ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

07.05.07
Справа  № 14/293-3830

Львівський апеляційний
господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                  Якімець
Г.Г.,

суддів:                                         Дубник
О.П.,

Орищин Г.В.

при секретарі   Горбач Ю.Б.

з участю представників:

від скаржника (відповідач) -Свірська
А.О.

від позивача -ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу
Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції від 03.03.2007 року
вих.№16959/7/10-015

на
постанову господарського суду Тернопільської області від 20.12.2006
року, суддя Руденко О.В.

у справі № 14/293-3830,

за позовом
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м.Тернопіль

до відповідача Тернопільської
об'єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

про скасування
податкового повідомлення-рішення від 06.12.2005 року НОМЕР_1

Особам, які беруть участь у справі,
права і обов'язки, передбачені ст.49, 51, 59 Кодексу адміністративного
судочинства України, роз'яснено.

Постановою господарського суду
Тернопільської області від 20.12.2006 року по справі №14/293-3830 позов СПД -
фізичної особи ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення
від 06.12.2005 року НОМЕР_1 в частині визначення позивачу податкових
зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 5920 грн. 50 коп. (в тому числі
основний платіж -3947 грн., штрафна санкція -1973,5 грн.). В решті позову
відмовлено.

Суд першої інстанції при
задоволенні позову частково, виходив з наступного:

Враховуючи положення п.5.2 ст.5
Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»суд вважає підставним
включення позивачем до податкового кредиту з ПДВ у 2003 році сум податку на додану
вартість, що сплачені постачальникам у ціні придбання: бланків документів, факс
паперу,  канцелярських принадлежностей
(ручки, олівці, ножиці, гумки, маркери, стержні, клей, альбом, маркер, тощо).

Щодо сум податку на додану вартість
сплачених суб'єктом підприємництва в складі вартості придбаного паперу та
поліграфічних матеріалів, то суд вважає, що згідно із поясненнями позивача по
справі, останній здійснюючи у 2003 році діяльність, пов'язану із заготівлею та
переробкою вторинної сировини (макулатури), на власних технічних засобах
здійснював друк рекламних оголошень із послідуючим їхнім розповсюдженням на
території населених пунктів.

Стосовно оподаткування самостійного
виготовлення та розповсюдження матеріального носія реклами, який містив в собі
інформацію про  послуги, що надавались
приватним підприємцем, суд першої інстанції зазначає про те, що у рекламодавця
витрати, пов'язані з виготовленням (придбанням) і розповсюдженням рекламної
продукції, яку можна використати як носій інформації про послуги, включаються
до складу валових витрат, відповідно до першого абзацу пп. 5.4.4 п. 5.4 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Включення позивачем до складу
податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених ТзОВ
"Ельдорадо" за придбаний у 2004 році телевізор вартістю 2406 грн. ( в
т.ч. ПДВ- 401 грн.) суд першої інстанції, враховуючи приписи п.п.5.3.1 п.5.3
статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»вважає
безпідставним, оскільки зазначеним підпунктом передбачено, що не включаються до
складу валових витрат витрати на фінансування особистих потреб фізичних осіб.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції Тернопільська ОДПІ подала апеляційну скаргу, в якій просить
постанову господарського суду Тернопільської області від 20.12.2006 року по
справі №14/293-3830 скасувати в частині задоволених позовних вимог, прийняти
нову постанову, якою в задоволенні позову СПД-фізичній особі ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Зокрема, скаржник вказує на те, що
податковим органом встановлено завищення позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість за перевірений період на загальну суму 4348 грн., за
рахунок включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість
сплачених при придбанні товарів, вартість яких не відноситься до складу валових
витрат виробництва, чим порушено п.п.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 Закону України «Про
податок на додану вартість».

Представник відповідача (скаржника)
в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в
повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні просив
відмовити в задоволенні апеляційної скарги, з підстав наведених у Запереченні
на апеляційну скаргу.

Зокрема, позивач вказував на те, що
відповідно до п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств»до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці та зазначав про те, що валові витрати ним за 2003-2004р.р.
сформовано вірно.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін та дослідивши наявні докази по справі, встановив наступне:

Тернопільською ОДПІ проведено
планову документальну виїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) СПД-фізичної
особиОСОБА_1 за період з 01.10.2002 року по 30.09.2005 року, за наслідками якої
01.12.2005 року складено акт НОМЕР_2.

Податковим органом встановлено
порушення позивачем вимог п.п.7.4.1, 7.4.4 п.7.4 ст.7  Закону України „Про податок на додану
вартість", а саме перевіркою встановлено завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість за перевірений період на загальну суму 4348 грн., за
рахунок  включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість сплачених при придбанні товарів,
вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва.

На підставі зазначеного акту
перевірки, Тернопільською ОДПІ 06.12.2005р. прийнято податкове повідомлення-рішення
НОМЕР_1, яким позивачу згідно з п.п. „б” підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4
Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами" та підпункту 17.1.3 пункту 17.1
статті 17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами"  визначено суму податкового зобов'язання  за платежем - податок на додану вартість в
розмірі 6522 грн., в тому числі  4348
грн. -основний платіж, 2174 грн. -штрафні
(фінансові) санкції.

Зазначене податкове
повідомлення-рішення позивачем оскаржувалось в адміністративному порядку, проте
за наслідками розгляду скарги залишено без змін.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін та дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до Указу Президента
України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва" суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи, які
займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, мають
право обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком.

У 2002 -2003 роках  контролюючим органом суб'єкту малого
підприємництва на підставі поданих  ним
заяв,  видані свідоцтва   про сплату єдиного податку.

Постановою КМУ від 16.03.2000 р. N
507 "Про роз'яснення Указу Президента України від 03.07.98 р. № 727"
( п. 4) надано право підприємцям - платникам єдиного податку реєструватися
платниками ПДВ.

01.04.2002 року СПД-фізична особа
ОСОБА_1 зареєструвався платником податку на додану вартість у ДПІ у м.
Тернополі, свідоцтво НОМЕР_3.

Перевіркою правильності визначення
суб'єктом господарювання податкового кредиту з податку на додану вартість за
2003 - 2004 роки встановлено його завищення в сумі 4341 грн., внаслідок
включення сум податку на додану вартість, сплачених постачальникам в ціні
придбання товарів (папір офісний, поліграфічні матеріали, телевізор), вартість
яких не відноситься до складу валових витрат.

При цьому, податковим органом
відзначено, що вищенаведені товарно-матеріальні цінності підприємцем не
реалізовані і на залишку не знаходяться, як відсутні і документи, які
засвідчували б про використання даного товару в діяльності платника податку.

Відповідно із п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану вартість», в редакції, що діяла на момент
спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду складається із сум
податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних
активів, що підлягають амортизації.

Тобто до складу податкового кредиту
звітного періоду відносяться суми податку, сплачені в ціні товару при їх
придбанні, якщо платник податку мав підстави включити витрати на придбання
товару до складу валових витрат
відповідно до вимог ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку
підприємств”.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку підприємств”
визначено, що  валові витрати
виробництва та  обігу  -  це
сума  будь-яких  витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості
товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким
платником  податку для їх подальшого  використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1. п.5.2 статті 5
Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових
витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Таким чином, слід вважати
правомірним включення позивачем до податкового кредиту з ПДВ у 2003 році  сум податку на додану вартість, що сплачені
постачальникам у ціні придбання: бланків документів, факс паперу,  канцелярських принадлежностей (ручки, олівці,
ножиці, гумки, маркери, стержні, клей, альбом, маркер, тощо), оскільки позивач
здійснюючи у 2003 році діяльність, пов'язану із заготівлею та переробкою вторинної
сировини (макулатури), на власних технічних засобах здійснював друк рекламних
оголошень із послідуючим їхнім розповсюдженням на території населених пунктів,
тобто використовував у господарській діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України
від 03.07.96 р. № 270/96-ВР "Про рекламу", реклама - це спеціальна
інформація про осіб чи продукцію, яка поширюється у будь-якій формі та у
будь-який спосіб з метою прямого або опосередкованого одержання прибутку.

Таким чином, взаємопов'язаність та
взаємообумовленість рекламної інформації, що виготовлялась приватним
підприємцем відповідає  змісту послуг, що
ним надавались  у спірний період.

Поряд з цим, статтями 6 та 19
Закону України "Про власність", громадянам надано право
використовувати належне їм майно для підприємницької діяльності, а відтак
використання приватним підприємцем власного комп'ютера та поліграфічної машини
для друку відповідної рекламної продукції не суперечить законодавству, що
регламентує спірні правовідносини.

Стосовно оподаткування самостійного
виготовлення та розповсюдження матеріального носія реклами, який містив в собі
інформацію про  послуги, що надавались
позивачем, то у рекламодавця витрати, пов'язані з виготовленням (придбанням) і
розповсюдженням рекламної продукції, яку можна використати як носій інформації
про послуги, включаються до складу валових витрат, відповідно до пп. 5.4.4 п.
5.4 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пп. 5.11 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств»додаткових обмежень щодо
віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що
зазначені у цьому Законі , не дозволяється.

За таких обставин, суд першої
інстанції правомірно прийшов до висновку що у податкового органу не було
правових підстав для виключення сплачених позивачем на користь контрагентів
коштів зі складу  витрат і, відповідно,
не було підстав для збільшення бази оподаткування по податку на додану вартість
та донарахування позивачу цього податку згідно із оспорюваним податковим повідомленням-рішенням.

Стосовно включення позивачем до
складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених ТзОВ
"Ельдорадо" за придбаний у 2004 році телевізор вартістю 2406 грн. (в
т.ч. ПДВ - 401 грн.), то слід зазначити про те, що господарським судом
Тернопільської області правомірно зазначено про безпідставність віднесення
суб'єктом господарювання до складу податкового кредиту сум податку на додану
вартість сплачених контрагенту  в ціні  придбання телевізора та  відмовлено в позові в цій частині, оскільки
відповідно до п.п.5.3.1 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку
підприємств»не включаються до складу валових витрат витрати на потреби, не
пов'язані з веденням господарської діяльності, а саме фінансування особистих
потреб фізичних осіб.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд не вбачає підстав для скасування постанови суду першої
інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Постанова місцевого суду прийнята у
відповідності з вимогами  діючого
законодавства.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198,
200, 205, 206 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Постанову господарського суду
Тернопільської області від 20.12.2006 року по справі №14/293-3830 залишити без
змін, а апеляційну скаргу Тернопільської ОДПІ
-без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                                                          Якімець
Г.Г.

Судді:
Дубник О.П.

Орищин
Г.В.