СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

06 лютого 2007 року

Справа № 2-29/15514-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Сотула В.В.,

суддів                                                                      Гонтаря В.І.,

Горошко Н.П.,

за участю представників сторін:

позивача:      не з'явився

відповідача: Кащук В.А., дов. № 1, від 10.10.06

третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Кримхліб" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Башилашвілі О.І.) від 14 грудня 2006 року у справі № 2-29/15514-2006

за позовом           відкритого акціонерного товариства "Кримхліб"

(вул. Севастопольська, 51-А, Сімферополь, 95013)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" (вул. Дибенка, 64,Сімферополь,95013)

3-тя особа:  Фонд майна Автономної Республіки Крим

(вул. Севастопольська, 17, Сімферополь, 95015)

про визнання недійсним договору;

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим"  до відкритого акціонерного товариства "Кримхліб"

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

01липня 2003 року між відкритим акціонерним товариством „Кримхліб” та товариством з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке розташоване у місті Сімферополі,  по вул. Дибенко, 62 –64 (а.с. 8 -12).

Відкрите акціонерне товариство "Кримхліб" звернулось до місцевого господарського суду  з позовом  про визнання вказаного договору недійсним  на підставі  статей 48,56 Цивільного кодексу Української РСР.

Позивач  в позовній заяві вказує на те, що ця угода була здійснена                     внаслідок його омани на її укладення , про  що йому  стало  відомо лише 03 листопаду 2005 року під час ухвалення господарським судом Автономної Республіки Крим рішення  по іншій справі( № 2-26/6711-2005), відповідно до   якого,  в силу підпункту 22.2 пункту 22  Положення  „Про порядок управління майном, що належить Автономній Республіці Крим або передано до її управління”, затвердженого постановою Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 21 квітня 1999 року за № 459-2/99, майно,  більш акцій якого належить Автономній Республіці  Крим, може бути відчужено лише за згодою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим.

09 листопаду 2006 року до господарського суду Автономної Республіки Крим  надійшла зустрічна позовна заява, в якій товариство з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим"  просило суд першої інстанції визнати за ним право власності на 6/100 об’єкту нерухомого майна загальною площею 593,1 м2,  розташовані у місті Сімферополі, вулицею Дибенко, 62 –64.

Позовні вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" є  добросовісним набувачем, який  не знав про те, що відкрите акціонерне товариство „Кримхліб” не мало права відчужувати спірне майно.

Крім того, позивачем  за первісним позовом  пропущено строк позовної давності за вимогою про признання угоди недійсною.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14 грудня 2006 року у справі №2-29/15514-2006 (суддя О.І. Башилашвілі) в задоволенні первісного позову відкритого акціонерного товариства "Кримхліб" до товариства з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" про визнання недійсним договору відмовлено.

Зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" про визнання  права власності задоволено.

За товариством з обмеженою відповідальністю „Український дім-Крим" визнано право власності на 6/100 об'єкта нерухомого майна, загальною площею 593,1 м2., розташованого за адресою: м. Сімферополь, вул. Дибенко, 62-64.

Не погодившись з винесеним рішенням господарського суду, відкрите акціонерне товариство "Кримхліб" звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення суду, як таке, що  прийнято  з перевищенням наданих суду першої інстанції повноважень та з порушенням норм матеріального права.

На думку заявника апеляційної скарги, рішення за наслідками розгляду первісного і зустрічного позову  прийнято судом з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки  розгляд таких категорії спорів, як  визнання недійсним договору купівлі - продажу та  визнання права власності не передбачений статтею 12 Господарського процесуального кодексу України.

В доповненнях до апеляційної скарги сторона вказує про те, що  укладення  спірного договору  здійснено з порушенням статті 12 Закону України „Про приватизацію  державного майна”.

Також, на думку  заявника скарги, судом не враховано при  задоволенні  зустрічного позову, що зобов’язання за договором купівлі –продажу  від 01.07.2003 сторонами  в повному обсязі не виконані, тобто, даний договір  знаходиться  в стадії  його виконання сторонами. У зв’язку  з чим, позивач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" власником майна визнаний судом безпідставно.

Представники позивача та третьої особи двічі в судове засідання не з’явились,  про час і місце судового засідання вказані особи були повідомлені належним чином. Оскільки клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а явка  учасників судового процесу  не визнавалась  обов’язковою, судова колегія визнала матеріали справи достатніми для розгляду апеляційної скарги за відсутністю вказаних осіб на підставі наявних у справі матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, судова колегія вважає що підстав для скасування судового рішення не вбачається, виходячи з наступного.

Оскільки спірний договір укладено сторонами 01.07.2003, тому відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди, тобто,  Цивільного кодексу УССР.

Позовні вимоги засновані на положеннях статей 48, 56 Цивільного кодексу УССР.

Згідно зі статтею 56 Цивільного кодексу УССР,  угода, укладена внаслідок помилки, що має  істотне  значення, може бути визнана недійсною за  позовом  сторони,  яка  діяла  під впливом помилки.

Помилка  - це неправильне, спотворене  уявлення  особи про факти і обставини реальної  дійсності. При цьому, вказані  факти і обставини, в яких помиляється  особа, повинні відноситися до сутності відносин, які складаються  між сторонами  угоди.  Помилка сприяє неправильному формуванню волі учасника угоди. Виникненню помилки може сприяти недомовленість, відсутність  належної обачності,  підчас самовпевненість  учасників угоди, дії третіх осіб.

Необхідно,  щоб  дана помилка, крім того, мала істотне значення.

Пунктом 11  постанови Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” встановлено, що під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта,  предмета  чи  інших  істотних  умов угоди,  що вплинуло на її волевиявлення,  при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка в  мотивах  угоди не має  істотного значення і тому не може служити підставою для визнання угоди  недійсною.

Аналогічну точку зору має Вищий арбітражний суд України, яка викладена  в пункті  13 роз’яснень від 12.03.1999 № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення  спорів, пов’язаних  з визнанням угод недійсними”. Згідно вказаного  пункту цих роз’яснень  „неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 56  Цивільного кодексу”.

Таким чином, судова колегія вважає що неправильне застосування позивачем  норми права , які  регулюють  питання  відчуження  власності , не  є  підставою для визнання  угоди недійсною відповідно до статті 56 Цивільного кодексу УРСР.

Так як інших  обставин, в яких помилявся позивач стосовно спірної угоди, даною стороною приведено не було, правові підстави для задоволення  заявлених позовних  вимог відсутні.

У той же час, суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісного позову як з підстав недоведеності заявлених вимог, так і в зв’язку  з пропуском позивачем  позовної давності, але при цьому не врахував, що у випадку, коли суд на підставі дослідженнях у судовому засіданні доказів установив, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, приймається рішення про відмову в позові, саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

У зв’язку з викладеним, висновки суду відносно відмови в позові по причині пропуску строку позовної давності підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.

Доводи заявника апеляційної скарги відносно того, що  самостійний позов про визнання договору недійсним не може бути предметом розгляду в господарському суду, так як Господарським процесуальним кодексом України не передбачено право розглядати такі спори, судова колегія  визнає помилковими.

Твердження позивача  за первісним  позовом  про те, що у суду були відсутні підстави для розгляду зустрічного позову про визнання права власності, оскільки між сторонами  був відсутній спір про право, не відповідає фактичним обставинам справи. Наявність такого спору підтверджується самим фактом  подання відкритим акціонерним  товариством „Кримхліб” позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в силу якого у   товариства з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" виникло право на спірне майно.

Тому,  доводи відкритого акціонерного товариства "Кримхліб"  стосовно того, що рішення  за первісним і зустрічним позовам ухвалені судом першої інстанції з перевищенням наданих йому  повноважень, є неспроможними.

Доповнення та уточнення вимог апеляційної скарги, які стосуються  порушень положень статті 12 Закону України „Про приватизацію державного майна” при реалізації сторонами спірного договору, не можуть враховуватися при апеляційному перегляді оскарженого рішення, оскільки фактично позивачем змінюється підстави позову, що в силу статті 22 Господарського процесуального кодексу, можливо тільки до прийняття  рішення судом першої інстанції.

Однак, сторона не позбавлена можливості в окремій позовній заяві  вирішувати питання про відповідність спірної угоди вимогам Закону України „Про приватизацію державного майна”.

Твердження відкритого акціонерним  товариством „Кримхліб” про те, що покупцем за  договором купівлі -  продажу  від 01.07.2003 зобов’язання виконані  не в повному обсязі, отже,  він не може бути визнаним власником  спірного майна,  не відповідає фактичним  обставинам справи.

Згідно змісту  пунктів 4.1 і 4.2 цього  договору право  власності  на будівлі та споруди переходить до покупця  в момент передання йому приміщень, які відчужуються,  що підтверджується  актом прийому –передання. Передача вказаних об’єктів  від продавця  до покупця  здійснюється протягом трьох днів з моменту перерахування покупцем платежу, передбаченого пунктом 3.1  спірного договору.

Як  вбачається із матеріалів справи (арк.с. 13), такий акт  прийому  - передачі  сторонами був  складений   31.07.2003.

Отже, в силу умов договору з  31.07.2003 товариство з обмеженою відповідальністю "Український дім - Крим" стало власником  спірного майна.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим підлягає залишенню без змін , апеляційна скарга -  без задоволення.

Керуючись статтями 101, пунктом 1 статті 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Кримхліб" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 14 грудня 2006 року у справі № 2-29/15514-2006 залишити без змін.

Головуючий суддя                                        В.В.Сотула

Судді                                                                      В.І. Гонтар

Н.П. Горошко