СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29.05.07                                                                                 Справа № 6/6пд

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у м. Ровеньки Луганської області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопромсервіс», м. Луганськ

2. Малого приватного підприємства «Еліт», м. Ровеньки

про визнання недійсним договору

в присутності представників:

від позивача –Чуркін Д.С. - ст. держ. подат. інсп., дов. № 3/100 від 04.01.07,

від 1-го відповідача –не прибув,

від 2-го відповідача - не прибув.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

·          визнати угоду, укладену між 1-м та 2-м відповідачем, на загальну суму 350 000 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.01р. недійсною, як укладену з метою, суперечною інтересам держави,

·          зобов’язати 1-го відповідача повернути 2-му відповідачу все, одержане за угодою на суму 350000 грн., а одержане 2-м відповідачем за угодою на таку ж суму стягнути в доход держави.

Ухвалою суду від 26.08.2003р. провадження у справі було зупинено оскільки матеріали даної справи були направлені для проведення дослідчої перевірки до УПМ ДПА.

Позивачем було подано апеляційну скаргу від 05.09.2003р. №8590/9110 на ухвалу суду від 26.08.2003. по справі 6/6пд.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.11.2003р. по справі № 6/6пд апеляційну скаргу залишили без задоволення.

З огляду на приписи ст.17 та розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ), та враховуючи суб'єктний склад сторін у справі, де в якості позивача виступає суб'єкт владних повноважень, суд ухвалює подальше провадження у справі здійснювати у відповідності з нормами КАСУ.

Оскільки обставини, що зумовили зупинення провадження у справі, усунені, провадження у справі поновлено.

В обгрунтування позову позивач виклав наступне.

Відділом податкової міліції ДПІ у м. Ровеньки було встановлено, що 1-й відповідач, ТОВ «Технопромсервіс», та 2-й відповідач, МПП «Еліт», уклали між собою договір купівлі-продажу від 01.08.01р. на поставку товару, в результаті чого 1-й відповідач поставив 2-му відповідачу комбайн 1-ГПКС вартістю 350 000 грн., що підтверджується видатковою та податковою накладними.

2-й відповідач за цією операцією включив до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 58333,33 грн.

За листом ДПІ у Жовтневому р-ні м. Луганська на адресу позивача зазначено, що останній звіт 1-й відповідач надавав до податкової служби 16.08.01р. за липень 2001 року, тому позивач вважає ПДВ в сумі 58333,33 грн. прихованим від оподаткування.

Крім того, рішенням Жовтневого райсуду м. Луганська від 26.06.02р. скасована держреєстрація та визнані недійсними установчі документи щодо 1-го відповідача, ТОВ «Техпромсервіс»з 06.06.01р. з причин перереєстрації цього підприємства на підставну особу.

Посилаючись на ст. 1 Закону України «Про підприємництво», п. 11 Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними, ст. 49 ЦК УРСР, позивач просить задовольнити позов.

У судовому засіданні судом було встановлено наступне.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 18.11.05р. по справі № 20/49б було затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута, МПП «Еліт», 2-го відповідача за цією справою.

Крім того, згідно з довідкою з ЄДР, наданою до матеріалів справи державним реєстратором виконавчого комітету Ровеньківської міськради, 13.04.06р. державним реєстратором внесено запис за № 1  000374 про припинення юридичної особи МПП «Еліт»у зв’язку з визнанням її банкрутом.

Оцінивши доводи позивача та надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

При розгляді цієї справи суд, на підставі наявних у справі документів, з’ясував, що на момент укладання і виконання спірної угоди сторони мали статус юридичної особи, були зареєстровані як платники податку органами ДПІ, мали відкриті в установах банку рахунки (як органи ДПІ так і банки при здійсненні певних дій повинні перевіряти повноваження посадових осіб та установчі документи підприємств).

Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел посадової або іншої особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Умисел юридичної особи на укладання спірної угоди, мету та ціль не можна встановити при не установленні фізичної особи, яка начебто діяла від імені підприємства.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, із змінами і доповненнями, роз’ясненням Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 до угод, які мають метою порушення інтересів держави відносяться й угоди, які спрямовані на ухилення від оподаткування. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

В обгрунтування позову позивачем зроблено посилання на протиправність умислу лише у 1-го відповідача. Враховуючи наведене, встановлення умислу підприємства на укладання угоди з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства і має бути предметом дослідження у цій справі. Однак наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів цієї сторони договору недійсними та скасування державної реєстрації, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

Основні доводи позивача зводяться до наступного.

1. Рішенням Жовтневого райсуду м. Луганська від 26.06.02р. скасована держреєстрація та визнані недійсними установчі документи 1-го відповідача, ТОВ «Технопромсервіс».

2. На підставі судового рішення податковий орган стверджує, що 1-й відповідач переслідував мету на несплату податків із сум, одержаних в оплату товару, оскільки це підприємство на момент перевірки не подавало звітність до податкового органу у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Рішення районного суду не звільняє господарський суд від встановлення наявності умислу підприємства на укладання угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Юридичним наслідком скасування державної реєстрації підприємства з підстав визнання його установчих документів недійсними мало бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у т.ч. держави. Сам факт скасування державної реєстрації підприємства не тягнув за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Навіть якщо 1-й відповідач не відобразив укладену угоду у складі податкових зобов’язань в податковій декларації по ПДВ, це може свідчити лише про порушення останнім вимог податкового законодавства.

Згідно з оглядовим листом Вищого арбітражного суду України від 20.04.01р. № 01-8/481 Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов’язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

У матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Навпаки, встановлені судом факти свідчать про те, що 2-й відповідач сплатив продавцю в ціні комбайну 1-ГПКС податок на додану вартість.

Отже, висновок податкового органу про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не мають правового значення для справи.

Сама по собі угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Як встановлено судом, державним реєстратором виконавчого комітету Ровеньківської міськради, 13.04.06р. внесено запис за № 1  000374 про припинення юридичної особи МПП «Еліт»у зв’язку з визнанням її банкрутом. Таким чином МПП «Еліт»не може виступати за цією справою в якості 2-го відповідача у зв’язку з ліквідацією цього підприємства, тому провадження у справі щодо вимоги позивача про стягнення в доход держави одержане 2-м відповідачем за угодою на суму 350000 грн. слід закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Щодо вимоги позивача про застосування реституції, суд вважає наступне.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01.11.96р. № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідальності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Системний правовий аналіз положень Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікований Україною 17.07.1997 р.), положень інших міжнародно-правових актів з питань власності, зокрема Хартії основних прав Європейського Союзу (Ніцца, 07.12.2000 р.), Хартії економічних прав та обов’язків держав (ООН, Нью-Йорк, 1974 р.), практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень у справах „Брумареску проти Румунії” [GC], N 28342/95, CEDH 1999-XII; „Pressos Compania Naviera S. A.” та інші проти Бельгії” від 20 листопада 1995, серія A, N 332; „Спорронґ і Льонрот проти Швеції” від 23 вересня 1982, серія A, N 52; „Звежинський проти Польщі” від 19 червня 2001, серія А, N 34049/96, а також положень ст. 41 Конституції України дозволяє дійти висновку про наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності ст. 49 ЦК УРСР положенням ст. 41 Конституції України й міжнародно-правовим актам, підписаним Україною.

Конституція України, наслідуючи демократичні засади міжнародного, зокрема Європейського права, в своїх ч. 4 і ч. 5 ст. 41 закріплює такі принципи права власності, –

„Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об’єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об’єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану”.

Суд вважає, що за таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 КАСУ,   суд

п о с т а н о в и в:

1.          Провадження у справі щодо вимоги позивача про стягнення в доход держави одержане 2-м відповідачем, МПП «Еліт», за угодою на суму 350000 грн. закрити.

2.          У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 01.06.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                 А.Г. Ворожцов