ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

19.02.2007
Справа №2-30/1107-2007

За позовом Відкритого акціонерного товариства «Шкірвзуття», м. Сімферополь, вул. Об’їздна, буд. 10.

До відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Сетрол», м. Сімферополь, вул. Об’їздна, буд. 10.

Про стягнення 2266,84 грн.

Суддя Ловягіна Ю.Ю.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – Титаренко, за дов. від 07.12.2006 р. у справі.

Від  відповідача – Тростянчук, директор.

Суть спору: Позивач – ВАТ «Шкірвзуття» - звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача – ТОВ «Сетрол» 2266,84 грн. заборгованості за спожиті енергоресурси (електроенергію, газ та воду).

Заявою від 25.01.2006 р. (а.с. 26 – 27) позивач уточнив свої вимоги, просить стягнути з відповідача 204,01 грн. штрафу та 20,40 грн. індексу інфляції.

Крім того, заявою від 29.01.2007 р. позивач просить суд відповідно до ст. 83 ГПК України вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним договір від 20.12.2002 р. № 2 – 2002 на підставі ст. 91, 227 ЦК України та 207 ГК України.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, що заборгованість в сумі 2266,84 грн. була сплачена ним платіжним дорученням від 13.12.2006 р. № 115 ще до звернення позивача з позовом до суду, тому вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає. Крім того, вважає, що вимоги позивача про стягнення штрафу та індексу інфляції також необґрунтовані, оскільки прострочка оплати заборгованості виникла з вини позивача, оскільки він пізно, з простроченням строку, направив на адресу відповідача рахунок на оплату.

В судовому засіданні, яке відбулося 16.02.2007 р. у присутності сторін оголошена перерва відповідно до ст. 77 ГПК України, після перерви судове засідання продовжено 19.02.2007 р. у присутності представників сторін.

Розглянув матеріали справи, заслухав доводи представника позивача та відповідача, суд –

в с т а н о в и в:

20 грудня 2002 р. ВАТ «Шкірвзуття» (постачальник) та ТОВ «Сетрол» (споживач) уклали договір № 2-2002 предметом якого визначили постійне, безперебійне забезпечення будинку замовника (споживача) (приміщення «Червоного кутка» літер Ш по вул. Об’їздна, буд. 10 в м. Сімферополь) енергоресурсами (електроенергією, водою, газом) із мереж постачальника. (п. 1 договору).

Відповідно до п. 2.1.2 договору постачальник зобов’язаний забезпечувати споживача  (приміщення «Червоного кутка» літер Ш по вул. Об’їздна, буд. 10 в м. Сімферополь)енергоресурсами (електроенергія, вода, газ) із своїх мереж.

Споживач зобов’язаний щомісяця не пізніше 24 числа поточного місяця представляти постачальнику звіт про кількість спожитих енергоресурсів, та своєчасно здійснювати платежі за фактичне споживання енергоресурсів, згідно з умовами договору (п. 2.2.1., 2.2.2. договору).

Розділом 3 договору сторони визначили порядок розрахунків, згідно з яким, споживач оплачує постачальнику фактичну вартість спожитих споживачем енергоресурсів по цінам та тарифам Крименерго, Міськводоканалу, Чорноморнафтогазу, Кримгазу щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем, шляхом перерахування грошових коштів на розрахункових рахунок постачальника або внесенням в касу постачальника на  підставі виставленого споживачу рахунка.

Заявою від 29.01.2007 р. (а.с. 29 – 32) позивач просить суд вийти за межі позовних вимог та визнати договір від 20 грудня 2002 р.  № 2-2002 недійсним з мотивів, що він не відповідає нормам цивільного законодавства з підстав, передбачених ст. 91, 227 ЦК України та ст. 207 ГК України.

Як передбачає п. 2 ст. 83 ГПК України, приймаючи рішення, господарський суд має право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Пункт 3 статті 91 Цивільного кодексу України передбачає, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 р. № 1775 - 111 (далі – Закон) ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру, який дає право на заняття певним видом господарської діяльності, що  відповідно до законодавства підлягає обмеженню. Ліцензійні умови є нормативно – правовим актом, положення якого встановлюють кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші вимоги для провадження певного виду господарської діяльності, відповідно до яких суб’єкт господарювання зобов’язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню (ст. 8 Закону).

Договір № 2 – 2002 від 20.12.2002 р. укладений між сторонами містить в собі ознаки трьох договорів, а саме, договір централізованого водопостачання, договір постачання природного газу та договір на постачання електричної енергії. Усі ці види господарської діяльності, згідно з чинним законодавством, підлягають ліцензуванню.

В розділі 2 Статуту ВАТ «Шкірвзуття» (а.с. 11 – 12) визначений предмет діяльності товариства, де не зазначені таки види діяльності як надання послуг з постачання енергоресурсів. Крім того, пунктом 2.4. Статуту передбачено, що види діяльності, що вимагають одержання ліцензії або спеціальних дозволів здійснюються Товариством після їх одержання відповідно до вимог чинного законодавства.

Однак як пояснив позивач в судовому засіданні, ліцензій (спеціальних дозволів) на провадження господарської діяльності з постачання енергоресурсами (електроенергія, вода, газ) у нього не має.

Як передбачено п. 19, 21 ч. 1 ст. 9 Закону постачання природного газу за регульованим та за нерегульованим тарифом, централізоване водопостачання є такими видами господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Умови, що висуваються законодавством до господарюючого суб’єкта, який здійснює діяльність із постачання природного газу за регульованим тарифом, містяться у відповідних ліцензійних умовах. На час укладання договору № 2-2002 від 20.12.2002р. між ВАТ «Шкірвзуття» та ТОВ «Сетрол» діяли «Умови та правила здійснення підприємницької діяльності (ліцензійні умови) з постачання природного газу за регульованим тарифом», затверджені постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.08.1999р. №1043.

Відповідно до п. 3.3.1 Умов та правил, ліцензіат повинен мати укладені договори з газотранспортними та/або газорозподільними організаціями на транспортування всього обсягу природного газу, зазначеного в договорах про закупівлю та постачання природного газу.

На цей час Умови та правила втратили чинність, у зв’язку із введенням  Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 25.08.2005 р. №693.

Згідно з п. 2.1 вказаних Ліцензійних умов, здійснювати газопостачання за регульованим тарифом може лише суб’єкт господарювання, що має розподільні мережі, які перебувають у його власності чи користуванні, а також за наявності у ліцензіата договорів купівлі-продажу природного газу (контрактів) із власниками природного газу, договорів про транспортування природного газу магістральними трубопроводами та договорів про транспортування природного газу розподільними трубопроводами, за наявності договорів, укладених з газотранспортним підприємством, про створення страхового запасу природного газу у грошовій та/або натуральній формах, у обсягах, передбачених законодавством України.

Аналогічні вимоги висуваються до господарюючого суб’єкта, який здійснює діяльність із постачання природного газу за нерегульованим тарифом, та містяться у п. 2.5 та у п. 3.3.1 Умов та правил здійснення підприємницької діяльності (ліцензійні умови) з постачання природного газу за нерегульованим тарифом, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12.08.1999р. № 1042, які діяли на час укладання договору № 2-2002 від 20.12.2002р., та у п. 2.1 чинних Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу за нерегульованим тарифом, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 25.08.2005 р. №694.

Крім того, згідно зі ст. 18  Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» господарська діяльність із централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню у порядку, встановленому законом.

Умови, що висуваються законодавством до господарюючого суб’єкта, який здійснює діяльність із централізованого водопостачання та водовідведення, містяться у Ліцензійних умовах провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, які затверджені спільним наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 14.02.2001р. №35/34.

Згідно із п. 3.1 вказаних Ліцензійних умов, суб'єкти господарювання, які здійснюють централізоване водопостачання повинні мати атестат акредитації лабораторії, яка проводить лабораторно-виробничий контроль на відповідність якості питної води державному стандарту ГОСТ 2874-82 «Вода питьевая. Гигиенические требования и контроль за качеством», забезпечити наявність виробничо-технічної бази, необхідної для експлуатації споруд та мереж централізованого водопостачання, відповідно до нормативів оснащення машинами, механізмами і спеціальним устаткуванням підприємств і організацій водопровідно-каналізаційного господарства, затверджених наказом Міністра житлово-комунального господарства Української РСР від 07.12.77 №430.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про електроенергетику», діяльність з виробництва, передачі та постачання електричної енергії в Україні здійснюється за умови отримання відповідної ліцензії. При цьому ліцензія видається окремо на кожний вид діяльності відповідно до інструкції, умов і правил здійснення окремих видів діяльності, що затверджуються Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Умови та правила здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом затверджені постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13.06.1996 р. № 15/1.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п’ятою та шостою ст. 203 Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (п. 2 ст. 203 ЦК України).

Крім того, стаття 227 Цивільного кодексу України також передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

З підстав викладеного, суд вважає за необхідне заяву позивача від 29.01.2007 р. задовольнити, відповідно до п. 2 ст. 83 ГПК України вийти за межі позовних вимог, визнати недійсним договір від 20 грудня 2002 р. № 2 – 2002 укладений ВАТ «Шкірвзуття» (постачальник) та ТОВ «Сетрол» (споживач) на постачання енергоресурсів.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов’язки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості в сумі 2266,84 грн., штрафу в сумі 204,01 грн. та індексу інфляції в суми боргу за листопад 2006 р. в сумі 20,40 грн., які не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як пояснює відповідач у відзиві, заборгованість в сумі 2266,84 грн., яку просить стягнути позивач, була погашена 13 грудня 2006 р. платіжним дорученням № 115.

З матеріалів справи вбачається, що позов був поданий позивачем до суду 10.01.2007 р., тобто на момент звернення позивача до суду заборгованість вже була погашена відповідачем.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 2266,84 грн. необґрунтованими і в позові в цій частині відмовляє.

Відповідно до п.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення індексу інфляції в сумі 20,40 грн. за листопад 2006 р., які також не підлягають задоволенню. Як вбачається із заяви позивача про уточнення своїх вимог від 25.01.2007 р. (а.с. 26 - 27), позивач нараховує індекс інфляції за листопад 2006 р. по ставці 100,9 %, однак заборгованість відповідача виникла за період за листопада по грудень 2006 р. Оскільки заборгованість у відповідача виникла пізніше, це дає можливість суду зробити висновок про необґрунтованість вимог в цій частині і в позові відмовити.

Крім того, на підставі п. 4.1. договору позивач заявив вимоги про стягнення штрафу з відповідача в сумі 204,01 грн. Однак враховуючи, що договір від 20.12.2002 р. № 2-2002 визнаний недійсним, суд також відмовляє в задоволенні вимог в цій частині, оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов’язання повинен бути вчинений в письмовій формі. (п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України).

Держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають віднесені на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШІВ:

1.          Визнати договір від 20 грудня 2002 р. № 2 – 2002 укладений ВАТ «Шкірвзуття», м. Сімферополь, вул. Об’їздна, буд. 10 та ТОВ «Сетрол», м. Сімферополь, вул. Об’їздна, буд. 10 на постачання енергоресурсів недійсним на майбутнє.

2.          В позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Ловягіна Ю.Ю.