ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 травня 2007 р.

№ 6/232

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого -судді

Грека Б.М. -(доповідача у справі)

суддів :

Рибака В.В., Стратієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Військової частини А-0105
Головного командування сухопутних військ Збройних сил України

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 21.02.07

у справі

№ 6/232

господарського суду

м. Києва

за позовом

70 Управління начальника робіт

до

Міністерства оборони України,
Командування Сухопутних військ Збройних сил України, Військової частини
А-0105 Головного командування сухопутних військ Збройних сил України

про

стягнення 179926,33 грн.

за участю представників від:

позивача

Петренка Ю.О. (довіреність від
08.05.07)

відповідачів

Пурхало О.О. (довіреності від
17.10.06 та від 10.01.07)

В С Т А Н О В
И В :

70 управління начальника робіт до
військової частини А 0105 звернулося до господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та
Міністерства оборони України солідарно (з врахуванням уточнених позовних вимог)
177421,81 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачі частково оплатили виконані позивачем ремонтні роботи з
переобладнання будівлі № 1 військового містечка № 113 в місті Києві під
гуртожиток. Зокрема, як стверджує позивач, ним були виконані роботи на загальну
суму 468717 грн., з яких відповідач-2 оплатив позивачу 150000 грн., а 138790,67
грн. сплатив субпідрядникам.

Рішенням господарського суду м.
Києва 29.09.06 (суддя

Ковтун С.А.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.07 (колегія
суддів у складі: головуючого-судді Корсака В.А., Авдеєва П.В., Коршун Н.М.),
позов задоволено частково: з Міністерства оборони України на користь позивача
стягнено 107274,28 грн., в іншій частині позову відмовлено, в позові до
Військової частини А-0105 Головного командування сухопутних військ Збройних сил
України відмовлено повністю.

Судові акти мотивовані неповною
оплатою відповідачами виконаних та прийнятих підрядних робіт. В рішенні та
постанові також вказується, що факт беззастережного прийняття робіт свідчить
про згоду замовника на суттєве збільшення кошторису робіт.

Не погоджуючись з судовими актами у
справі, Військова частина

А-0105 Головного командування
сухопутних військ Збройних сил України звернулася до Вищого господарського суду
України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, в позові відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що ціна договору визначена у розмірі 150000
грн. і перевищення її недопустимо.

Дана сума була перерахована
Міністерством оборони України  платіжним
дорученням № 1 від 10.01.01. Виконання позивачем робіт понад визначену в
договорі ціну було здійснено не тільки з порушенням умов договору, але й закону.
Також, на їх думку, надані позивачем довідки про вартість виконаних робіт форми
№ КБ-3 та акти приймання виконаних робіт форми № КБ-2 не можуть бути
використані як доказ, оскільки підписані не
Міністерством оборони України, а посадовими особами військових частин.

Заслухавши суддю-доповідача та
представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та
встановлено в судових актах, 25.12.00 між військовою частиною А 2917 МО
України, правонаступником якого є позивач, (підрядчиком) та Міністерством
оборони України, в особі заступника МО України -Командувача Сухопутними
військами ЗС України (замовником) було укладено договір підряду № 1/12 на
переобладнання (поточний ремонт) будівлі № 1 військового містечка № 113 міста
Києва під гуртожиток. Повноваження заступника МО України - Командувача
Сухопутними військами ЗС України ґрунтувались на довіреності від 25.12.00 №
148/1134, якою його уповноважено укласти від імені Міністерства оборони України
договір, а також здійснювати всі інші дії, безпосередньо пов'язані з виконанням
укладеного договору.

Відповідно до умов договору (п.
1.1) підрядник зобов'язується виконати в 2000-2001 році переобладнання
(поточний ремонт) будівлі № 1 військового містечка № 113 міста Києва під
гуртожиток -в обсягах згідно з проектно-кошторисною документацією, яка є
невід'ємною частиною договору або фактичним набором робіт за актами приймання
виконаних робіт КБ-2Б в межах фактичного фінансування та з якістю відповідно до
вимог будівельних норм і правил.

Згідно з п. 2.6 Договору замовник
зобов'язався здійснювати оплату виконаних будівельно-монтажних робіт на
підставі підписаних актів приймання за формою КБ-2В (довідок форми КБ-2) з
урахуванням розрахунків договірної ціни, виконаних підрядником на підставі
уточненої кошторисної документації. Акти виконаних робіт КБ-2В підписуються
сторонами щомісячно в строк до 28 числа звітного місяця. Довідка КБ-3 готується
на підставі актів КБ-2в і підписується сторонами в строк до 3-го числа
наступного за звітним місяця. Закінчення робіт відбулося у квітні 2003 року.

Фактично позивачем було виконано
робіт на суму 408030,66 грн., що не заперечується відповідачами та підтверджується
матеріалами справи. Оскільки позивач при визначенні боргу за основу бере суму
408029,48 грн. (меншу, ніж вартість виконаних робіт), при визначенні боргу суд
правомірно виходив з цієї суми.

Відповідачем-1 як представником
Міністерства оборони України було оплачено 288790,67 грн., з яких 150000 грн.,
на користь позивача, а 138790,67 грн. на користь субпідрядників. Факт оплати
вказаних коштів на користь зазначених осіб відповідач-2 не заперечує. Таким
чином, заборгованість становить 119238,81 грн. 10.11.03 позивач надіслав
відповідачу - 2 вимогу про оплату 107274,28 грн. Отже, саме з цієї дати
починається перебіг строку позовної давності з вимог про стягнення 107274,28
грн., який станом на час подачі позову (17.04.06) не сплив.

Виходячи цих фактів, суди обох
інстанцій зробили висновки про необхідність задоволення позову в частині, в
якій була виставлена вимога (107274,28 грн.) В частині відмови в позові судові
акти не оскаржуються, а відтак, не перевіряються господарським судом касаційної
інстанції. Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за потрібне
підтримати правову позицію господарських судів попередніх інстанцій в частині
задоволення позову.

Оскільки виконання робіт
закінчилось до 01.01.04 (у квітні 2003 року), то суди правомірно керувалися
нормами ЦК УРСР. Порядок визначення вартості робіт за договором підряду у
спірний період регламентувався ст. 334 ЦК УРСР, відповідно до частини 1 якої,
вона повинна бути визначена кошторисом. Частиною 2 вказаної норми було
передбачено, що якщо виникла необхідність значно перевищити складений кошторис,
підрядчик зобов'язаний своєчасно попередити про це замовника. В цьому разі
замовник має право відмовитися від договору, відшкодувавши підряднику понесені
ним витрати.

Відповідно до п. 2.3 договору
загальна його вартість складає

150000 грн. Умовами договору не
було передбачено виконання позивачем робіт без згоди замовника -Міністерства
оборони України (відповідач-2) на суму, що перевищує 150000 грн. У той же час,
фактично позивачем було виконано робіт на суму 408030,66 грн.

Разом з тим, законом не передбачено
порядку доведення до відома замовника необхідності перевищення кошторису. Тому
слід дійти висновку, що згода на перевищення кошторису може бути надана, в тому
числі, шляхом конклюдентних дій. За таких обставин суди правомірно, оцінюючи у
сукупності всі дії сторін, які пов'язані з виконанням умов договору (зокрема,
факт беззастережного прийняття відповідачем-1, як представником Міністерства
оборони України, робіт, вартість яких перевищує визначену Договором, та факт
оплати їх понад встановлену договірну ціну), дійшли висновку, що між сторонами
договору було погоджено виконання робіт на більшу суму, ніж 150000 грн.

Доводи скаржника про відсутність
повноважень у посадових осіб, які підписали акти приймання виконаних робіт та
довідки про їх вартість, оскільки дії заступника МО України -Командувача
Сухопутними військами ЗС України, щодо часткової оплати робіт, зазначених у
вказаних актах, свідчать не тільки про їх прийняття, а й про визнання повноважень
осіб, підписи яких містяться на вказаних актах та довідках. Доводи про
неналежність доказів виконання робіт не приймаються до уваги, оскільки вони
по-суті є спробою переоцінки матеріалів справи, що не входить до компетенції
Вищого господарського суду України. Отже, доводи касаційної скарги
спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування
постанови у справі, а тому, постанову апеляційного господарського суду слід
залишити без змін.

Враховуючи наведені обставини,
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини
А-0105 Головного командування сухопутних військ Збройних сил України залишити
без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від
21.02.07 у справі № 6/232 залишити без змін.

Головуючий - суддя
Б. Грек

Судді
В.
Рибак

Л. Стратієнко