ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"12" березня 2007 р.
Справа №  13/391

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. за участю секретаря  судового  засідання  Волоткевича  А.В. розглянув справу № 13/ 391   за позовом

Кіровоградського  обласного відділення Фонду соціального захисту  інвалідів м.Кіровоград

до  Обласного комунального виробничого  підприємства “Дніпро- Кіровоград” м.Кіровоград

про стягнення  44184 грн. 07 коп.

Представники:

від позивача:  участі  не брали. Про  час та місце  розгляду  справи  належним  чином повідомлені у  відповідності  до вимог  Інструкції  з діловодства в  господарських  судах України. Представнику  позивача   Пилипенку  О.І.   повістка  про час та місце розгляду справи  вручена  01.02.2007 року

від відповідача - Слюсар О.В. , довіреність № 529/21  від 10.07.06 ;

від відповідача - Омелькін О.М. , довіреність № 530/21  від 10.07.06 ;

час  прийняття постанови  15 год.40 хв.

Заслухавши  представніків  відповідача  та  дослідивши матеріали справи господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги  позивач  обґрунтував  наступним.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів України” від 21 березня 1991 року № 855-ХІІ для   підприємств   (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і   господарювання встановлюється    норматив    робочих   місць   для   забезпечення працевлаштування  інвалідів  у  розмірі  чотирьох  відсотків   від загальної чисельності   працюючих,   а   якщо  працює  від  15  до 25 чоловік  -  у  кількості  одного  робочого  місця.

Згідно ст. 20 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від  05.07.2001 р., підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість  та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно,  15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 15 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість  та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно,  15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства , відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. При середньообліковій чисельності працюючих на підприємстві відповідача 533 чоловіка в 2004 році  та виходячи з нормативу, передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у відповідача мало бути працевлаштовано 21 інвалід. Фактично ж у відповідача  було працевлаштовано 14 інвалідів. Таким чином, кількість не зайнятих інвалідами робочих місць у відповідача у 2004 році склала 7 місць. Виходячи з того, що середньомісячна заробітна плата у відповідача у 2004 році становила 6 312 грн., 01 коп.,  а кількість робочих місць на яких не працевлаштовані інваліди становить –7, тому сума штрафних санкцій складає :  6312,01 Х 7 = 44184 грн., 07 коп.   Однак, сума штрафних санкцій відповідачем не сплачена.

Відповідач  заперечив  позовні вимоги, оскільки на його  думку підставою для застосування господарсько-правової  відповідальності учасника господарських відносин може бути лише вчинене ним правопорушення у  сфері господарювання. Оскільки позивачем не надано  суду  доказів  порушення  відповідачем  встановленого порядку у сфері господарювання, відповідач  просить суд відмовити позивачу в  задоволенні позовних вимог.Згідно ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється органами Міністерства праці, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідач зазначає, що у 2004 році на його підприємство інваліди для працевлаштування вказаними вище органами не направлялись, що підтверджується звітами про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках, що направлені до Кіровоградського міського центру зайнятості.

Тобто, відсутність на підприємстві відповідача робітників інвалідів при наявності робочих місць для інвалідів не є виною обласного комунального виробничого підприємства "Дніпро - Кіровоград", оскільки Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на нього покладено обов'язок забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх відшукувати та працевлаштовувати.

Також відповідач пояснює, що відповідно до штатного розкладу підприємства та поданого „Звіту про працевлаштування інвалідів за 2004 р.”, середньо облікова кількість штатних працівників на ОКВП „Дніпро –Кіровоград” склала 533 особи.

Колективним договором підприємства передбачено, що деякі роботи (робочі місця) мають шкідливі умови праці. Поданим „Звітом про стан умов праці, пільги та компенсації за роботу із шкідливими умовами праці за 2004 р.” встановлено, що 59 працівників зайняті на роботах, що не відповідають санітарно - гігієнічним нормам та 125 працівників працюють в умовах перевищення гранично допустимих рівнів та концентрації шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу. Тобто, на даних роботах працевлаштувати осіб, які мають інвалідність -  не можливо.

Таким чином, 369 штатних професій мають загальні умови праці (не шкідливі) та 184 штатні професії - мають характер шкідливих.

Оскільки, відповідно до ст..18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” передбачено, що працевлаштування інвалідів віднесено до компетенції відповідних органів місцевого самоврядування та місцевих організацій інвалідів, а Постановою КМУ „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” обов’язок здійснювати працевлаштування інвалідів покладається на державну службу зайнятості, ОКВП „Дніпро –Кіровоград” на протязі 2004 р. подавало до державної служби зайнятості „Звіти про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)”. В 2004 р. Таких вакантних посад виявлено 19, з яких 16 із звичайними умовами праці.

По поданих звітах державною службою зайнятості на ОКВП „Дніпро –Кіровоград” для працевлаштування в 2004 р. було направлено 19 осіб, серед яких, жодних з групою інвалідності не було.

В зв’язку з цим підприємство відповідача не мало можливості працевлаштувати на вакантні робочі  місця інвалідів.

Відповідач належними доказами підтвердив готовність працевлаштувати громадян, в тому числі і інвалідів на вакантні місця, що засвідчено своєчасною подачею звітів до служби зайнятості, а також дотриманням квот працевлаштування соціально незахищених громадян.

Позивач підтвердив, що не направляв до відповідача інвалідів для працевлаштування.

В судове  засідання  12.-3.2007  року  відповідач  подав  заяву про  застосування  до позовних вимог ст.267 Цивільного кодексу  України  щодо  наслідків  спливу  позовної  давності.

Провівши  детальний  аналіз  правовідносин, що виникли між позивачем та  відповідачем,  наданих  сторонами  доказів, суд  прийшов до висновку, що заявлені  позивачем вимоги не ґрунтуються  на вимогах закону  та   не підлягають задоволенню.

Відповідачем  вживались заходи  до  виконання  вимог  законодавства   про створення робочих місць для  інвалідів. Відсутність на підприємстві відповідача робітників інвалідів при наявності робочих місць для інвалідів не є виною обласного комунального виробничого підприємства "Дніпро - Кіровоград", оскільки Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", на нього покладено обов'язок забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх відшукувати та працевлаштовувати.

З моменту вступу в силу Закону України „Про внесення змін до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 5 липня 2001 року № 2606-ІП було здійснено визначення відрахувань до Фонду соціального захисту інвалідів за нестворені робочі місця у якості штрафних санкцій.

Штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону, є видом  адміністративно-господарських санкцій, правовий режим яких визначено у статтях 238 - 250 Господарського кодексу України.

Згідно до ст. 250 ГК України встановлено, що адміністративні  господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом законодавчо встановлених правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Господарський  суд вважає, що   днем виявлення порушення, у  даному випадку, слід вважати день здачі відповідного звіту до органів соціального захисту інвалідів,  тобто  24.03.2005  року (а.с.4 т.1).

Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні" не встановлено будь-яких строків для застосування фінансових санкцій, тому в даному випадку слід виходити з вимог ст. 250 ГК України.

Оскільки позовні вимоги ґрунтуються на звіті відповідача за 2004 рік,  який було отримано позивачем 24 березня 2005 року, а позов пред'явлено 11 листопада 2005 року, то позивачем було пропущено шестимісячний строк.

Згідно ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної   влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 19 Господарського кодексу України визначено, що держава  здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб'єктів господарювання в тому числі у сфері фінансових, кредитних відносин, валютного регулювання та податкових відносин - за додержанням суб'єктами господарювання кредитних зобов'язань перед державою і розрахункової дисципліни, додержанням вимог валютного законодавства, податкової дисципліни.

За  приписом  пункту 4 ст. 19 Господарського кодексу України   органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Види адміністративно-господарських санкцій передбачені ст.239 ГК  України, а саме органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); зупинення операцій за рахунками суб'єктів господарювання; застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 5 розділу IX „Прикінцеві положення" Господарського кодексу України передбачено, що положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за  порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у разі якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Статтею 250 ГК України встановлені строки застосування  адміністративно-господарських санкцій. Зокрема зазначеною статтею встановлено,    що адміністративно-господарські        санкції      можуть      бути застосовані   до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня  виявлення  порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким  чином,  статтею 250  ГК  України пом'якшено  відповідальність суб'єктів господарювання за порушення нормативу створення  робочих місць шляхом обмеження терміну, на протязі якого може бути нараховано штраф.

Господарський суд  вважає, що   позивач  звернувся  до  суду  поза  межами  шестимісячного  строку, встановленого статтею 250 Господарського кодексу України  та  без    клопотання  про  застосування   положень  цієї  статті  про   річний  термін з   дня  порушення   встановлених законодавчими актами правил  здійснення   господарської  діяльності.

За  приписом ст. 267  Цивільного кодексу  України, сплив  позовної  давності,  про застосування  якої  заявлено стороною у  спорі, є  підставою для  відмови у  позові.

Поряд  з   цим, відповідно до ч.1 ст. 218  Господарського кодексу  України підставою господарсько-правової  відповідальності учасника  господарських  відносин є  вчинене ним  правопорушення у  сфері  господарювання. Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що  учасник господарських  відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання  господарського  зобов'язання чи  порушення  правил  здійснення  господарської  діяльності, якщо не доведе, що ним вжито   усіх  залежних від нього  заходів для недопущення господарського  правопорушення.

Суд  вважає, що  відповідачем вжито всіх  передбачених чинним  законодавством заходів  із забезпечення  працевлаштування  інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення  повноважними органами  необхідної  кількості інвалідів  для працевлаштування, відсутність  інвалідів, які  бажають  працевлаштуватись.

За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення штрафних санкцій в сумі 44184,07 грн. за невиконання нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2004 році .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160,163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову  відмовити  повністю.

Сторони мають право оскаржити   в  апеляційному  порядку постанову в   порядку і строки  відповідно до ст.   186 Кодексу адміністративного судочинства  України.  Про  апеляційне  оскарження   рішення   суду     першої  інстанції спочатку   подається заява. Обґрунтування мотивів   оскарження і вимоги до суду апеляційної  інстанції викладаються в   апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та  апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через   суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної  скарги одночасно надсилається особою,   яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне     оскарження   постанови  суду   першої   інстанції  подається  протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному  обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня   складення в повному  обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути  подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,   якщо скарга  подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи    апеляційна скарга, подані після закінчення  строків,   встановлених       цією   статтею,   залишаються   без   розгляду,   якщо   суд   апеляційної   інстанції  за  заявою   особи,   яка  їх   подала,   не   знайде   підстав  для  поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова   набирає   законної   сили   відповідно   до   ст.   254   Кодексу   адміністративного судочинства України. Постанова суду першої інстанції набирає  законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,   встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,  встановлений цим Кодексом, постанова  суду  першої  інстанції набирає законної сили  після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо  його  не  скасовано,   набирає  законної сили   після   закінчення  апеляційного розгляду   справи.   Якщо   строк   апеляційного   оскарження   буде   поновлено,   то  вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова   виготовлена в повному обсязі   12  березня  2007 року.

Суддя

Ю. І. Хилько