Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня  2007 року                         Справа № 9/249-05

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді      Істоміної О.А..

судді      Горбачової Л.П.

судді      Погребняка В.Я.,

при секретарі –Андросовій О.А.

за участю представників сторін:

позивача –предст. Юрченко І.М. (дов. № 78/35 від 30.03.07 р.),

відповідача -  не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу (вх. № 350/2-6) ВАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" на рішення господарського суду Сумської  області від 20.12.2006  р.  по справі №9/249-05

за позовом ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", м. Київ

до  ВАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми

про стягнення 1 839 765,24 грн.

та за зустрічним позовом  ВАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми

до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", м. Київ

про спонукання вчинити дії, -

встановила:

Позивач, Дочірня компанія “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ, звернувся до господарського суду Сумської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідача, ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” м. Суми, 1839765,24 грн., в тому числі 1144241,76 грн. заборгованості за поставлений природний газ відповідно до договору на постачання природного газу для потреб населення № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001 року, укладеного між сторонами; 190895 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, штраф у сумі 80096,92 грн., 342056,66 грн. інфляційних збитків та 3% річних у сумі 82474,66 грн.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач, ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” м. Суми, звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив зобов'язати Дочірню компанію “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ укласти з ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз”, м. Суми додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості за договором № 06/01-778 від 28.12.2001р.

Рішенням господарського суду Сумської області ( суддя Гудим В.Д..) від 20.12.2006р. первісний позов задоволено. Стягнуто з ВАТ по газопостачанню та газифікації “Сумигаз”, м. Суми  на користь ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”   заборгованості 1144241,76 грн.; 190895,00 грн. пені; 80096,92 грн. штрафу; 342056,66 грн. інфляційних збитків та 82474,66 грн.  3 % річних. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” з рішенням господарського суду не погодилося, подало апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, а саме, в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” 190895,00 грн. пені, 80096,92 грн. штрафу, 58729,40 грн. інфляційних збитків та 82474,66 грн. 3 % річних. Просить прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити позивачу  у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в цій частині порушені норми матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції необгрунтовано стягнута пеня в сумі 190895 грн., оскільки судом неправомірно при вирішенні цього питання були застосовані норми Цивільного кодексу України, так як, на правовідносини за договором укладеним між сторонами повинні розповсюджуватися правила Цивільного Кодексу УРСР 1963 року.

Апелянт вважає, що з урахуванням статті 72 Цивільного кодексу України  ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” пропустив строк позовної давності для стягнення неустойки. Отже, судом першої інстанції помилково зроблено висновок в оскаржуваному рішенні  щодо початку перебігу строку позовної давності, оскільки такий висновок суперечить вимогам статті 76 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року.

Також ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" в апеляційній скарзі посилається на те, що, приймаючи оскаржуване рішення в частині нарахування штрафних санкцій, судом першої інстанці  не було застосовано норми частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, а тому нарахування штрафних санкцій  за один рік, а не за 6 місяців є неправомірним.

Щодо стягнення штрафу в сумі 80096,92 грн., розмір якого становить 7% від суми заборгованості, то апелянт вважає, що оскільки договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001 р. така штрафна санкція не передбачена, то задоволення в цій частині позову ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” є необгрунтованим та безпідставним.

В апеляційній скарзі ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" також посилається на неправильність розрахунку інфляційних збитків, оскільки його зроблено без врахування встановленого Держкомстатом України індексу інфляції та рекомендацій щодо його розрахунку, на його думку, інфляційні збитки за період з лютого 2003 р. по травень 2005 р. повинні складати 283327,26 грн.

Стосовно стягнення 3% річних в сумі 82474,66 грн. апелянт вважає, що такий вид неустойки за своєю правовою природою є однією із форм неустойки і встановлена договором № 06/01/778-00000002 від 28.12.2001р. пеня за прострочення виконання грошового зобов’язання означає, на думку апелянта, встановлення ним іншого розміру відсотків, ніж розмір, передбачений статтею 214 Цивільного кодексу УРСР.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення не надав належну юридичну оцінку його доводам відносно застосування статті 233 Господарського кодексу України.

У судовому засіданні 23 квітня 2007 року представник ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" підтримав апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду частково скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” у задовленні позову в частині стягнення 190895,00 грн. пені, 80096,92 грн. штрафу, 58729,40 грн. інфляційних збитків та 82474,66 грн. 3 % річних.

У судовому засіданні 23 квітня 2007 року представник ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” проти апеляційної скарги заперечує, вважає її безпідставною та необгрунтованою. На вимогу ухвали суду від 27.01.2007р. відзив на апеляційну скаргу суду не надав. Просить апеляційну скаргу залишити без задовлення, рішення господарського суду Сумської області залишити без змін.

Колегією суддів 23 квітня 2007 року було оголошено перерву у судовому засіданні до 27 квітня 2007 року для надання сторонами по справі додаткових пояснень.

Представник ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" у судове засідання 27 квітня 2007 року не з*явився, про причини неявки належним чином суд не повідомив.

Колегія суддів, перевіривши матеріали апеляційної скарги дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз".

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, надання юридичної оцінки обставинам справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, дана справа вже розглядалася, як судом першої інстанції, так і судами апеляційної і касаційної інстанцій  та постановою Вищого господарського суду України від 11.04.2006р. справа була направлена на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові акти судів першої та апеляційної інстанцій, в постанові зазначив, що судами прийнято рішення при неповному з’ясуванні обставин справи, що підлягали встановленню.

При новому розгляді справи встановлено наступне.

28 грудня 2001 року між ВАТ по газопостачанню і газифікації  "Сумигаз" (покупець) та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” (постачальник) був укладений договір № 06/01-778-00000002 на постачання природного газу. Згідно з договором "продавець" зобов’язується продати, а "покупець" зобов’язується прийняти та оплатити природний газ на умовах договору ( а.с. 15 –а.с. 20 том 1 ).

До договору в подальшому була укладена додаткова угода від 31.12.2002 року                ( а.с. 21 том 1 ).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” ( постачальник ) поставлено протягом 2002 року ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" ( покупець ) природний газ в обсязі 27262,382 куб. м. на загальну суму 4650417 грн. 13 коп. Оплата за поставлений природний газ відповідачем за первісним позовом проведена частково, в суму 3506175 грн. 37 коп. Обсяг поставленого природного газу та проведення оплати за нього підтверджується матеріалами справи і визнається відповідачем за первісним позовом.

На час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному господарському суді заборгованість ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" складає 1144241 грн. 76 коп. Наявність заборгованості в зазначеній сумі відповідачем за первісним позовом, ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз", не оспорюється та підтверджується актами звірки розрахунків станом на 31.03.2007р., які надані апеляційному господарському суду на виконання вимог ухвали суду від 05.03.2007р.

Пунктом 11.1 договору сторони передбачили, що правовідносини сторін в частині проведення розрахунків за газ діють до їх повного виконання ( а.с. 17 том 1 ).

У відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначеним обставинам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, задовольняючи позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” в частині стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" заборгованості  в сумі 1144241 грн. 76 коп. за поставлений природний газ за договром № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001 року. Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз", як в апеляційній скарзі, так і в судовому засіданні стягнення заборгованості  в сумі 1144241 грн. 76 коп. не оспорює.

У відповідності до п. 7.2 частини 7 договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. на постачання природного газу, за несвоєчасну оплату природного газу покупцем сторони передбачили, що покупець сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Пеня нараховується з наступного дня після закінчення строку остаточного розрахунку за звітний місяць ( а.с. 16 том 1 ).

На підставі зазначеного пункту договору ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” просило стягнути з  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за період з 08.06.2004р. по 08.06.2005р. пеню за прострочення платежу в сумі 190895 грн. Судом першої інстанції зазначені позовні вимоги  ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” були задоволені.

Однак, як вбачається з договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р.  сторонами встановлено, що даний договір діє в частині поставки газу  з 01 січня 2002 р. до 31 грудня 2002 р., а в частині проведення розрахунків за газ –до їх повного здіснення ( а.с. 17 том 1 ).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем грошовими коштами протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожитий природний газ здійснюється до 10 числа, наступного за звітним місяцем.

Як вбачається з матеріалів справи, останнє нарахування за договором проведено в грудні 2002 року, що підтверджується актом подачі приймання природного газу від 31.12.2002 року ( а.с. 33 том 1 ). Отже, остаточний термін оплати відповідно до умов даного договору є10 січня 2003 року.

У відповідності до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила  Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються до позовів,  строк пред'явлення яких  встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів дійшла висноку, що при визначені строку позовної давності щодо стягнення з   ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за період з 08.06.2004р. по 08.06.2005р. пеню за прострочення платежу в сумі 190895 грн. необхідно застосувати правила Цивільного Кодексу УРСР 1963 року.

У відповідності до статті 72 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами  про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” подано 10.06.2005 року ( відправлено поштою ), а господарським судом Сумської області отримано 13.06.2005р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на першому аркушы позовної заяви ( а.с. 2 том 1 ), тобто строк для стягнення неустойки ( пені ) ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” пропущено.

Пункт 10   Прикінцевих   та   перехідних   положень   Цивільного   кодексу   України встановлює, що правила цього Кодексу про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

У відповідності до пункту 5  Прикінцевих  положень  Господарського  кодексу  України , положення цього Кодексу щодо відповідальності за порушення господарських зобов'язань застосовуються  у разі,  якщо  ці  порушення  були  вчинені  після  набрання  чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за такі порушення   була встановлена інша  відповідальність договором, укладеним до 01 січня 2004 року. Положення цього Кодексу щодо відповідальності за порушення господарських зобов'язань, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності  учасників господарських відносин, застосовуються у разі, якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Статтею1 Господарського Кодексу України закріплено принцип регулювання цим Кодексом господарських відносин, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання. Згідно зі статтею 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом.

Постановою Верховного Суду України № 22/197 від 16 травня 2006р. встановлено, що у відповідності з частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України, особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання можуть бути передбачені іншими законами, зокрема, Господарським кодексом України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України та норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України.

Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій, відповідно до статті 216 Господарського кодексу України, застосовується на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України,  майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що строк щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, який припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні даної справи в частині стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за період з 08.06.2004р. по 08.06.2005р. пеню за прострочення платежу в сумі 190895 грн., господарським судом Сумської області не були враховані зазначені норми законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов помилково висновку, що у даному випадку нарахування пені повинно бути проведено за рік, а не за шість місяців.

Оскільки, ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” у відповідності до норм закону повинно було нараховувати пеню за шість місяців, то відповідно до статті 80 Цивільного кодексу УРСР, у зв’язку зі спливом строку позовної давності у задовленні позовних вимог про стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" пені за прострочення платежу в сумі 190895 грн. ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” має бути відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені  в сумі 190895 грн. підлягає скасуванню, а апеляційна скарга  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" в цій частині підлягає задовленню.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на підставі частини 2 статті 230 Господарського кодексу України просило суд першої інстанції стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штраф в сумі 80096,92 грн., розмір якого становить 7% від суми заборгованості за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. Рішенням господарського суду Сумської області позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” в цій частині були  задоволені.

Однак статтею  6 Господарського Кодексу України  передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Тобто, при визначенні розміру та способу забезпечення виконання грошових зобов'язань пріоритет мають положення договору, а не норми актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, у  разі,  якщо порушено господарське зобов'язання,  в якому хоча б одна сторона є суб'єктом  господарювання,  що  належить  до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту,  або виконання зобов'язання фінансується  за рахунок  Державного  бюджету  України  чи  за  рахунок  державного кредиту,  штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як вбачається з матеріалів, а саме, з пункту 7.2 договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р., то сторони передбачили один вид штрафних санкцій –пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Поняття неустойки передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, зокрема, частинами 2 та 3 зазначеної статті. Де вказано, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що підставою для застосування штрафу може бути будь - яке порушення зобов’язання,  за винятком грошового зобов’язання.

Також  колегія суддів вважає за необхудне зазначити, що  позовну заяву ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” подано 10.06.2005 року ( відправлено поштою ), а господарським судом Сумської області отримано 13.06.2005р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на першому аркушы позовної заяви ( а.с. 2 том 1 ).

Оскільки, як було встановлено вище, до даного спору застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, то відповідно до позовних вимог щодо стягнення з  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штрафу в сумі 80096,92 грн. повинні бути застосовані норми статті 72 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, де передбачено, що  скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами  про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на вищевикладене ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” пропустило строк позовної давності щодо стягнення з  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штрафу в сумі 80096,92 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні даної справи в частині стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз"штрафу в сумі 80096,92 грн., господарським судом Сумської області не були враховані зазначені норми законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов помилково висновку, що у даному випадку повинні бути задоволені позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в сумі 80096,92 грн. підлягає скасуванню, а апеляційна скарга  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" в цій частині підлягає задовленню.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на підставі статті 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року просило суд першої інстанції стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" інфляційні збитки в сумі 324056,66 грн., яка була нарахована ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на заборгованості ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. Рішенням господарського суду Сумської області позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” в цій частині були  задоволені.

У відповідності до умов договору №06/01-778-00000002 від 28.12.2001р., розрахунок за договором проводиться щомісячно. Отже, при розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції позивач повинен був виходити з суми чистого боргу, що склалася за кожен місяць окремо, без урахування її збільшення на суму попередньо розрахованого індексу інфляції.

Згідно зі статтею 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   з  простроченої  суми,  якщо  законом  або договором не встановлений інший розмір процентів.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не   звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   від  простроченої  суми,  якщо   інший розмір процентів не встановлений  договором або законом.

За повідомленням Держкомстату України, індекс інфляції обраховується за кожен місяць окремо. Розрахунок відповідних втрат потрібно робити за кожний місяць і при цьому необхідно брати до уваги, що у певні період , наприклад у липні, серпні 2003 р., інфляції не було взагалі. Тому, інфляційні втрати слід розраховувати з урахуванням дефляції, тобто від'ємного значення в певних періодах, а не тільки розраховувати ті періоди, коли інфляція мала позитивне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, такі періоди, з від'ємним значенням у розрахунку позивача відсутні. Крім того, розрахунок боргу починається з січня 2003 року, а заборгованість, з урахуванням порядку розрахунків за договором ( до 10 числа наступного за звітним місяцем ), виникла з лютого 2003 року. Тобто, індекс інфляції за січень 2003 року не повинен  застосовуватись ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”.

У відповідності до листа №62-97 р. від 03.04.97 р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ"  Верховного Суду України, при застосуванні індексу інфляції сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а, якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця  - червня.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своєму розрахунку, в суму боргу за жовтень 2003 року включив оплату, здійснену 27.10.2003р.  та 31.10.2003р., яка на підставі вищевикладеного повинна бути врахована в листопаді 2003 року, а оплату за 24.12.2003р. та 30.12.2003р. включив в грудень 2003 року, хоча вона повинна бути врахована в січні 2004 року.

Крім того, позивачем допущено помилку при підрахунку оплати за грудень 2003 року, яка складає в сумі 75107 грн. 49 коп., а не 75080 грн. 49 коп.

Як вбачається з контррозрахунку інфляційних збитків, наданого ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" на вимогу ухвали суду від 05.03.2007р., сума інфляційних збитків 283327,26 грн. за період  з лютого 2003р. по травень 2005р. розрахована з суми заборгованості, яка є предметом позову ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, зазначений розрахунок відповідає матеріалам справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних збитків з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" в цій частині підлягає  задовленню.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на підставі пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України просило суд першої інстанції стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" 3 відсотки річних в сумі 82474,66 грн., які були нараховані ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на заборгованість ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. Рішенням господарського суду Сумської області позовні вимоги ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” в цій частині були  задоволені.

Як вже зазначалося вище, договором № 06/01-778-00000002 укладеним між сторонами була встановлена відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором у вигляді пені, яка визначена, по-перше, у відсотках, по-друге, за несвоєчасну оплату спожитого природного газу.

Пунктом 10 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.08.2001 р. № 01-8/935 "Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів" передбачено, що проценти річні за своєю правовою природою є неустойкою.

Виходячи із законодавчого визначення неустойки її істотними ознаками є:

-          неустойка - це грошова сума;

-          неустойка - це сума, яку визнає закон або договір (тобто, її розмір заздалегідь відомий, встановлений законом або договором);

-          неустойка - це сума, що підлягає сплаті у випадку порушення зобов'язання (невиконання  або  неналежного  виконання,  зокрема,  у  випадку  прострочення виконання).

Отже, 3 відсотки річних за своєю правовою природою є однією із форм неустойки і ці відсотки є встановленою законом пенею.

Вищевикладене виключає одночасне стягнення неустойки за прострочення виконання грошового зобов'язання (якщо її встановлює договір), а також відсотків, зазначених у статті 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та статті 625 Цивільного кодексу України

Встановлена договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання означає встановлення договором іншого розміру відсотків, ніж розмір, передбачений статтею 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та статтею 625 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   з  простроченої  суми,  якщо  законом  або договором не встановлений інший розмір процентів.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не   звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   від  простроченої  суми,  якщо   інший розмір процентів не встановлений  договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 відсотків річних з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" підлягає скасуванню, а апеляційна скарга  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" в цій частині підлягає задовленню.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи судом першої інстанції ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз”, м. Суми  звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив зобов'язати Дочірню компанію “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ укласти з ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” м. Суми додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р.

Як в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, так і в апеляційній скарзі ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” не оскаржує судове рішення в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів,  дослідивши зустрічну позовну заяву, дійшла висновку, що суд першої інстанції з врахуванням обставин встановлених в постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2006р. по даній справі, правомірно відмовив у  задоволенні зустрічного позову, оскільки  суд не має підстав зобов’язувати Дочірню компанію “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” вносити зміни до умов договору в частині строків оплати шляхом укладання додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості.

Що стосується посилання відповідача на наказ НАК «Нафтогаз України»№ 510 від 22.09.2004р., то суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано не прийняв його до уваги. Даним наказом передбачена можливість укладання додаткових угод на реструктуризацію заборгованості за 1997-2003 роки, але його не можна розглядати, як  загальнообов’язковий нормативний акт, на підставі якого в примусовому порядку такі додаткові угоди мають бути укладені.

Згідно з пунктом 3 статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим   лише   для   сторін,   якщо   він   заснований   на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для  певних   категорій  суб'єктів господарювання   чи  органів  державної   влади   або   органів   місцевого самоврядування.  При   цьому,   при   укладенні   господарських   договорів, відповідно до п. 4 цієї норми, зміст договору визначається на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” підлягає залишенню без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” при поданні апеляційної скарги було сплачено державне мито у розмірі 9198,83 грн.             ( платіжне доручення № 2609 від 28.12.2006р. ).

В апеляційній скарзі ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” просить стягнути з Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” на його користь витрати по сплаті державного мита у розмірі 9198,83 грн.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при поданні апеляційної скарги ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” було зайво сплачено державне мито в сумі 7137,85 грн., оскільки ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз”  не оскаржувалося рішення суду першої інстанції від 20.12.2006р. по даній справі в цілому, а лише в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” 190895,00 грн. пені, 80096,92 грн. штрафу, 58729,40 грн. інфляційних збитків та 82474,66 грн. 3 % річних.

У відповідності до п.п. "г" п. 2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", ставки державного мита встановлюються в таких розмірах: із  апеляційних і касаційних  скарг на рішення та постанови,  а також заяв про перегляд їх за нововиявленими обставинами 50 відсотків ставки,  що  підлягає  сплаті у разі  подання заяви, для розгляду  спору в першій інстанції, а із  спорів майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої,  виходячи  з  оспорюваної суми.

Оскільки ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” в апеляційній скарзі оспорювалася лише сума 412195,92 грн., а не 1839765,24 грн., то при поданні апеляційної скарги ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” повинно було сплатити державне мито в розмірі 2060,97 грн.

Згідно з частиною 2  статті 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до статті 47  Господарського процесуального кодексу України, державне  мито  підлягає  поверненню  у випадках і в порядку, встановлених законодавством. В  рішенні,  ухвалі, постанові чи довідці господарського суду зазначаються обставини, що є підставою для повного або  часткового повернення державного мита.

Статтею 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" передбачено, що сплачене  державне  мито  підлягає  поверненню  частково  або повністю, зокрема,  у випадках внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним Законодавством.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що зайве сплачене державне мито у сумі 7137,85 грн. підлягає поверненню ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” з державного бюджету, у зв*язку з чим  ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” видається довідка на повернення зайво сплаченого державного мита з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись статтями  47, 99, 101, п. 2 ч. 1 статті 103, п. 4 ч. 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.12.2006 р. по справі № 9/249-05 скасувати частково.

Пункт 1 резолютивної частини рішення господарського суду Сумської області від  20.12.2006 р. по справі № 9/249-05 викласти в наступній редакції:

Первісний позов задовольнити частково.

Пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду Сумської області від  20.12.2006 р. по справі № 9/249-05 викласти в наступній редакції:

Стягнути з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” ( адреса: м. Суми, вул. Лебединська, 13; код 03352432, розрахунковий рахунок 001 в ФАКБ "Надра" СРУ "Слобожанщина", МФО 337535 ) на користь Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” ( адреса: м. Київ, вул. Шолуденка,1; розрахунковий рахунок 14 в ГОУ ПІБ України, МФО 300012, код 31301827 )  заборгованість в сумі 1144241, 76 грн. –основний борг, інфляційні збитки в сумі 283327,26 грн., витрати по сплаті державного мита 1319,12грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу в сумі 91,56 грн.

Зобов*язати господарський суд Сумської області видати відповідний наказ, після повернення Дочірньою компанією “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”  господарському суду Сумської області  оригінал наказу від 09.01.2007р по справі № 9/249-05.

В задоволенні позову про стягнення з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” на користь Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”   пені в сумі 190895 грн., штрафу в розмірі 80096,92 грн. та 3% річних –82474,66 грн. відмовити повністю.

В задоволенні позову про стягнення з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” на користь Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”  інфляційних збитків в сумі 58729,40 відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 20.12.2006р.  по справі № 9/249-05 залишити без змін.

Стягнути Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” ( адреса: м. Київ, вул. Шолуденка,1; розрахунковий рахунок 14 в ГОУ ПІБ України, МФО 300012, код 31301827 ) на користь відкритого акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” ( адреса: м. Суми, вул. Лебединська, 13; код 03352432, розрахунковий рахунок 001 в ФАКБ "Надра" СРУ "Слобожанщина", МФО 337535 ) витрати по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги в сумі 2060,97 грн.

Видати відкритому акціонерному товариству по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” довідку на повернення з державного бюджету зайво сплаченого державного мита в розмірі 7137,85 грн.

Головуючий суддя                                                                               Істоміна О.А.

Судді                                                                               Горбачова Л.П.

Погребняк В.Я.