ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2007 р.
Справа № 15/171/06

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Л.В. Поліщук

суддів: Л.І. Бандури, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання О.О. Соломахіній,

за участю представників сторін

від позивача: Я.І. Редченко

від відповідача: О.Ю. Курганов,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва

на постанову господарського суду Миколаївської області

від 27.07.2006р.

у справі № 15/171/06

за позовом ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73, м. Миколаїв

до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

Ленінська МДПІ у м. Миколаєві провела виїзну планову документальну перевірку фінансово-господарської діяльності ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2003р. по 30.09.2005р. і за її результатами склала акт від 03.02.2006р. № 58/23-612-30126124. (а.с.11-45).

В ході перевірки встановлено порушення статті 5 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів від 11.12.1991р. № 1963-ХІІ із змінами і доповненнями, оскільки ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73 у 2005 році не сплачено податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у строки, передбачені для сплати юридичними особами –щоквартально рівними частинами до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом.

На підставі зазначеного акту Ленінська МДПІ у м. Миколаєві 13.02.2006р. прийняла податкове повідомлення-рішення № /0/2197, яким згідно п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” із подальшими змінами від 21.12.2000р. № 2181-III (далі –Закон              № 2181) за затримку на 107 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання в розмірі 124,00 грн. зобов’язала позивача сплатити штраф в розмірі 50% у сумі 62,00грн. (а.с. 10).

ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73 звернулося до господарського суду Миколаївської області із позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а також стягнути з відповідача судові витрати у сумі 219,00грн.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 27.07.2006р. (суддя О.Ф. Середа) позов задоволено. Постанова мотивована тим, що базовим податковим звітним періодом для податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів згідно Закону № 2181 є саме календарний рік, отже, спірне податкове повідомлення-рішення прийняте в порушення норм діючого законодавства, а тому є протиправним. Крім того, судом стягнуто з Держбюджету України на користь позивача 101,00грн. держмита і повернуто надміру сплачені кошти в сумі 118,00грн.

ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, яка є правонаступником Ленінської МДПІ у м. Миколаєві, не погоджуючись із постановою суду, звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки в даному випадку слід застосовувати положення ст. 5 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів від 11.12.1991р. № 1963-ХІІ із змінами і доповненнями, а не підпункт 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 Закону № 2181.

ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73 у запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову місцевого господарського суду без змін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

У преамбулі Закону № 2181 зазначено, що він є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення. Цим Законом запроваджено нові механізми процедури адміністрування податків, зокрема передбачено право платників податків самостійно визначати суму податкових зобов'язань та узгоджувати таку суму податкових зобов'язань шляхом подання податкової декларації. Запровадивши поняття „узгодження податкового зобов'язання”, Закон № 2181 встановив строки подання податкових декларацій та передбачив обов'язок платників податків самостійно сплатити суму узгодженого податкового зобов'язання протягом десяти днів від граничних термінів подання податкової декларації. Крім того, підпунктом 16.1.1 пункту 16.1 статті 16 Закону № 2181 встановлено, що після закінчення встановлених строків погашення узгодженого податкового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня, а згідно з підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, він зобов'язаний сплатити штраф у розмірах в залежності від кількості днів затримки.

Як вказувалось вище, пункт 1.2 статті 1 Закону № 2181 визначає податкове зобов'язання як зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України. Проте, зі змісту цього пункту не випливає, що передбачені Законом № 2181 строки погашення податкового зобов'язання застосовуються лише у разі, коли такі строки не визначені у законі з відповідного податку. Зокрема така думка суперечить положенням абзацу першого підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону № 2181, в якому міститься загальне для всіх платників податків правило щодо сплати суми податкового зобов'язання протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку для подання податкової декларації. Водночас в абзаці другому підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону № 2181 зазначається, що у разі коли відповідно до закону контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків за причинами, не пов'язаними із порушенням податкового законодавства, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені у законі з відповідного податку, а за їх відсутності - протягом тридцяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення про таке нарахування. Отже, системний аналіз норм Закону № 2181 дає підстави для висновку про те, що строки сплати сум податкових зобов'язань, визначені у законах з окремих видів податків, підлягають застосуванню, зокрема, у випадках, коли про це прямо зазначено у Законі № 2181.

За таких обставин застосування штрафу за підпунктом 17.17.1 ст. 17 Закону № 2181 до платників податку можливо лише у разі порушення останніми установлених саме цим Законом граничних термінів сплати суми податкового зобов’язання, зазначеної у поданій податковій декларації (розрахунку).

Заперечення податкової інспекції стосовно необхідності застосування             ст. 5 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів”, якою передбачена щоквартальна до 15 числа місяця наступного за звітним  сплата податку юридичними особами, не приймається до уваги, оскільки протирічить пункту 19.6 статті 19 Закону         № 2181, згідно якого закони та інші нормативно-правові акти діють лише у частині, що не суперечать нормам цього Закону.

Одночасно з вищевикладеним апеляційна інстанція зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 13.02.2006р. № /0/2197 про застосування до позивача штрафу в розмірі 50% (64грн.) за затримку на 107 календарних днів узгодженого податкового зобов’язання в сумі 124,00грн. було прийнято Ленінською МДПІ у м. Миколаєві на підставі акту перевірки від 03.02.2006р. № 58/23-612-30126124/7, із якого неможливо встановити вказану суму узгодженого зобов’язання і термін прострочення. А акті перевірки податкова інспекція зазначила, що в порушення статті 6 Закону України ”Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” позивачем не подано у встановлені строки розрахунок податку на 2005р.; не подано розрахунок податку на 2005 рік у сумі 18911,00грн., а також несвоєчасно сплачено податок за 2005 рік без вказання суми і строків. В запереченнях на позов від 25.04.2006р. ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва послалась на несвоєчасну сплату позивачем податку в 2003 і в 2004 роках, що в акті перевірки не відображено. Отже факт прострочення сплати узгодженого податкового зобов’язання, внаслідок чого застосовані штрафні санкції і прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, не підтверджено матеріалами справи, що також свідчить про безпідставність складання відповідачем вищевказаного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно по суті вирішив спір, задовольнивши позовні вимоги, але із помилковим застосуванням норм процесуального права, а саме: стягнув з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір в сумі 85,00грн., тоді як згідно п.п. 2. п. 3. розділу VII Прикінцевих та перехідних положень КАС України, п.п. „б” п. 1   ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, судовий збір щодо немайнових вимог сплачується у розмірі 3,40 грн.

Крім того, при прийнятті постанови судом першої інстанції не враховано слідуюче:

- згідно ч. 2 ст. 89 КАС України повернення судового збору, сплаченого у більшому розмірі, ніж встановлено законом, здійснюється ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила. Оскільки витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу не входять до складу витрат, пов’язаних з розглядом справи, визначених у ч. 3 ст. 87 цього Кодексу, то у разі їх помилкової сплати повернення цих сум слід здійснювати за правилами ч. 2 ст. 89 КАС України, оскільки інший порядок зазначеним Кодексом не встановлений;

- згідно ст. 258 КАС України, звернення судового рішення в адміністративних справах до примусового виконання здійснюється за заявою особи, на користь якої воно ухвалено.

Порушення вищевказаних норм процесуального права, згідно ст. 202 КАС України є підставою для зміни постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 201, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Миколаївської області від 27.07.2006р. у справі № 15/171/06 змінити, виклавши резолютивну частину в слідуючей редакції:

„Позов задовольнити

Визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ленінської МДПІ у м. Миколаєві від 13.02.2006р. № /0/2197.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ДП ВАТ „Мостобуд” - Мостобудівельний загін № 73 судовий збір у розмірі 3,40грн.”

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя                                                            Л.В.Поліщук

Суддя                                                                                          Л.І. Бандура

Суддя                                                                                В.Б. Туренко