перевірки маршрути стосуються переміщення нафти через початкові пункти
до нафтопереробних підприємств на території України. Суд вважає, що висновки
відповідача про переміщення нафти за цими маршрутами в межах митної території
України та її державного кордону на підставі зазначення в актах пунктів
перетину державного кордону України є помилковими. Відповідачем не враховано,
що приймання нафти при переміщенні її через початкові пункти маршрутів
здійснюється позивачем за межами митної території та державних кордонів
України. Відповідно до наданих Актів, за якими здійснюється здача-приймання
нафти для транспортування відповідно до умов Договорів. Приймання нафти для
переміщення її нафтопроводами позивача за межами митної території України та її
державного кордону підтверджується актами прийому-передачі нафти, в яких
зазначено пункти прийому-передачі нафти. При цьому відповідні вантажні митні
декларації підтверджують, що переміщення нафти, яка належить нерезидентам,
здійснюється під митним контролем з пунктів прийому передачі нафти за межами
державного кордону України на нафтопереробні заводи на території України.
Вантажні митні декларації оформлені належним чином, підтверджують виконання
умов договорів та факти перетину митного кордону і цей факт засвідчений
уповноваженим державним органом.

Оскільки
замовником по вказаних договорах є нерезиденти, то послуги які їм надає Позивач
не можуть споживатись на Україні. Згідно підпункту 1.16 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» нерезиденти - юридичні особи та суб'єкти
господарської діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва
тощо) з місцезнаходженням за межами України, які створені та здійснюють свою
діяльність відповідно до законодавства іншої держави. Одночасно підпункт 6.2.2
пункту 6.2 статті 6 Закону «Про податок на додану вартість» передбачає
оподаткування за нульовою ставкою податку на додану вартість продажу робіт
(послуг) призначених для використання та споживання за межами митної території
України.

Оцінивши
зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про
обгрунтованість доводів Позивача в частині надання ним послуг по
транспортуванню нафти нафтопроводом нерезидентам і правильність застосування в
цьому випадку нульової ставки податку на додану вартість у відповідності до
підпункту 6.2.2. п. 6.2. ст. 6 Закону України "Про податок на додану
вартість".

Крім
того, ДПА України неодноразово давала роз'яснення на відповідні запити
Державному підприємству магістральних нафтопроводів, правонаступником якого є
Позивач, якими підтверджується правомірність застосування позивачем нульової
ставки з ПДВ до послуг з переміщення нафти у разі надання послуг безпосередньо
нерезиденту на підставі укладених з ним договорів та/чи контрактів, факти
надання послуг за якими підтверджуються відповідними актами, та у разі надання
послуг у зоні митного контролю відносно вантажів, що належать нерезидентам,
перетинають межі митних кордонів України та перебувають під митним контролем в
режимі імпорту. Надання таких роз'яснень підтверджується листами ДПА України
від 22.10.98р. за №11297/11/16-1314, від 17.06.98р. за № 6495/11/16-1214, від
18.09.98р. за №10061/11/16-1314, від 20.12.2002р. №20054/7/15-3417.

Крім
того, підпунктом 4.4.1 пункту 4.4 статті 4 Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами" встановлено, що "у разі коли норма закону чи
іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми
різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих
органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника
податків, так і контролюючого органу, рішення у межах апеляційного узгодження
приймається на користь платника податків".

Також
суд вважає за необхідне зазначити, що питання про правомірність застосування
нульової ставки податку на додану вартість за такими ж операціями в іншому
періоді вже було предметом розгляду в судовому та адміністративному порядку при
оскарженні податкових повідомлень-рішень, які прийняті щодо цього порушення.
Рішенням ДПІ у Шевченківському районі міста Києва про результати розгляду
скарги № 300/23-4/22 від 08.10.2004р. було задоволено скаргу позивача в порядку
апеляційного оскарження, та скасовано відповідні повідомлення-рішення, Рішенням
Господарського суду Львівської області
від 25.01.2002р. інші податкові повідомлення-рішення визнані недійсними.

Таким
чином, відповідачем неправильно застосовано норми пп.6.2.2 п.6.2 ст.6 Закону
„Про ПДВ”, а отже, відповідачем неправомірно зроблений висновок щодо заниження
податкового зобов'язання на 106 290 248 грн., а спірне податкове
повідомлення-рішення в цій частині не відповідає чинному законодавству України.

Щодо
оподаткування ремонтів при даруванні квартир на думку колегії суддів
відповідачем вірно нараховані ПДВ та фінансові санкції в розмірі 834836,00 грн.
(в т.ч. основний платіж - 417418,00 грн., штрафні санкції - 417418,00 грн.)
враховуючи наступне.

Протягом
перевіряємого періоду, а саме: 16 та 20 квітня, 23 вересня та 18 жовтня
2004року, 12 січня та 12 травня 2005 року ВАТ "Укртранснафта" було
передано у власність своїм співробітникам згідно договорів дарування квартири,
які були придбані підприємством протягом 2001-2004років та оприбутковувались в
бухгалтерському обліку на рахунку 103 "Будинки та споруди". Вартість
квартир згідно договорів дарування складає - 18 944 677,0 грн. Квартири
придбавались з метою подальшої передачі у власність співробітникам для
проживання.

З
ціллю доведення основних засобів (квартир) до стану, у якому вони будуть
придатні для використання із запланованою метою ( для проживання) ВАТ
“Укртранснафта” в 2003-2005 роках були укладені договори з підприємствами ЗАТ
“Спецбуд”, ТОВ “Магістраль” та ТОВ “Матінка” на проведення капітальних ремонтів
квартир та оздоблювальних робіт в квартирах. Вартість ремонтів (без ПДВ)
оприбутковувалась в бухгалтерському обліку на рахунку 949 "Інші витрати
операційної діяльності" і склала 2 120 659,0 грн.

В
бухгалтерському обліку ВАТ "Укртранснафта" передачу квартир у
власність

відображено
слідуючим  чином:

Дт
972 " Собівартість реалізованих необоротних активів"

Кт
103 "Будинки та споруди" - 18829955,0 грн.,

де
18829955,0 грн.- балансова вартість подарованих квартир (18944677,0 грн.) за
мінусом зносу (114722,0грн.);

Дт
972 " Собівартість реалізованих необоротних активів" Кт 643
"Податкові зобов*язання" - 3795649,0 грн.,

де
3929359,0 грн. - податкове зобов'язання по подарованим квартирам, за мінусом
133710,0 грн. -суми ПДВ по квартирі № 67 по вул. Микільсько-Слобідській, буд.6
"б", яка була подарована співробітнмку але потім повернута назад
першому власнику.

Дт
793 "Результат іншої звичайної діяльності"

Кт
972 "Собівартість реалізованих необоротних активів" -22759314,0 грн.

Згідно
з вимогами ст.131 Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963року із
змінами і доповненнями, складовою частиною речі є все те, що не може бути
відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході
права на річ складові частини її не підлягають відділенню.

Згідно
з вимогами ст.183 Цивільного Кодексу України № 435-ІУ від 16.01.2003 року із
змінами і доповненнями (набув чинності 01.01.04р.), неподільною є річ , яку не
можна поділити без втрати її цільового призначення.

У
зв'язку з тим, що, невіддільні поліпшення є складовою частиною речі і не можуть
бути предметом купівлі-продажу окремо від власне речі.

Згідно
ст. 8 Наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" від 27 квітня
2000 року N 92, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000
р. за N 288/4509, із змінами і доповненнями ( далі ПСБО 7), придбані (створені)
основні засоби зараховуються на баланс підприємства за первісною вартістю.
Одиницею обліку основних засобів є об'єкт основних засобів. Первісна вартість
об'єкта основних засобів складається з таких витрат: суми, що сплачують
постачальникам активів та підрядникам за виконання будівельно - монтажних робіт
(без непрямих податків); реєстраційні збори, державне мито та аналогічні
платежі, що здійснюються в зв'язку з придбанням (отриманням) прав на об'єкт
основних засобів; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з
придбанням (створенням) основних засобів (якщо вони не відшкодовуються
підприємству); витрати із страхування ризиків доставки основних засобів; витрати
на транспортування, установку, монтаж, налагодження основних засобів; інші
витрати, безпосередньо пов'язані з доведенням основних засобів до стану, у
якому вони придатні для використання із запланованою метою.

Відповідно
до ст. 14 далі ПСБО 7, первісна вартість основних засобів збільшується на суму
витрат, пов'язаних з поліпшенням об'єкта (модернізація, модифікація, добудова,
дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх
економічних вигод, первісно очікуваних від використання об'єкта.

В
зв'язку з вищевикладеним, витрати, пов'язані з капітальними ремонтами
квартир   ( поліпшенням об'єктів основних
засобів) в бухгалтерському обліку мають відноситись на збільшення вартості
основних засобів, а при реалізації (даруванні) основних засобів включатись до
бази оподаткування, так як ремонт (поліпшення) не можна відділити від квартири,
без пошкодження і істотного знецінення останньої.

Відповідно
до п.1.4. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від
03.04.1997року, із змінами і доповненнями (далі - Закон) - поставка (продаж)
товарів це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами
купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які
передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно
від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів.

Визначення
терміну «товар» надано в п. 1.6 ст. Закону України «Про податок на прибуток
підприємств» № 283/97-ВР від 22.05.1997року, із змінами та доповненнями ( далі
-Закон №283) , де товар це матеріальні та нематеріальні активи, до складу яких
відносяться основні фонди згідно з п. 1.1 Закону №283.

Згідно
з пп. 3.1.1. п. 3.1 ст. З Закону- об'єктом оподаткування податком на додану
вартість є операції платника додатку з поставки (продажу) товарів (робіт,
послуг) на митній території України, в тому числі операції з оплати вартості
послуг за договорами оренди (лізингу) та операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення кредиторської
заборгованості заставодавця;

Відповідно
до п. 4.2 ст. 4 Закону - у разі поставки ( продажу) товарів (робіт, послуг) без
оплати або з частковою оплатою їх вартості коштами у межах бартерних
(товарообмінних) операцій, здійснення операцій з безоплатної передачі товарів
(робіт, послуг), натуральних виплат у рахунок оплати праці фізичним особам, що
перебувають у трудових відносинах з платником податку, передачі товарів (робіт,
послуг) у межах балансу платника податку для невиробничого використання, витрати
на яке не відносяться до валових витрат виробництва (обігу) і не підлягають
амортизації, а також пов'язаній з продавцем особі чи суб'єкту підприємницької
діяльності, який не зареєстрований як платник податку, база оподаткування
визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні
ціни.

База
оподаткування податком на додану вартість при даруванні ( безоплатні

передачі)
відремонтованих квартир при перевірці визначена в розмірі 21065336,0 грн.

(18944677,0грн.
+2120659,0 грн. ), відповідно податкове зобов'язання по податку на додану
вартість складає 4213067,0 грн. (21065336,0 грн. х 20%).

Таким
чином, ВАТ «Укртранснафта» в порушення пп. 3.1.1. п. 3.1 ст. З, п. 4.2 ст. 4
Закону України «Про податок на прибуток підприємств» № 283/97-ВР від
22.05.1997року, із змінами та доповненнями занизило податкове зобов'язання по
податку на додану вартість на 417418,0 грн. (4213067,0 грн. - 3795649,0 грн.).

Щодо
нарахування сум ПДВ при перевірці Управління Філії „ПДМП” Позивача в розмірі
267 799, 50 грн. у зв'язку із включенням до податкового кредиту сум ПДВ на
витрати невиробничого призначення, судом встановлено наступне.

Кременчуцькою
ОДПІ у Полтавській області листом №11727/10/10-044 від 05.05.2006 р. надана
відповідь на запит суду від 04.04.2006р. за №06-37.1/725 та №06-37./738, в
додатках до листа наданий акт перевірки №17/23-120/26113233 „Про результати
виїзної планової документальної перевірки дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства Філії „Придніпровські магістральні нафтопроводи”
ВАТ „Укртранснафта” за період з 01.07.2003 р. по 30.06.2005р.”

Як
зазначено в Акті перевірки, Управління філії Придніпровські магістральні
нафтопроводи" ВАТ "Укртранснафта" включило до податкового
кредиту податкові накладні на витрати невиробничого призначення (на придбання
путівок для своїх працівників до санаторію та бази відпочинку), а також ці та
інші податкові накладні заповнені з порушенням вимог щодо їх оформлення (без
зазначення дати виписки податкової накладної; повної або скороченої назви покупця
та продавця; без податкового номеру платника податку продавця), на загальну
суму 178 533, 00 грн.

Згідно
п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість"
податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу)
та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно
до п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону у разі коли платник придбаває товари (роботи,
послуги) вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва
(обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв'язку з таким
придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до податкового
кредиту не включається. Відповідно до п.п.7.2.1 п. 7. 2 ст.7 Закону платник
податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити
визначені законом реквізити.

Розглянувши
надані до матеріалів справи документи, судом встановлено, що податкові накладні
мають всі необхідні реквізити, а висновок Відповідача щодо порушення вимог їх
заповнення не відповідає дійсності. Оглянуті накладні містять всі необхідні
реквізити, в тому числі дату, податкові номери, назви покупця та продавця.
Отже, висновки акту в цій частині не відповідають дійсності, а тому нараховані
суми податку на додану вартість у зв'язку із виключенням сум ПДВ з податкового
кредиту є неправомірним.

Відносно
висновків Акту про невиробниче призначення придбаних санаторних путівок для
співробітників Позивача, суд встановив, що у перевіреному періоді філія
Позивача реалізувала своїм працівникам путівки до санаторію та бази відпочинку
за готівку в розмірі 10% від загальної вартості придбання таких путівок або
надавала безкоштовно. Сума реалізації включалася до складу податкових
зобов'язань Позивача.

Наявність
трудових відносин між фізичними особами, що отримували путівки, та  підприємством була підтверджена позивачем.
Рішення щодо безкоштовного надання путівок чи виділенні путівок за 10% їх
вартості приймалися на засіданнях місткому апарату управління ПДМН. Суми
вартості путівок на лікування і відпочинок, нараховані (сплачені) платником
податку, відносяться до витрат на оплату праці і включаються до складу валових
витрат підприємства згідно з вищевказаними нормами Закону України "Про
оподаткування прибутку підприємств" на підставі пп. 5.6.1 п.5.6 ст. 5
Закону «Про оподаткування прибутку підприємств», в якому зазначено, що до
складу валових витрат платника податку, крім витрат на виплату основної та
додаткової заробітної плати, входять, зокрема витрати на виплату інших видів
заохочень і виплат, а також будь-які інші виплати у грошовій та натуральній
формах, установлені за домовленістю сторін.

Перелік
виплат, які відносяться до основної та додаткової заробітної плати, а також
інших заохочувальних та компенсаційних виплат, не встановлений. Структура
заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату
праці". З метою приведення у відповідність з Законами України "Про
оплату праці" та "Про оподаткування прибутку підприємств"
наказом Міністерства статистики України від 11.12.95р. N 323 затверджена та
зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 р. за N 465/1001 Інструкція
зі статистики заробітної плати, в якій наведений перелік виплат, що входять до
складу витрат на оплату праці. Зокрема, до інших заохочувальних та
компенсаційних виплат належить сума наданих підприємством трудових і соціальних
пільг працівникам: ...вартість путівок на лікування і відпочинок або суми
компенсацій, видані замість путівок" (пункт 2.42 Інструкції).

Відповідно
до положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом
Міністерства статистики України від 11.12.95 р. № 323, яка діяла до 2004 року,
містила норми стосовно включення вартості путівок до складу фонду оплати праці
згідно пп. 5.6.1 ст. 5 Закону про податок на прибуток. Нормою пп. 2.3.4 п. 2
Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5 (далі - Інструкція № 5),
вартість путівок працівникам і членам їх сімей на лікування та відпочинок,
екскурсії або суми компенсації, видані замість путівок за рахунок коштів
підприємства, належать до інших заохочувальних та компенсаційних виплат. У свою
чергу, інші заохочувальні та компенсаційні виплати згідно з пп. 1.3 п. 1
зазначеної Інструкції - це витрати на оплату праці. Ґрунтуючись на положеннях
Інструкції № 5, вартість наданих працівникам путівок може включатися до складу
валових витрат підприємства.

Крім
того, колективним договором, що діяв у 2003 році, укладеним між адміністрацією
ВАТ «Укртранснафта» та трудовим колективом ВАТ «Укртранснафта», у тому числі
колективом філії ПДМН, прийнятим на конференції трудового колективу ВАТ
«Укртранснафта» 26.12.2002 року, передбачено надавати працівникам і непрацюючим
пенсіонерам право на отримання працівниками путівок у санаторно-курортні та
оздоровчі заклади для себе та членів сім'ї (чоловік, дружина, діти працівника
віком до 18-ти років) за 10% вартості; вишукувати, в зв'язку з обмеженим
виділенням санаторно-курортних путівок через Фонд соцстраху, можливість для
забезпечення працівників Товариства, членів їх сімей (чоловік, жінка, діти
працівника віком до 18 років), санаторно-курортними та оздоровчими путівками та
непрацюючих пенсіонерів Товариства санаторно-курортними путівками, за рахунок
коштів Товариства і Фонду соціального захисту з частковою оплатою 10% вартості
путівок, а для працівників і непрацюючих пенсіонерів Товариства, які мають
особливу потребу - безкоштовно. Наявність відповідних положень у колективному
договорі свідчить про те, що путівки у санаторно-курортні та оздоровчі заклади
придбавалися з метою заохочення працівників, що знаходилися у трудових
стосунках з філією ПДМН.

Путівка
в цьому випадку є формою письмового договору на туристичне чи екскурсійне
обслуговування (ваучер) (ст. 23 Закону України «Про туризм» у редакції від
18.11.2003 р. № 1282-IV), і придбавається не з метою перепродажу чи отримання
доходу, а з метою заохочення працівників, які перебувають із підприємством у
трудових відносинах. Філією „Придніпровські магістральні нафтопроводи" на
підставі п.п.5.6.1 п.5.6 ст.5 Закону про прибуток включено до складу валових
витрат суму 519486,71 грн. (путівки у санаторно-курортні та оздоровчі заклади)
як витрати на оплату праці фізичних осіб (заохочення, встановлені   за
домовленістю   сторін),    що перебувають у трудових відносинах з
філією „Придніпровські магістральні нафтопроводи".

Отже,
колегія суддів вважає неправомірними висновки Відповідача в частині виключення
із складу податкового кредиту Управління філії «ПДМН» сум ПДВ з придбаних для
своїх працівників путівок до санаторіїв та баз відпочинку, а тому правомірність
нарахування Позивачу податку на додану вартість в сумі 267799,50 грн. ( в т.ч.
основний платіж 178533,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 59266,50 грн.) не
підтверджується, а повідомлення-рішення в цій частині підлягає визнанню
недійсним.

Щодо
нарахування сум ПДВ при перевірці Одеського районного нафтопровідного
управління Філії „ПДМП” Позивача згідно висновків Акту перевірки від'ємне
значення податку на додану вартість було завищено на 219 563, 00 грн. у зв'язку
з порушенням пп.7.2.1, пп.7.2.4, пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.3.1 п.7.3, пп.7.4.1
п.7.4, пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

СДПІ
по роботі з ВПП у м. Одеса надісланий лист №1599/9/13-35/71 від 28.04.2006 р.
як відповідь на запит суду № 06-37.1/726 та №06-37.1/737 від 04.04.06 р. з
додатком - актом перевірки №978/13-31.1/26113285/15 від 28.12.2005 р. „Про
результати планової документальної перевірки дотримання вимог податкового
законодавства Одеського районного нафтопровідного управління Філії
„Придніпровські магістральні нафтопроводи” ВАТ „Укртранснафта” за період з
01.07.2003 р. по 30.06.2005 р.”

Відповідач
вважає, що в періоді з липня 2003р. по травень 2005р. паливо на загальну суму
6516,30 грн., було використано Позивачем на автотранспортні засоби, які були
задіяні для виконання невиробничих потреб, а тому нарахував на цю суму податок
на додану вартість 1101,63 грн., що разом із штрафними санкціями складає 1 653,
00 грн.

Згідно
п.п.7.4.1.п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий
кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8
цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської
діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних
фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів
та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або
поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської
діяльності платника податку.

Судом
було встановлено, що паливо було використано позивачем для здійснення
господарської діяльності витрати у відповідності до вимог чинного законодавства
віднесені до складу валових.

З
огляду на вищенаведене, колегія  судів
вважає неправомірним нарахування Позивачу суми податкових зобов'язань у розмірі
1 653, 00 грн. у зв'язку з відсутністю підстав для застосування пп.7.4.4 п.7.4
ст.7 Закону „Про ПДВ”. Тому в цій частині позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню, а спірне повідомлення-рішення - визнанню нечинним в частині
нарахування 1653,00 грн. податкових зобов'язань.

Щодо
порушення Позивачем пп.7.2.1., пп.7.2.6, п.7.2. ст.7 Закону України "Про
податок на додану вартість", підприємством для підтвердження податкового
кредиту з ПДВ надані податкові накладні на загальну суму 902 704, 14 грн., в
т.ч. ПДВ 151 194, 00 грн., які не містять деяких необхідних реквізитів, тобто є
неналежним чином оформленими. У зв'язку із неналежним оформленням податкових
накладних постачальниками товарів (робіт, послуг) нараховано ПДВ та фінансових
санкцій 226540,50 грн. ( в т.ч. основний платіж 151 193, 59 грн.) на підставі
пп.7.2.1, пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону „Про ПДВ”.

Дослідивши
надані копії вказаних податкових накладних вважає наявні в їх оформленні
недоліки незначними. Такі недоліки в заповненні податкових накладних, як
відсутність одиниці виміру чи кількості товарів (робіт, послуг) не є підставою
для визнання таких накладних недійсними, вони також не свідчать про
неналежність самих податкових накладних та недопустимості їх як доказів. За
цими податковими накладними можливо ідентифікувати контрагентів позивача,
підтвердити достовірність факту здійснення господарських операцій та сплати
податку на додану вартість продавцем товару та сум ПДВ Позивачем у складі
вартості товарів та послуг.

Згідно
з абз.2 пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону підставою для відповідальності платника
податку є непідтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку. На момент перевірки суми ПДВ були
підтверджені податковими накладними постачальників. Недотримання порядку,
встановленого пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону не є підставою для виключення
понесених позивачем витрат до податкового кредиту та не свідчить про
обґрунтованість рішення Відповідача.

Щодо
нарахування сум ПДВ за 2005 рік при перевірці Сумського районного
нафтопровідного управління Філії „ПДМП” Позивача 4 530, 00 грн. у зв'язку із
порушенням вимог щодо оформлення податкових накладних (не вказано номенклатуру
товарів, їх кількість, ціна продажу без врахування податку, номер свідоцтва про
реєстрацію ПДВ) на підставі пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону „Про податок на додану
вартість”, судом встановлено наступне.

ДПІ у
м. Суми листом №821/7/23-511 від 06.05.2006р. відповіла на запит Господарського
суду м. Києва та надала акт перевірки №1584/235/14019428/167 від 06.12.2005р.
„Про результати комплексної позапланової документальної перевірки дотримання
вимог податкового законодавства Сумського районного нафтопровідного управління
Філії „Придніпровські магістральні нафтопроводи” ВАТ „Укртранснафта” за період
з 01.07.2003р. по 30.06.2005р.”

Згідно
вимог Закону «Про податок на додану вартість» податкова накладна виписується на
кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка
товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік
(номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до
податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної
податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно
до п.п.7.2.6.п.7.2 ст.7 вищевказаного Закону податкова накладна видається
платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та
є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила,
підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за
готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або
персональними чеками у межах
граничної  суми,   встановленої
Національним   банком   України
для   готівкових розрахунків, є
належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий
документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких
товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та
податкового номера постачальника.

Згідно
п. пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону у разі відмови з боку постачальника товарів
(послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення
отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за
звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є
підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До
заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг)»
підприємством включені до складу податкового кредиту податкові накладні, які
заповнені з порушенням та отримані від постачальників.

В
декількох податкових накладних, що були виключені Відповідачем з податкового
кредиту, не були зазначені кількість товару та одиниці виміру, як то в
накладних п/н НОМЕР_1 від СПД ОСОБА_1 на суму ПДВ 633,33 грн., п/н № 1737 від
24.01.05р. від ВАТ „Сумигаз” на суму ПДВ 130,00 грн., п/н №16 від 17.02.05р.
від Райсанстанції м. Варна на суму ПДВ 81,71 грн., п/н №23 від 01.02.05р. від
ГВПВ Сумської районної СЕЗ на суму ПДВ 38,81 грн., п/н НОМЕР_2 від СПД ОСОБА_1
на суму 1116,67 грн., п/н НОМЕР_3 від СПД ОСОБА_1 на суму 1116,67 грн., п/н №4
від 10.01.05р. від ГВПВ Сумської районної СЕЗ на суму ПДВ 38,81 грн., в інших -
не було зазначено лише кількість товару (послуг).

Дослідивши
надані копії вказаних податкових накладних колегія суддів вважає наявні в їх
оформленні недоліки незначними. Такі недоліки в заповненні податкових
накладних, як відсутність одиниці виміру чи кількості товарів (робіт, послуг)
не є підставою для визнання таких накладних недійсними, вони також не свідчать
про неналежність самих податкових накладних та недопустимості їх як доказів. За
цими податковими накладними можливо ідентифікувати контрагентів позивача,
підтвердити достовірність факту здійснення господарських операцій та сплати
податку на додану вартість продавцем товару та сум ПДВ Позивачем у складі
вартості товарів та послуг.

Згідно
з абз.2 пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону підставою для відповідальності платника
податку є не підтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на
момент перевірки платника податку. На момент перевірки суми ПДВ були
підтверджені податковими накладними постачальників. Недотримання порядку, встановленого
пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону не є підставою для виключення понесених позивачем
витрат до податкового кредиту та не свідчить про обгрунтованість рішення
Відповідача.

Отже,
колегія суддів вважає, неправомірним нарахування ПДВ та фінансових санкцій на
суму 6795,00 грн., а тому вважає в цій частині спірне повідомлення-рішення
нечинним.

Щодо
нарахування сум ПДВ при перевірці Південно-українського виробничо-технічного
управління зв'язку Філії „ПДМП” Позивача в сумі 2 535, 00 грн.

Від
ДПІ у м. Полтава на адресу суду надійшов лист №882/9/23-149-ДСУС від
19.04.2006р., який є відповіддю на запит суду від 04.04.2006 р. за
№06-37.1/739, з актом перевірки №585/23-1/26113173 „Про результати комплексної
позапланової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового та
валютного законодавства Південно-українського виробничого управління звязку
Філії „Придніпровські магістральні нафтопроводи” ВАТ „Укртранснафта” за період
з 01.07.2003 р. по 30.06.2005 р.”

Перевіркою
було встановлено, що в порушення пп.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону про ПДВ до складу
податкового кредиту включено товари невиробничого призначення, що призвело до
завищення податкового кредиту з ПДВ за 2005 р. на суму 710,37 грн., в т.ч. за
квітень 2005р. - 660,37 грн., за червень 2005р. - 50,00 грн. Зокрема, згідно
п/н №29 від 05.04.05р. та №31 від 06.04.05р., отриманих від постачальника ПНВП
„Спецтехнологія” за придбані комплекти постільної білизни та столовий посуд на
загальну суму 3 962, 22 грн., в т.ч. ПДВ 660, 37 грн. Згідно п/н №719 від 22.06.05р.
постачальника ТОВ „Бомонд мобіл” за придбані чохли-сумки для мобільних
телефонів на суму 300,00 грн., в т.ч. ПДВ 50, 00 грн.

Колегія
суддів вважає правомірним нарахування податку на додану вартість та фінансових
санкцій в сумі 710,37 грн. у зв'язку із виключенням із складу податкового
кредиту ПДВ з вартості товарів невиробничого призначення (постільна білизна,
посуд), оскільки дані товари не пов'язані з виробничою діяльністю Позивача.
Отже, в частині нарахування 710,37 грн. податку на додану вартість позовні
вимоги Позивача не обгрунтовані та не підлягають задоволенню. Але Відповідачем
було невірно визначено суму штрафних (фінансових) санкцій за це порушення.
Згідно пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону «Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» штрафні
санкції складають 10% від суми недоплати за кожен податковий період, починаючи
з періоду виникнення недоплати та до періоду отримання податкового
повідомлення, але не більше 50% суми недоплати. Отже, штрафні санкції за
вказане порушення складають 305,00 грн.

Щодо
виключення із складу податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 67 268, 08 грн., що
був включений до вартості придбаних Позивачем електропобутових товарів, судом
встановлено наступне.

Згідно
п.п.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону про ПДВ податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Відповідно до вимог
п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких
витрат по сплаті податку, що не підтверджені додатковими накладними.

В
відповідних підрозділах позивача податкові накладні є в наявності, що
підтверджено Актом перевірки. В акті перевірки не вказано конкретних порушень
вимог п.п.7.2.1. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану
вартість" при заповнені податкових накладних, вказаних в акті перевірки.
На думку суду, вказані податкові накладні оформлені з додержанням вимог п.п.
7.2.1. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість",
тобто підтверджують право позивача на податковий кредит.

Згідно
пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону про ПДВ (в редакції, чинній у перевіреному періоді)
податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних   активів, що підлягають амортизації.
Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону про прибуток суми будь-яких витрат,
оплачених (нарахованих) протягом звітного періоду, у тому числі, пов'язаних з
охороною праці, включаються до складу валових витрат.

У
відповідності зі ст. 1 Закону України "Про охорону праці" від
14.10.1992 року, в редакції Закону від 21.11.2002 року поняття охорони праці
трактується як система правових, соціально-економічних,
організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних
заходів і засобів, спрямованих на зберігання здоров'я і працездатності людини в
процесі роботи. Згідно ст.17 Закону "Про охорону праці" власник зобов'язаний
створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці
відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав
працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Відповідно до норм
ст. 19 Закону, чинного з 17.12.2002 року, фінансування охорони праці
здійснюється роботодавцем, суми витрат по охороні праці, що відносяться до
валових витрат юридичної або фізичної особи, що відповідно до законодавства
використовує найману працю, визначаються в відповідності з переліком засобів і
заходів щодо охорони праці, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Перелік
заходів і засобів по охороні праці, витрати на здійснення і придбання яких
включаються у валові витрати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України
27 червня 2003 р. за №994. В той же час Закон «Про оподаткування прибутку
підприємств» не ставить у залежність можливість віднесення витрат на охорону
праці до складу валових витрат від наявності відсутності в переліку,
затвердженому Кабінетом Міністрів України, засобів і заходів, на які робилися
відповідні витрати, зв'язані з забезпеченням охорони праці.

Пп.5.11
ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» чітко і категорично
зазначено, що встановлення податкових обмежень по віднесенню витрат до складу
валових витрат платника податків, крім тих, що зазначені в цьому Законі, не
допускається. Заведені у акті перевірки витрати відділення на придбання
електричних чайників, холодильників, термосів пов'язані з проведення заходів,
спрямованих зберігання здоров'я і працездатності працівників відділення в
процесі виконання ними службових обов'язків, а саме: придбання електричних
чайників здійснено для обладнання санітарно-побутових приміщень
нафтоперекачуючих станцій (основних фондів виробничого призначення),
розташованих за межами населених пунктів; відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5
Закону про прибуток суми будь-яких витрат, оплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва
включаються до складу валових витрат.

На
думку колегії суддів придбання Позивачем для обладнання санітарно-побутових
приміщень нафтоперекачуючих станцій електрочайники, термос-чайник, холодильник
та обігрівачі безпосередньо пов'язане з організацією та веденням виробництва,
оскільки забезпечують необхідні умови праці для найманих працівників зумовлені
віддаленістю структурних підрозділів Позивача від населених пунктів.

Крім
того, колегія суддів вважає, що суми ПДВ в розмірі 1 016, 19 грн. за наступними
податковими накладними виключені із складу податкового кредиту Позивача цілком
правомірно як такі, що не пов'язані з організацією та веденням виробництва, а
саме:  п/н №05/04/-2 від 30.03.2004р. на
суму ПДВ 112,00 грн. від ТОВ «Ельдорадо» за придбану авто магнітолу;  п/н №НН-000428 від 13.12.2004 р. на суму ПДВ
31,92 грн. від ТОВ «Лакі» за придбане відро для шампанського;  п/н №756 від 10.12.2004 р. на суму ПДВ 23,44
грн., №696 від 24.11.2004 р. на суму ПДВ 324,96 грн.  від ПП «Продмаш-Торг-2004» за придбані
ялинку, іграшки та батарейки; п/н №3139 від 20.12.2004 р. на суму ПДВ 90,67
грн. від КП «Радіотовари» за придбані фотоплівку та батарейки;  п/н  №6
від 14.01.2005 р. на суму ПДВ 283,33 грн. від ТОВ «Імекс-Гера-1» за придбані
портфель та кейс; п/н №167076 від 15.01.2005 р. на суму ПДВ 149,87 грн. від ТОВ
«Ельдорадо-Нік» за придбану автомагнітолу.

Оскільки
вище перелічені витрати не мають відношення до
організації та ведення виробництва, колегія суддів вважає нарахування
податку на додану вартість в сумі 1 016, 19 грн. правомірним. Штрафні санкції
за це порушення передбачені пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону «Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» та складають 10% від суми недоплати за кожен податковий
період, починаючи з періоду виникнення недоплати та до періоду отримання
податкового повідомлення, але не більше 50% суми недоплати. Отже, штрафні
санкції за вказане порушення складають 508, 00 грн.

Щодо
інвестування будівництва здійснено у об'єкт будівництва - житловий комплекс
(договір про інвестування від 28.01.2005 року №ген-1-11/А) та пов'язане з
здійсненням господарської діяльності ОРНУ з метою забезпечення місцем
проживання працівників позивача, що перебувають в м. Одеса у відрядженні,
Відповідач не відобразив цей епізод в акті перевірки належним чином та не
виклав підстав, на які він посилається в обґрунтування своїх висновків. Отже,
колегія суддів вважає не доведеним Відповідачем факт порушення чинного
законодавства в частині включення до складу податкового кредиту суми ПДВ за
податковою накладною №01/28/0001 від 28.01.2005р. на суму ПДВ 64199,00 грн. від
ТОВ «Прогресс-Строй».

Щодо
нарахування фінансових санкцій у зв'язку із несвоєчасним включенням сум податку
на додану вартість до складу податкових зобов'язань.

На
сторінках 57-59 Акту перевірки Позивача зазначено, що в порушення пп.7.3.6
п.7.3 ст.7 Закону Позивач несвоєчасно включив до складу податкових зобов'язань
суми ПДВ у розмірі 1 396 493, 70 грн., у зв'язку із чим Відповідач нарахував
штрафні (фінансові) санкції в сумі 342 646, 50 грн. Зокрема, сума ПДВ за актами
виконаних робіт, що були підписані в липні 2003р. на загальну суму ПДВ 302 659,
30 грн., були включені до складу податкових зобов'язань Позивача в
серпні-жовтні 2003р., згідно актів виконаних робіт, що були підписані сторонами
в серпні 2003р. на загальну суму ПДВ 191 514, 50 грн., були включені до
податкових зобов'язань вересня-жовтня 2003р. тощо.

Відповідач
в Акті перевірки включив суми податкових зобов'язань до складу зобов'язань, що
не є правомірним, оскільки як вказано в самому акті, суми податкових
зобов'язань були включені Позивачем до податкових зобов'язань наступних
періодів, тобто фактично Позивачем була повністю сплачена сума ПДВ за вказаними
послугами. Крім того, згідно вимог вказаного пп.7.3.6 п.7.3 ст.7 Закону датою
виникнення податкових зобов'язань при імпортуванні робіт (послуг) є дата
списання коштів з розрахункового рахунку платника податку в оплату робіт
(послуг) або дата офомлення документа, що засвідчує факт виконання робіт
(послуг) нерезидентом залежно від того, яка з подій відбулася першою.

Отже,
Позивач правомірно визначив період виникнення податкових зобов'язань при
імпортуванні послуг моментом списання коштів контрагентом на адресу Позивача, а
отже, Позивач не порушив чинного законодавства. Нараховані Відповідачем штрафні
санкції за цим епізодом суд вважає безпідставними та такими, що протирічать
чинному законодавству.

Враховуючи
викладене, та висновки експерта Київського науково-дослідного інституту судових
експертиз колегія суддів вважає, що
податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва № /0 від 13.02.2006р. підлягає
визнанню недійсним.

За
таких обставин, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ДПІ у Шевченківському районі м. Києва підлягає
частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції частковому
скасуванню.

Керуючись
ст.ст. 195, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства  України,
Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м. Києва задовольнити частково.

Постанову
господарського суду м. Києва  від
06.06.2006 р. у справі № 25/53-А в частині визнання недійсним податкового
повідомлення - рішення № /0 від 13.02.2006р. в частині визнання
недійсним податкового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 417418
грн. та фінансових санкцій в сумі 417418 грн. скасувати і у позові в цій
частині відмовити.

В
іншій частині апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову
Господарського суду м. Києва від 06.06.2006р. без змін.

Матеріали
справи № 25/53-А  повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя          Шипко
В.В.

Судді

Алданова  С.О.

Борисенко  І.В.