АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

30.05.07 р.          № 28/383-А

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Вербицької О.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - не з'явились;

від відповідача - Купельський О.М. (дов. від
14.02.2007 р. № 478/9/10-114);

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.
Києва

на постанову
Господарського суду м.Києва від 30.01.2007

у справі № 28/383-А

за позовом           Суб"єкта підприємницької
діяльності - фізичної особиОСОБА_1

до           Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва

про          визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення НОМЕР_1

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду м.
Києва від 30.01.2007 року у справі № 28/383-А позов Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особиОСОБА_1(далі - позивач, СПД ОСОБА_1) до Державної
податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва (далі - відповідач, ДПІ
у Шевченківському районі м. Києва) про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення НОМЕР_1 задоволено.

Так, визнано недійсним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.
Києва НОМЕР_1; стягнуто з Державного бюджету України на користь Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особиОСОБА_1   3,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з постановою суду,
Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Києва звернулась до
Київського апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в позові
відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог,
відповідач стверджує, що оскаржувана постанова прийнята судом першої інстанції
з порушенням норм матеріального права, а саме, ст.. 3 Закону України “Про
оплату праці”, п. 3 ст. 7, абз. 4 ст. 10, абз. 3 ст. 12, абз. “а” п. 12, абз.
“б” п. 2 ст. 19 Декрету Кабінету міністрів України “Про прибутковий податок з
громадян” від 26.12.1992 року № 13-92.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.03.2007 року було відкрито апеляційне провадження за
апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.
Києва, а ухвалою від 10.04.2007 року - справу призначено до розгляду в судовому
засіданні.

В судове засідання в апеляційній
інстанції з'явились представники позивача та відповідача. Представник третьої
особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи
повідомлений належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце
докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та
місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, та,
керуючись п. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -
КАС України) колегія вважає можливим здійснити перевірку постанови суду першої
інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представника третьої особи.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмових заперечень на неї,
дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) суд
апеляційної інстанції переглядає судові рішення
суду першої  інстанції в межах
апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів
апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження
порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного
вирішення справи. Суд апеляційної інстанції може дослідити нові докази, які не
досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до
суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.
Суд апеляційної  інстанції може дослідити
також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог
цього кодексу. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що
не були  заявлені в суді першої
інстанції.

Суб'єкт підприємницької діяльності
- фізична особа ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) зареєстрована
09.06.1995 року Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією.

Державною податковою інспекцією у
Шевченківському районі м. Києва здійснено документальну перевірку дотримання
вимог законодавства про оподаткування Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.07.2000 року по 31.03.2003 року, в ході
якої встановлено, що в порушення п. 3 ст. 7, абз. 4 ст. 10, абз. “а” п. 2 ст.
19 Декрету Кабінету міністрів України “Про прибутковий податок з громадян” від
26.12.1992 року № 13-92 позивачем не утримано та не перераховано до бюджету
прибутковий податок з доходу працівника.

За наслідками перевірки Державною
податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Києва складено актНОМЕР_3, на
підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішенняНОМЕР_4, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання за платежем “прибутковий податок на доходи
громадян” в розмірі 333,00 грн., в т. ч. 111,00 грн. основного платежу та
222,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Як встановлено статтею 2 Декрету
Кабінету міністрів України “Про прибутковий податок з громадян” від 26.12.1992
року № 13-92 в редакції, що була чина на період перевірки, (далі - Декрет),
об'єктом оподаткування у громадян, які мають постійне місце проживання в
Україні, є сукупний оподатковуваний доход за календарний рік (що складається з
місячних сукупних оподатковуваних доходів), одержаний з різних джерел як на
території України, так і за її межами. Об'єктом оподаткування у громадян, які
не мають постійного місця проживання в Україні, є доход, одержаний з джерел в
Україні. При визначенні сукупного оподатковуваного доходу враховуються доходи,
одержані як в натуральній формі, так і в грошовій (національній або іноземній
валюті). Доходи, одержані в натуральній формі, зараховуються до сукупного
оподатковуваного доходу за календарний рік за вільними (ринковими) цінами, якщо
інше не передбачено цим Декретом. Сплата податку з доходів, одержаних в
іноземній валюті, провадиться в українських карбованцях. Доходи, одержані в
іноземній валюті, перераховуються в українські карбованці за курсом, що
встановлюється Національним банком України на дату одержання доходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Декрету,
із сум доходів, одержуваних громадянами не за місцем основної роботи та
громадянами, які не мають постійного місця проживання в Україні, податок
нараховується до джерел виплати за ставкою 20 процентів.

Як зазначено в ст.. 8 Декрету,
оподатковуваними прибутковим податком доходами, одержаними за місцем основної
роботи (служби, навчання), вважаються доходи, одержані від підприємств, установ
і організацій усіх форм власності, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності, з якими громадянин має трудові відносини, за умови обов'язкового
ведення в цьому місці трудової книжки і провадження відрахувань до фонду
соціального страхування. До сукупного оподатковуваного доходу включаються
одержані за місцем основної роботи (служби, навчання) доходи за виконання
трудових обов'язків, у тому числі за сумісництвом, за виконання робіт за
договорами підряду, а також інші доходи, що утворилися в результаті надання за
рахунок коштів підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності своїм працівникам матеріальних і соціальних благ у грошовій
і натуральній формі крім сум виплат, що не включаються до сукупного
оподатковуваного доходу, визначених у статті 5 цього Декрету.

Отже, як вірно зазначив суд першої
інстанції, для визначення розміру податкового зобов'язання позивача з
прибуткового податку з громадян необхідно встановити факт наявності трудових
відносин та розмір заробітної плати відповідного працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу
законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Як зазначається у ст. 24 Кодексу
законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, у
письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового
договору з фізичною особою.

Згідно ст. 24-1 Кодексу законів про
працю України, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною
особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення
працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі договір у
державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному
Міністерством праці та соціальної політики України.

Як вбачається з матеріалів справи,
між Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
28.02.2002 року було укладено трудовий договір. Однак вказаний договір було
підписано лише найманим працівником - ОСОБА_2. Підпис позивача або печатка
суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи на договорі відсутні, доказів
реєстрації зазначеного договору у державній службі зайнятості не надано.

Відповідно до ст.. 70 КАС України,
належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не
бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які
за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо
таких обставин не виникає спору.

За таких обставин, вказаний
трудовий договір не може слугувати доказом наявності трудових правовідносин між
позивачем та працівником, а також підтверджувати отримання працівником доходу в
зазначеній в ньому сумі.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 24
Кодексу законів про працю України, трудовий договір вважається укладеним і
тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було
допущено до роботи.

В матеріалах справи містяться копія
акту податкової перевіркиНОМЕР_5, згідно якого ОСОБА_2. є продавцем позивача,
та пояснювальна записка позивача від 10.07.2003 р., відповідно до якої позивач
підтверджує наявність трудових правовідносин між ним та ОСОБА_2. Отже,
фактичний допуск працівника (ОСОБА_2.) до роботи підтверджується матеріалами
справи.

Разом з тим, в матеріалах справи
відсутні будь-які докази в підтвердження сплати позивачем грошової винагороди
працівнику за фактичне виконання останнім трудових обов'язків та розміри такої
винагороди..

За таких обставин, оскільки
відсутній об'єкт оподаткування - дохід працівника за місцем роботи, то позивач
не мав підстав для утримання та перерахування до бюджету прибуткового податку з
доходу працівника.

Оскільки порушень податкового
законодавства з боку позивача не встановлено, то, і підстав для застосування
штрафних санкцій за зазначені порушення, визначених спірним податковим
повідомленням-рішенням, у відповідача не було.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про незаконність рішення, дій або
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доведенню правомірності
свого рішення, дій або бездіяльності покладається, на відповідача, якщо він
заперечує проти задоволення адміністративного позову.

Як вірно встановив суд першої
інстанції, відповідач не надав належні та допустимі докази в обґрунтування
своїх заперечень, щодо правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення
та визначення податкового зобов'язання в розмірі 333,00 грн.

Все вищевикладене свідчить про те,
що відповідач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу
своїх заперечень згідно п. 1 ст. 71 КАС України, як в суді першої інстанції так
і під час розгляду в апеляційній інстанції.

Таким чином, судова колегія
Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 200,
205, 206, 209, 212 та 254 Кодексу адміністративного судочинства  України, Київський апеляційний господарський
суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м. Києва залишити без задоволення, а
постанову господарського суду м. Києва від 30.01.2007 року у справі № 28/383-А
за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особиОСОБА_1до
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва про визнання
недійсним податкового повідомлення-рішення НОМЕР_1 - без змін.

Справу № 28/383-А направити до
господарського суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з
моменту складання в повному обсязі та може бути оскаржена протягом одного
місяця, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя

Судді