КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2007                                                                                           № 31/149

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Зубар О.В., довіреність № 2-38д від 09.01.2007р.,

від відповідача -Герасим”як В.Є., довіреність № 22/3070 від 07.11.2005р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірня компанія "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 12.04.2007

у справі № 31/149

за позовом                               Дочірня компанія "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до                                                   Служба безпеки України

про                                                  стягнення 3000000,00 грн

Суть рішення і скарги:

Дочірня компанія “Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” (надалі – ДК “Укргазвидобування”, Позивач) звернулася в господарський суд міста Києва з позовом до Служби безпеки України (надалі – СБУ, Відповідач) про стягнення 3 000 000,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.04.2007р. у справі № 31/149 в задоволенні позову ДК “Укргазвидобування” було відмовлено повністю. Водночас, цим рішенням суду було стягнуто з Відповідача на користь Позивача 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Позивача подав на нього апеляційну скаргу та додаткові пояснення до неї, в яких просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2007р. у справі № 31/149 та постановити нове рішення, яким позов ДК “Укргазвидобування”, задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було неповно з”ясовано та не доведено обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, що регулюють позовну давність та відшкодування збитків, зокрема: ч. 2 ст. 203 і ч. 2 ст. 213 Цивільного кодексу УРСР (надалі – ЦК УРСР), що на його думку є підставами для скасування такого судового рішення.

Представник Відповідача, відзиву на апеляційну скаргу представника Позивача не надав, проте в судовому засіданні зазначав, що рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2007р. у даній справі є законним, об”єктивним і таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просив залишити це рішення без змін, а подану на нього апеляційну скаргу – без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, Дочірня компанія “Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” звернулася в господарський суд міста Києва з позовом до Служби безпеки України про стягнення 3 000 000,00 грн. у зв”язку з неналежним виконанням умов Договору і рішенням господарського суду м. Києва від 12.04.2007р. у справі № 31/149 в задоволенні позову ДК “Укргазвидобування” було відмовлено повністю. Водночас, цим рішенням суду було стягнуто з Відповідача на користь Позивача 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем на час звернення з даним позовом до суду було пропущено строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України і підстав для його поновлення стороною суду не надавалось, що відповідно до ст. 267 цього ж Кодексу, є підставою для відмови в позові.

Також, судом першої інстанції не було знайдено підстав для задоволення позовних вимог і в частині відшкодування понесених збитків, оскільки Позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження дій, які він вчинив для зменшення понесених збитків.

У зв”язку з цим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, 14.12.1999р. між Дочірньою компанією “Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, як Інвестора, та Службою безпеки України, як Замовника, відповідно до Указу Президента України № 240/93 від 01.07.1993р. “Про інвестування будівництва і придбання житла для військовослужбовців збройних сил України та членів їх сімей”, з наступними змінами і доповненнями та Закону України “Про внесення змін і доповнень в деякі законодавчі акти України з питань оподаткування” від 24.04.1996р., на підставі Генеральної угоди № 36-0-97 від 31.01.1997р. та Додаткової угоди № 19/463 від 20.09.1999р., був укладений договір № 14 від 14.12.1999р. про інвестування будівництва житла для військовослужбовців Служби безпеки України та членів їх сімей, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства (надалі – Договір).

Згідно п. 1.3. Договору інвестування передбачалось шляхом передачі Інвестором до Замовника матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 2.1. Договору Замовник прийняв на себе зобов”язання: видавати щомісячно Інвестору до 10-го числа місяця, який слідує за звітним, довідки про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей у відповідності із додатком № 1 та № 2 методології, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 568 від 27.04.1998р., будувати та купувати житло на суму внесених інвестицій і передавати його під заселення сім”ям військовослужбовців, а також інформувати Інвестора протягом 30-ти днів після отримання будматеріалів та залучення грошових коштів про укладені договори на будівництво житла.

У свою чергу, згідно пункту 2.2. Договору Інвестор прийняв на себе зобов”язання забезпечити своєчасну передачу інвестицій в обсягах, обумовлених даним Договором та своєчасно інформувати Замовника про всі обставини, які ускладнюють, або становлять під

загрозу досягнення мети даного договору.

Як видно з матеріалів справи, 06.09.2001р. Відповідачем на адресу Позивача було направлено лист за № 19/1016, у якому Відповідач гарантував приймання у якості інвестицій з метою виконання умов інвестиційного договору № 14 від 14.12.1999р. векселів №№ 58603,  58604 і 58605, емітованих 01.09.2001р. ЗАТ “СП “Гермес” на загальну суму 3 000 000,00 грн., з подальшим наданням довідок про зменшення податкових зобов”язань по податку на прибуток ДК “Укргазвидобування”.

На виконання умов інвестиційного договору та на підставі згаданого гарантійного листа СБУ від 06.09.2001р. № 19/1-1016, ДК “Укргазвидобування” 19.09.2001р. передала Відповідачу векселі №№ 58603, 58604 і 58605,   емітовані ЗАТ СП “Гермес” на загальну суму 3 000 000,00 грн. із строком платежу за пред”явленням, про які йшлося у листі № 19/1016 від 06.09.2001р., про що був складений відповідний акт приймання-передачі, підписаний повноважними сторонами та скріплений печатками, а також отримала від Відповідача довідку № 714 про надання інвестицій на будівництво житла військовослужбовцям та членам їх сімей за вересень 2001р.

У позовній заяві та апеляційній скарзі Позивач посилався на те, що не отримавши вчасно довідки “Про цільове використання інвестицій” та втративши право на зменшення своїх податкових зобов”язань по податку на прибуток у 2003 році у зв”язку із зупиненням дії п. 22.3 ст. 22 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, ДК “Укргазвидобування” втратила інтерес до вказаного вище Договору про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999р.

При цьому, як видно з матеріалів справи, 17.10.2003р. Позивач звернувся до Відповідача з листом, відповідно до якого просив останнього розрахуватись з ним за надані інвестиції та надіслати рішення по формі розрахунку на адресу ДК “Укргазвидобування” у терміни до 01.11.2003р., проте відповіді на зазначений лист Відповідач йому так і не надіслав.

24.11.2006р. Позивач повторно звернувся до Відповідача з листом за № 2-11-9022 у якому просив відшкодувати понесені ним збитки шляхом повернення коштів за передані векселі на суму 3 000 000,00 грн., проте і на зазначений лист відповіді від останнього так і не отримав.

Разом з тим, п. 22.3 ст. 22 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, в редакції Закону України № 283/97-ВР від 22.05.1997р., передбачалось право на зменшення податкового зобов”язання у разі здійснення платником податку інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, які мають право на його отримання відповідно до чинного законодавства України, шляхом передачі матеріальних активів на суму вартості таких матеріальних активів у сумі, яка не перевищує розміру податкового зобов”язання, нарахованого протягом звітного періоду, в якому здійснювалось таке інвестування.

В той же час, як вбачається з Договору про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999р., одним із зобов”язань Замовника було видавання щомісячно Інвестору до 10 числа місяця, який слідує за звітним, довідки про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей (додаток № 1 та № 2 у відповідності з методологією, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 568 від 27.04.1998р.).

Методологія визначення цін і процедури зменшення податкових зобов”язань платників податку на прибуток підприємств на суму вартості матеріальних активів, що інвестуються ними у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, і порядок використання коштів, які спрямовуються на будівництво такого житла та здійснення бюджетного контролю за їх цільовим використанням, а також порядок бюджетного контролю за використанням коштів, спрямованих на будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, розроблені відповідно до п. 22.3 ст.22 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Пунктом 17 зазначеної вище методології передбачено, що замовники видають інвесторам довідки про фактично здійснені інвестиції (додатки 1 і 2) для подання їх до органів державної податкової служби.

З огляду на це, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідачем було частково виконано покладені на нього зобов”язання за Договором про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999р., шляхом направлення Позивачу довідки про надання інвестицій на будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей № 714 (додаток № 1).

Разом з тим, враховуючи те, що сторонами було узгоджено строк в межах якого Замовник зобов”язаний був видати Інвестору довідки про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей (додаток № 2 відповідно до методології, затвердженої Поставною Кабінету Міністрів України № 568 від 27.04.1998р.), судова колегія констатує, що Відповідач порушив свої зобов”язання по Договору № 14 від 14.12.1999р., не надавши Позивачу в строк до 10.10.2001р. довідку про інвестування на суму фактично поставлених матеріальних цінностей.

Вказаний факт порушення Відповідачем договірних зобов”язань судом першої інстанції був встановлений і по суті Відповідачем не оспорювався.

В той же час, з 01.01.2004р. набрав чинності Цивільний кодекс України, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень якого щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов”язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На підставі п. 6 Перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачу було відомо про порушення свого права ще 11.10.2001р., тобто – з того часу, коли він вчасно не отримав від Відповідача довідки “Про цільове використання інвестицій”, як це передбачалось додатком № 2 до Договору.

У зв”язку з цим, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суд про те, що Позивачем при зверненні до суду було порушено загальний строк позовної давності, передбачено ст. 257 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності за Договором про інвестування будівництва житла для військовослужбовців № 14 від 14.12.1999р. починався ще з 11.10.2001р. і підстав для поновлення цього строку у суду не має.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, при пред”явленні позову Позивач просив стягнути з Відповідача 3000000,00 грн. збитків, спричинених неналежним виконанням Договору про інвестування будівництва житла для військовослужбовців №14 від 14.12.1999р., обгрунтовуючи свої вимоги, з посиланням на ст. 203 ЦК України.

Разом з тим, згідно ст. 611 ЦК України збитки є одним із правових наслідків саме порушення зобов”язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов”язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов”язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов”язання, доказується кредитором.

Тобто, зменшення майнових благ внаслідок неправомірних дій наступає об”єктивно, незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов”язань.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неправомірних дій за наявності прямого причинного-наслідкового зв”язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

У зв”язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Позивачем не було надано належних доказів на підтвердження дій, які він вчинив для зменшення понесених збитків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, обов”язок доказування та подання доказів розподіляється  між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, в даному випадку, Позивачем, всупереч вимог вказаної норми закону, не було надано суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

За таких умов, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2007р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційної скарги ДК “Укргазвидобування”, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії “Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.04.2007р. у справі № 31/149 за позовом Дочірньої компанії “Укргазвидобування” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” до Служби безпеки України про стягнення 3 000 000,00 грн., – без змін.

2. Справу № 17/460 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

11.06.07 (відправлено)