Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі

за участю представників сторін:

прокурора -

позивача -

відповідача - Соловйова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  (вх. № ) та апеляційне подання прокурора на рішення господарського суду  області від  р. по справі №

за позовом

до

про стягнення  82144,15 грн.

встановила:

У вересні 2006 р. Прокурор Ленінського району м. Харкова в інтересах держави в особі Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення  з відповідача –ТОВ „Рибоконсервний завод „Екватор”, м. Харків 29832,32 грн. заборгованості за договором № 02-194 від 01.02.2005 р. про охорону об'єктів відповідача, 1597,25 грн. збитків від інфляції, 703,91 грн. річних, 3109,02 грн. пені та 44616 грн. збитків (втраченої вигоди) за період з 12.09.2006 р. по 31.01.2007 р., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за вказаним договором в частині оплати наданих послуг та ін.

В процесі розгляду справи позивач в порядку, передбаченому ст. 22 ГПК України збільшив розмір позовних вимог, та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 29832,32 грн. заборгованості, 3775,01 грн. збитків від інфляції, 927,65 грн. річних, 4665,21 грн. пені та 44616 грн. збитків (втраченої вигоди) за період з 12.09.2006 р. по 31.01.2007 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.01.07 р. (суддя Доленчук Д.О.) по справі № 37/444-06 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення мотивоване з тих підстав, що позивач неякісно надавав відповідачеві охоронні послуги, в зв’язку з чим, останній мав право на односторонню відмову від договору на підставі ст. ст.. 907, 614, 651 ЦК України; що позивачем не доведено в чому саме полягала неправомірність поведінки відповідача щодо порушення умов договору, безпосереднього причинного зв’язку між неправомірною поведінкою відповідача і збитками; що позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій задоволенню не підлягають оскільки сплинув термін позовної давності, в межах якого позивач мав право вимагати стягнення даних платежів з відповідача та ін..

Відповідач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те,  що відповідачем з урахуванням вимог ст. 33 ГПК України не доведено того, що охоронні послуги, які надавав йому позивач в рамках спірного договору були неякісними; що відповідач не повідомляв позивача про факти невиконання охоронцями своїх обов’язків; що відповідач всупереч умов п. 6.2 договору в односторонньому порядку розірвав договір не повідомивши про це позивача в передбачений термін; що послуги з охорони в рамках спірного договору надавались позивачем до 12.09.2006 р., тобто до моменту сплинув 2-х місячного терміну передбаченого п. 6.2 вказаного договору з дня коли відповідач повідомив позивача про розірвання договору; що частина заборгованості, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь виникла у відповідача до моменту його відмови від договору; що господарський суд при винесенні рішення неправомірно застосував скорочений строк позовної давності та безпідставно відмовив позивачу в задоволенні клопотанння про залучення до матеріалів справи речових доказів та ін.

Прокурор також не погоджується з рішенням господарського суду, вважаючи його незаконним та необгрунтованим подав апеляційне подання, в якому просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на те, що відповідачем не надано доказів того, що охоронні послуги, які надавав йому позивач в рамках спірного договору були неякісними; що відповідач всупереч умовам договору та норм ЦК в односторонньому порядку відмовився від договору; що відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов”язання в частині сплати за одержані послуги та ін.

Відповідач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 01.02.2005 р. між позивачем та відповідачем  укладено  договір  №  02-194 на надання охоронних послуг, відповідно до умов якого позивач зобов'язався здійснювати охорону майна на об'єкті, розташованому по вул. Залізничній, 14 у м. Богодухів Харківської області, а відповідач - приймати послуги та своєчасно сплачувати їх вартість в узгодженому між сторонами розмірі.

Відповідно до додатків №1, № 2, № 3 від 01.02.2005 р., та додатків № 1, № 2, № 3 від 01.10.2005 р. до вказаного договору, що є невід”ємною його частиною,  починаючи з 01.02.2005 р. об”єкт відповідача охоронявся двома цілодобовими постами цивільної охорони позивача по ціні 5,00 грн. за одну годину охорони одним цивільним охоронцем, а починаючи з 01.10.2005 р. по ціні 6,50 грн.  за одну годину охорони одним цивільним охоронцем. Шляхом підписання нових додатків до договору починаючи з 14.01.2006 р. сторонами було зменшено кількість годин надання охоронних послуг, а з 15.03.2006 р. цілодобовий режим для двох постів цивільної охорони позивача було поновлено.

Відповідно до  ч. 3 договору № 02-194 на позивача покладались обов'язки  щодо виставлення на підприємстві  відповідача охорони, здійснення контролю за запровадженням відповідачем пропускного та внутріоб'єктного режиму, здійснення заходів оперативного реагування при виникненні будь-яких правопорушень, здійснення контролю за ввезенням та вивезенням (внесенням та винесенням) товарно-матеріальних цінностей на територію та з території підприємства.

Відповідно до п. 4.7 спірного договору відповідач зобов”язався не пізніше 15 числа кожного місяця , на підставі рахунків позивача здійснювати оплату послуг.

Відповідно до п. 8.4 вказаного договору у випадку відсутності своєчасних письмових повідомлень відповідача позивачу щодо неякісного надання працівниками позивача своїх зобов”язань по договору, послуги по ньому вважаються наданими належним чином і в повному обсязі.

Відповідно до п. 6.2 цього ж договору у випадку припинення необхідності в користуванні послугами охорони, замовник вправі достроково припинити дію договору, відповідач зобов”язаний письмово повідомити про це позивача не пізніше ніж за 2 місяці до моменту припинення його дії.

12.07.2006 відповідач листом вих. № 14/07/06 повідомив позивача про одностороннє розірвання договору № 021-194 від 01.02.2005 р. Як стверджує відповідач, підставою для розірвання договору стало те, що позивач неналежним чином виконував свої договірні зобов”язання.

Позивач, посилаючись на п. 6.2 вказаного договору не погодився з достроковою відмовою відповідача від договору, про що повідомив відповідача листом № 18/1-2-2910/Др, та поруч з охоронцями іншого суб”єкта господарювання до 12.09.2006 р. продовжував надавати відповідачу послуги охорони. Про те, що працівники позивача перебували на об”єкі відповідача останнім не заперечується.

Разом з тим відповідач, листами № 19/07/06 від 18.07.2006 р. та № 10/08/06 від 15.08.06 р. повертав на адресу позивача без підпису акти виконаних робіт та рахунки на оплату боргу за договором.

14.09.2006 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 48/1-2-3623 з вимогою про сплату заборгованості, яка останнім була залишена без задоволення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що господарський суд виносячи оскаржуване рішення виходив зокрема з того, що позивач неякісно надавав відповідачеві охоронні послуги, в зв’язку з чим, останній начебто мав право на односторонню відмову від договору на підставі ст. ст.. 907, 614, 651 ЦК України; що позивачем не доведено в чому саме полягала неправомірність поведінки відповідача щодо порушення умов договору, безпосереднього причинного зв’язку між неправомірною поведінкою відповідача і збитками; що позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій задоволенню не підлягають оскільки сплинув термін позовної давності, в межах якого позивач мав право вимагати стягнення даних платежів з відповідача.

Однак, викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів,  не повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, певним з них не надана правильна та належна правова оцінка, в зв”язку з чим є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги позивача та апеляційного подання прокурора і зміни прийнятого по справі рішення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу  господарський суд  оцінює  докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в  судовому  процесі  всіх обставин справи  в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв   ділового обороту або інших  вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ч. 1-2 ст 615 ЦК України У разі порушення зобов'язання  однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє вину сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1-2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може  бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у  разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ч. 7 ст. 193 ГК України зміна або розірвання господарських договорів, а так само відмова від виконання зобов”язань в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, як вже зазначалося вище відповідно до п. 6.2 спірного договору у випадку у випадку припинення необхідності в користуванні послугами охорони, замовник вправі достроково припинити дію договору, та зобов”язаний письмово повідомити про це позивача не пізніше ніж за 2 місяці до моменту припинення його дії. Тобто з урахуванням вказаного, а також того, що 12.07.2006 відповідач листом вих. № 14/07/06 повідомив позивача про припинення необхідності в користуванні послугами, тобто про одностороннє розірвання договору, того що послуги з охорони позивачем фактично надавались до 12.09.2006 р. (чого крім іншого не заперечує відповідач, вказуючи при цьому на те, що співробітники позивача лише були присутні на об”єкті), договір № 02-194 від 01.02.2005 р. фактично припинив свою дію 12.09.2006 р., тобто після спливу передбаченого п. 6.2 договору двохмісячного терміну та моменту закінчення надавання послуг.

Врахвуючи викладене, а також те, що частка заборгованості за договором виникла у позивача до моменту повідомлення про розірвання договору, те що відповідач не надав доказів оплати основного боргу за попередні періоди надання послуг за спірним договором, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на корсить позивача 29832,32 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції за весь час прострочення,  а також три проценти річних  від  простроченої  суми,  якщо  інший  розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на корсить позивача інфляційних та річних госпоадрський суд мотивував це тим, що позивач пропустив спеціальний строк позовної давності встановлений п. 2 ст. 258 ЦК України, в межах якого мав можливість звернутися до суду з вимогою про стягнення даних платежів. Однак враховуючи по-перше те, що інфляційні та річні не є санкціями (неустойкою) в розумінні ст. ст. 611, 624 ЦК України, по-друге те, що відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а такої заяви ні сторони ні прокурор не надавали, висновки суду про пропуск позивачем спеціального строку позовної давності та його застосування є безпідставним.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3775,01 грн. інфляційних та 927.65 грн. 3% річних підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 7.3 договору № 021-194 від 01.02.2005 р. у випадку несвоєчасної (неповної) оплати послуг охорони відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період, за який нараховується пеня) від суми простроченої оплати за кожен день прострочення платежів.

З урахуванням вказаного, а також того, що відповідно до п. 6 ст 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов”язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов”язання мало бути виконано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1484,63 грн., тобто дана сума пені нарахована за шістимісячний період до моменту звернення прокурора до господарського суду з відповідною вимогою.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги прокурора в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 44616 грн. збитків (втраченої вигоди) за період з 12.09.2006 р. по 31.01.2007 р., оскільки з урахванням вимог п. 6.2 укладеного між сторонами договору строк дії даного договору обмежується на підставі права відповідача на відмову від нього та від послуг, при попередженні позивача за два місяці про свій намір. А відповідач листом  вих. № 14/07/06 від 12.07.2006 повідомивши про розірвання договору тим самим обмежив термін дії договору до 12.09.2006 р. Тобто за таких обставин дія договору припинилась 12.09.2006 р., і позивач фактично не має права на стягнення грошових коштів за неіснуючою угодою. Крім того, позивачем з урахуванням вимог ст. 33 ГПК України зокрема не доведено в чому саме полягають понесені ним збитки та їх фактичний розмір.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника апеляційної скарги та заявника апеляційного подання, з яких вони оспорюють рішення суд можуть бути підставою для його зміни.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 4 ст. 103, п. 1, 2, 3 ст. 104,  ст. ст. 105, ГПК України, судова колегія -

Постановила:

пеляційну скаргу та апеляційне подання задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.01.07 р. по справі № 37/444-06 змінити.

В частині вимог та відмови про стягнення 29832,32 грн. боргу, 1484,63 грн. пені, 3775,01 грн. інфляційних, 927,65 грн. річних рішення скасувати та прийняти нове, яким позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Рибоконсервний завод „Екватор” (61052, м. Харків, вул. Енгельса, 29А, к. 901; р/р 8, МФО 351599 в Першій Харківській філії АКБ „Базис”, ) на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області (61012, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 20 р/р 4 в АСУБ „Грант” м. Харкова, МФО 351607, ) 29832,32 грн. боргу, 1484,63 грн. пені, 3775,01 інфляційних, 927,65 грн. річних, 180,09 грн. держмита по скарзі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Рибоконсервний завод „Екватор” (61052, м. Харків, вул. Енгельса, 29А, к. 901; р/р 8, МФО 351599 в Першій Харківській філії АКБ „Базис”, )  в прибуток держбюджету 360,19 грн. держмита.

Наказ доручити видати господарському суду Харківської області.

В іншій частині рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя

Судді