ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 27/250-11/405

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П.–головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу приватного виробничо-комерційного підприємства “ФЕМ”, м. Запоріжжя (далі –ПП "ФЕМ")

на рішення господарського суду Запорізької області від 16.09.2005 та

постанову Запорізького апеляційного господарського суду  від 22.11.2005

зі справи  № 27/250-11/405

за позовом  прокурора Заводського району міста Запоріжжя (далі –Прокурор) в інтересах держави в особі Запорізького відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Запоріжжя (далі –відділення Фонду)

до приватного виробничо-комерційного підприємства “ФЕМ”

про стягнення 11 050 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2004 року Прокурор в інтересах держави в особі відділення Фонду звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 11050 грн. за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

За наслідками нового розгляду справи рішенням названого суду від 16.09.2005 (суддя Гончаренко С.А.), залишеним без змін  постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 22.11.2005 (колегія суддів у складі: Кричмаржевський В.А. –головуючий, судді Мірошниченко М.В., Радченко О.П.), позов задоволено повністю. Названі судові акти попередніх судових інстанцій мотивовано обов’язком підприємства сплатити штрафні санкції в установленому розмірі у випадку невиконання вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ПП "ФЕМ" просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та невідповідність висновків судів дійсним обставинам справи.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02.02.2006 касаційну скаргу відділення Фонду разом з матеріалами даної справи передано до Вищого адміністративного суду України за підсудністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.03.2007 відмовлено у відкритті касаційного провадження за названою касаційною скаргою та скаргу разом зі справою повернуто до Вищого господарського суду України з мотивів відсутності у Вищого адміністративного суду України повноважень з перегляду в касаційному порядку рішень, постановлених не за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Представники сторін у судове засідання не з’явились.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних рішення та постанови місцевого та апеляційного господарських судів з огляду на таке.

У зв’язку з набранням чинності КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб’єкта владних повноважень (статті 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

Відповідно до статті 4 КАС України правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За визначенням термінів, наведеним у статті 3 цього Кодексу:

справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої);

адміністративний позов –це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах (пункт 6 частини першої);

суб'єкт владних повноважень –це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої).

Виходячи з наведених норм, спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративної юрисдикції в тому разі, якщо він виник із публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень, який саме у цих відносинах здійснює надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

Згідно із статтею 8 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров’я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до приписів пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434, Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 цього ж Положення для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Мінпраці утворюються територіальні відділення Фонду в межах граничної чисельності його працівників.

За змістом статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” саме Фонду соціального захисту інвалідів надано право на стягнення адміністративно-господарських санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

З наведеного випливає, що відділення Фонду, звертаючись до суду як орган державної влади з позовом про стягнення з суб’єктів господарювання штрафних санкцій, діє як суб’єкт владних повноважень, а відносини сторін щодо обов’язку відповідача сплатити відповідні санкції в порядку статті 20 названого Закону є публічно-правовими. Отже, за суб'єктним складом сторін та предметом спору дана справа належить саме до адміністративної юрисдикції та підлягає розгляду у порядку, визначеному КАС України.

Згідно з пунктом 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” КАС України (у редакції, що діяла на момент прийняття рішення місцевим господарським судом з даного спору) до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до ГПК України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС України. При цьому підсудність таких справ визначається ГПК України.

Відповідно до приписів абзаців першого та другого пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” КАС України (у редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови апеляційним судом) до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до ГПК України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України. Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС України.

Згідно з абзацами четвертим, п’ятим першого пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” КАС України після початку діяльності апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги в адміністративних справах, подані до відповідних апеляційних господарських судів, передаються цими судами до апеляційного адміністративного суду, якщо апеляційне провадження у справі ще не відкрито. Адміністративні справи, провадження в яких було відкрито місцевими та апеляційними господарськими судами до початку діяльності відповідного адміністративного суду, розглядаються і вирішуються цими судами відповідно до абзацу першого цього пункту.

Відтак даний спір мав бути вирішений місцевим та апеляційним господарськими судами за правилами КАС України. Однак всупереч вимогам статей 1, 12 ГПК України справу було розглянуто попередніми судовими інстанціями в порядку господарської юрисдикції. Наведене виключає можливість здійснення касаційної перевірки оскаржуваних рішень в порядку адміністративного судочинства з огляду на те, що Вищий господарський суд України не має повноважень з касаційного перегляду публічно-правових спорів по суті.

Відповідну правову позицію викладено й у постановах Верховного Суду України від 13.02.2007 № 07/053 у справі № 2-27/1828.1-2006(2-27/6399.1-05, 2-25/6399-05) та від 13.02.2007 № 07/058 у справі № 25/162-06-4457.

За таких обставин рішення та постанова місцевого та апеляційного господарських судів з даного спору підлягають безумовному скасуванню відповідно до пункту 6 частини другої статті 11110 ГПК України, а справа –передачі на розгляд господарського суду Запорізької області за правилами КАС України.

Керуючись статтями  1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу приватного виробничо-комерційного підприємства “ФЕМ” задовольнити.

2. Рішення господарського суду Запорізької області від 16.09.2005 та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 22.11.2005 зі справи № 27/250-11/405 скасувати.

Справу передати на розгляд за правилами адміністративного судочинства до господарського суду Запорізької області.

Суддя                 В. Селіваненко

Суддя                                                                                                  І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                  Б. Львов