ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"20" червня 2007 р.

Справа  № 9-17/47-07-2012А

м. Одеса

справа №
9-17/47-07-2012А

“20” червня 2007р.  15 годин 00 хвилин

Господарський суд Одеської області

у складі судді господарського суду
Одеської області Бакланової Н.В.

при секретарі Русановій Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності НОМЕР_1 від
22.02.2007р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових
засідань №545 господарського суду Одеської області в м. Одесі адміністративну
справу № 9-17/47-07-2012А

За позовом:  Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної
особи ОСОБА_1

До відповідачів:  Ізмаїльської міської ради,
Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради

Про визнання
недійсним рішення і визнання поновленим договору оренди земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 06.03.2007р. суддею Зуєвою Л.Є. відкрито провадження в
адміністративній справі №17/47-07-2012А за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізмаїльської міської
ради, Ізмаїльської міської ради про визнання незаконним рішення і визнання
поновленим договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 25.05.2007р., на підставі розпорядження голови
господарського суду Одеської області, справу №17/47-07-2012А прийнято до свого
провадження суддею  Баклановою Н.В.,
справі  присвоєно №9-17/47-07-2012А

У ході розгляду справи у судовому
засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просить суд визнати протиправним та
скасувати рішення Ізмаїльської міської ради НОМЕР_2 від 29.08.2006р. та
зобов'язати виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради поновити договір
оренди земельної ділянки від 19.06.2003р., зареєстрований в Ізмаїльському
міському відділі земельних ресурсів 09.07.2003р., запис НОМЕР_3.

Позовні вимоги мотивовані
наступним.

19.06.2003р. між Ізмаїльською
міською радою та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1
було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно умов якого останньому у
строкове платне користування надано земельну ділянку, яка знаходиться в місті
Ізмаїл за адресою: АДРЕСА_1, строком на 3 роки.

Зазначений договір зареєстрований у
Ізмаїльському відділі земельних ресурсів 09.07.2003р. , про що зроблено запис
НОМЕР_3.

Тобто, відповідно до ст. 18 Закону
України „Про оренду землі” він набув чинності з цієї дати і діє 3 роки, до
09.07.2006р.

Крім того, цільове призначення
земельної ділянки наданої в оренду -для розміщення та експлуатації
торгівельного кіоску.

Торгівельний кіоск належить на
праві власності позивачу.

24.07.2006 р. позивач звернувся до
міської ради з заявою про продовження терміну дії договору оренди земельної
ділянки на п'ять років, але  29.08.2006р.
Ізмаїльська міська рада прийняла рішення НОМЕР_2 „Про не продовження суб'єкту
підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_1 терміну дії договору оренди
земельної ділянки по АДРЕСА_1”, без мотивованої відмови.

Позивач наполягає, що вказане
рішення є незаконним, оскільки порушує його права як землекористувача, який
належним чином виконував умови договору оренди земельної ділянки.

Представники відповідачів у судове
засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомленні про час і місце
судового засідання, заперечень проти позову не надали.

Заслухавши пояснення представників
позивача, оцінивши наявні в матеріалах та досліджені в судовому засіданні
докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

01.09.2005р. набрав чинності Кодекс
адміністративного судочинства України.

Згідно п.6 Розділу УП Кодексу до
початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи,
підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального
кодексу України 1991 року, вирішують у першій інстанції відповідні місцеві
господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства
України.

П.1 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України передбачає, що компетенція
адміністративних судів поширюється на, зокрема, спори фізичних чи
юридичних  осіб із суб'єктами владних
повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових  чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Ч. 1 ст. 104  Кодексу адміністративного судочинства України
передбачено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним
позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин.

Відповідно до ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства
є, зокрема,  захист прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Позивач самостійно визначає та
обґрунтовує в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен
перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, встановити чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються,  і залежно від
встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для
правового захисту.

Відповідно до ст. 15 Цивільного
кодексу України  кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Захист порушеного права здійснюється шляхом визнання
незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади
Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових
і службових осіб.

Згідно ст. 19 Конституції України,
ч. 3 ст. 24 Закону України „Про місцеве самоврядування" органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Земельного кодексу України
громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування
земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 1 ст. 116).

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України
„Про оренду землі”  у  разі якщо орендар продовжує користуватися
земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору
він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Однак, як стверджує позивач,
письмове заперечення листом-повідомленням він не отримував.

В силу положень статті 143
Земельного кодексу Україні примусове припинення прав на земельну ділянку
здійснюється у судовому порядку.

Згідно ст.ст. 5, 95 Земельного
кодексу України одним з принципів, на яких базується  земельне законодавство, є забезпечення
гарантій прав на землю, яке полягає також в забезпеченні права користування
землею.

Ст. 152 Земельного кодексу України
встановлює шляхи захисту прав на земельні ділянки, в тому числі - визнання
недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

На підставі ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності
покладається на відповідача.

Обов'язковою умовою визнання акту
недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних інтересів підприємства чи організації -позивача у справі.

Позивач належним чином довів, що
він від права користування земельною ділянкою не відмовлявся, а рішення
Ізмаїльської міської ради порушують його права як належного землекористувача.

Відповідно до ст. 155 Земельного
кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування
чи розпорядження належною їй земельною ділянкою такий акт визнається недійсним.

Суд
вважає, що позовні вимоги слід
визнати законними, обґрунтованими, такими, що підтверджені матеріалами
справи і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163  Кодексу адміністративного судочинства  України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати протиправним та скасувати
рішення Ізмаїльської міської ради НОМЕР_2 від 29.08.2006р.  „Про не продовження суб'єкту підприємницької
діяльності -фізичній особі ОСОБА_1 терміну дії договору оренди земельної
ділянки по АДРЕСА_1”.

3.          Зобов'язати  Ізмаїльську міську раду поновити договір
оренди земельної ділянки від 19.06.2003р., зареєстрований Ізмаїльському
міському відділі земельних ресурсів 09.07.2003р., запис НОМЕР_3.

4.          Стягнути з Ізмаїльської міської ради
(68600 Одеська область м. Ізмаїл пр. Суворова, 62) на користь Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) судовий збір в
сумі 17 /сімнадцять/  грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили у
порядку ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Сторонам надано право на апеляційне
оскарження постанови господарського суду Одеської області в порядку ст.ст.
185-186  Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя