ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2007 р.

Справа № 15/1-210

16 год. 10 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської
області

у складі   судді Бучинської
Г.Б.

при секретарі судового засідання Суховій Р.М.

Розглянув справу

за позовом Тернопільської
об`єднаної державної податкової інспекції, вул. Білецька, 1, м. Тернопіль

до
відповідачів: 1) Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, юридична
адреса: АДРЕСА_1; фактична адреса: АДРЕСА_2) Відкритого акціонерного товариства
"Тернопільобленерго", вул. Енергетична, 2, м. Тернопіль

про
1) визнання недійсним господарського зобов'язання по передачі Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1  Відкритому акціонерному товариству
"Тернопільобленерго" товару на загальну суму 27079,56 грн., в тому
числі 4513,26 грн. ПДВ; 2) визнання недійсним господарського зобов'язання по
оплаті Відкритим акціонерним товариством "Тернопільобленерго"
Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 товару на загальну
суму 27079,56 грн., в тому числі 4513,26 грн. ПДВ; 3) стягнення з Відкритого
акціонерного товариства "Тернопільобленерго" в доход держави вартість
товару, отриманого від відповідача 1 в сумі 27079,56 грн.

за участю представників сторін:

позивача: заступник
начальника юридичного відділу Ткач І.Я. - довіреність № 39/7/10-015 від
04.01.2007р.

відповідача № 1:
не з'явився.

відповідача № 2:
юрисконсульт юридичного відділу Захарчишин С.В. - довіреність №360/24 від
11.04.2007р.

Суть справи:

Тернопільська об`єднана державна
податкова інспекція, м. Тернопіль звернулася у господарський суд з позовом до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Тернопіль та  Відкритого акціонерного товариства
"Тернопільобленерго", м. Тернопіль про визнання недійсним господарського
зобов'язання по передачі Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1
Відкритому акціонерному товариству "Тернопільобленерго" товару на
загальну суму 27 079,56 грн., в тому числі 4513,26 грн. ПДВ; визнання недійсним
господарського зобов'язання по оплаті ВАТ "Тернопільобленерго"
Суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 товару на загальну суму 27079,56
грн., в тому числі 4513,26 грн. ПДВ; стягнення з ВАТ
"Тернопільобленерго" в доход держави вартість товару, отриманого від відповідача
1 в сумі 27 079,56 грн.

Як вбачається із позовних
матеріалів, спірні правовідносини за своїм характером є
адміністративно-правовими, у зв'язку з чим справа розглядається згідно положень
Кодексу адміністративного судочинства України, що набрав чинності з
01.09.2005р.

Відповідно до змісту пунктів 6, 7
Прикінцевих та перехідних положень КАС України, до початку діяльності окружного
адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам
відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року,
вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України.

У розпочатому судовому засіданні
учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно
ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України.

Технічна фіксація (звукозапис)
судового процесу не здійснюється за відсутності відповідного клопотання сторін.

23.03.2007р. позивач звернувся із
заявою про уточнення позовних вимог № 20936/7/10-015 від 20.03.2007р., згідно
якої просить суд:

1) визнати недійсними як такі, що
укладені відповідачем - 1 з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства:

- господарське зобов'язання по
передачі Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1  Відкритому
акціонерному  товариству
"Тернопільобленерго" товару на загальну суму 27079,56 грн., в тому
числі 4513,26 грн. ПДВ;

- господарське  зобов'язання по оплаті ВАТ
"Тернопільобленерго" Суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1
товару на загальну суму 27079,56 грн., в тому числі 4513,26 грн. ПДВ;

2) стягнути з ВАТ
"Тернопільобленерго" в доход держави вартість товару, отриманого від
відповідача - 1 в сумі 27079,56 грн.

3) стягнути з Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 на користь ВАТ
"Тернопільобленерго" кошти в сумі 27079,56 грн., які отримані ним від
відповідача - 2.

Статтями 49, 51 Кодексу
адміністративного судочинства України сторонам надано право заявляти суду
клопотання, в тому числі і про уточнення та збільшення розміру позовних вимог,
а тому судом розглядається спір з врахуванням вимог Тернопільської об`єднаної
державної податкової інспекції, викладених в заяві від № 20936/7/10-015 від
20.03.2007р.

У судовому засіданні представником
позивача підтримано позовні вимоги (з врахуванням уточнення від 20.03.2007р.) в
повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на статті 207, 208 Господарського кодексу України,
стверджуючи, що сплачені суми за товар згідно матеріалів перевірки Відкритим
акціонерним товариством «Тернопільобленерго»включено до валових витрат у I -II
кварталах 2005 року та до податкового кредиту по податку на додану вартість у
лютому -травні 2005 року, однак Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 до
доходів та до податкових зобов'язань по податку на додану вартість не включено,
податок з доходів та податок на додану вартість з них не сплачено, а відтак
вважає, що оспорюваний договір укладено, а господарське зобов'язання вчинено з
метою формування податкового кредиту відповідача -2, зменшення сум податку на
додану вартість та податку на прибуток, що підлягають сплаті, а також з умислом
зі сторони відповідача -1 на ухилення від сплати податків, що завідомо
суперечить інтересам держави та суспільства.

Представник відповідача - 2 у
судовому засіданні та відзиві № 636/24 від 12.03.2007р. вважає позовні вимоги
безпідставними, незаконними та необґрунтованими, оскільки спірний договір
відповідає чинному законодавству, у діях відповідачів відсутня мета, яка б
суперечила інтересам держави і суспільства (зокрема, позивачем не вказано норму
закону, яку відповідач -2 порушив); твердження позивача про те, що спірний
договір був укладений сторонами без наміру створення правових наслідків, які
обумовлюються цим правочином, з метою, що суперечить інтересам держави і
суспільства за наявності наміру в обох сторін спростовує тим, що договір між
відповідачами було укладено на поставку матеріально-товарної продукції, яку ВАТ
«Тернопільобленерго»мало намір придбати для використання виробничими
підрозділами ремонтно-технологічного зв'язку, заміни будинкових вводів
споживачів, ремонту внутрішньо-будинкових електромереж в багатоквартирних
житлових будинках, виконання заходів зі зниження технологічних втрат
електричної енергії при її транспортуванні в електричних мережах та
інвестиційної програми розвитку товариства на 2003 -2007 роки (у зв'язку з
необхідністю визначення кількості потрібної продукції структурним підрозділам
було дано завдання надати пропозиції стосовно придбання кабельно-провідникової
продукції); з метою забезпечення потреби товариства у частині продукції було
укладено оспорюваний по даній справі договір з відповідачем -1, який взяв на
себе зобов'язання поставки певних видів продукції, вказаних у специфікації,
котра є невід'ємною частиною договору, у зв'язку з чим просить суд в задоволенні
позову Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції відмовити.

Представник відповідача -1 у судове
засідання не з'явився, відзиву на позов не представив, хоча про час і місце
розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку ст. 64 ГПК України,
враховуючи, що процесуальні документи по даній справі надсилалися йому як на
юридичну так і на фактичну адреси.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши представлені докази в їх
сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, юридична адреса:АДРЕСА_1
(відповідач 1 у справі), зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності
-фізична особа (ідентифікаційний код НОМЕР_1) у Виконавчому комітеті
Тернопільської міської ради ІНФОРМАЦІЯ_1р., про що зроблено запис в журналі
обліку реєстрації за № НОМЕР_2, водночас станом на 22.02.2007р. реєстрація змін
місце знаходження не проводилася, що підтверджується свідоцтвом про державну
реєстрацію та довідкою державного реєстратора Відділу державних реєстраторів
Тернопільської міської ради № НОМЕР_3.

Згідно довідки адресно-довідкового
бюро УМВС України в Тернопільській області від 20.02.2007р. ОСОБА_1 прописаний
за адресою: АДРЕСА_2.

Як свідчить Свідоцтво № НОМЕР_4,
суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 був зареєстрований як платник
податку на додану вартість.

Акт про анулювання Свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану вартість №НОМЕР_5, індивідуальний
податковий номер НОМЕР_1, виданого 02.10.1997р. Приватному підприємцю ОСОБА_1
було складено комісією, створеною відповідно до розпорядження Тернопільської
об'єднаної державної інспекції від 23.09.2005р. №34-р - 01 листопада 2005
року.

Відкрите акціонерне товариство
"Тернопільобленерго", вул. Енергетична, 2, м. Тернопіль (відповідач 2
у справі) зареєстроване як юридична особа (ідентифікаційний код 00130725)
рішенням Торгово-реєстраційної палати Тернопільської міської ради 19.02.1999р.,
про що зроблено запис 19.02.1999р. у журналі обліку реєстраційних справ за №
25349301Ю0010164, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію та
довідкою Тернопільського обласного управління статистики № 22-231 від
22.02.1999р.

Працівниками Тернопільської
об'єднаної державної податкової інспекції проведено виїзну планову
документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства
ВАТ «Тернопільобленерго»за період з 01.01.2005р. по 31.12.2005р., за
результатами якої складено акт від 26.05.2006р. № 11247/23-422/00130725.

За наслідками дослідження
представлених платником податків документів, державними податковими
інспекторами встановлено, що за період з лютого по травень 2005 року ВАТ
«Тернопільобленерго»придбано у Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
товарно-матеріальні цінності, а саме: бланки згідно накладної № 21 від
21.02.2005р. на суму 294,72 грн. (в тому числі ПДВ -49,12 грн.), папір А 4/80
згідно накладної № 22 від 02.03.2005р. на суму 6600 грн. (в тому числі ПДВ
-1100 грн.), ізолятори, вимикачі згідно накладної № 41 від 29.04.2005р. на суму
6343,32 грн. (в тому числі ПДВ -1057,22 грн., кабель АСБ-10 згідно накладної №
23 від 15.04.2005р. на суму 7319,52 грн. (в тому числі ПДВ -1219,92 грн.),
пульти керування, блоки БВГ згідно накладної № 50 від 16.05.2005р.на суму 5838
грн. (в тому числі ПДВ -973 грн.), електродвигун згідно накладної № 51 від
травня 2005 року на суму 684 грн. (в тому числі ПДВ -114 грн.) без укладення
договорів на загальну суму 27 079,56 грн. (в тому числі ПДВ -4513,26 грн.).

Як зафіксовано в акті перевірки,
оплата за придбаний товар проведена ВАТ «Тернопільобленерго»повністю на
загальну суму 27 079,56 грн.

Наведений вище правочин оспорюється
контролюючим органом у судовому порядку з огляду на те, що в порушення пп.
7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” відповідач
-1 виписував податкові накладні на операцію, яка не є поставкою, у зв'язку з
тим, що по своїй суті не передбачала перехід права власності, а відповідач -2
неправомірно відніс до податкового кредиту суми податку на додану вартість,
оскільки останні не знаходять підтвердження в податкових зобов'язаннях продавця
цих товарів, податкова накладна не виконує своєї законодавчо встановленої
функції і її оригінал не підтверджується копією.

Оцінивши представлені докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним.

Як випливає з ст. 1 та ч. 3 ст. 5
Господарського Кодексу України, між суб'єктами господарювання виникають
господарські відносини, які повинні відповідати конституційним основам
правопорядку України.

Частиною 1 статті 55 ГК України
передбачено, що суб'єкт господарювання - учасник господарських відносин, який
здійснює господарську діяльність, реалізовуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських прав та обов'язків), що має відокремлене майно і несе
відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків,
передбачених законодавством.

За загальним правилом, викладеним у
ч. 1 ст. 49 ГК України, суб'єкти господарювання
зобов'язані не завдавати шкоди довкіллю, не порушувати права та законні
інтереси громадян і їх об'єднань, інших суб'єктів господарювання, установ,
організацій, права місцевого самоврядування і держави.

Одним із основних принципів
господарювання є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом
(ч. 1 ст. 6 ГК України.)

Відповідно до частини 7 статті 179
Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей,
передбачених господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами
щодо окремих видів договорів.

Згідно ст.ст. 173 - 175
Господарського кодексу України від 16.01.2003р., господарське зобов'язання,
одним з видів якого є майново -господарське зобов'язання (цивільно -правове),
виникає між суб'єктами господарювання, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний
вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її обов'язку

Підставою для виникнення таких
господарських зобов'язань є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України, ст.
174 ГК України).

Правочином, згідно ст.ст. 202, 203,
205 ЦК України, є дія особи, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності,
спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків до
яких застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, при
цьому такий правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Господарські зобов'язання, які
виникли між суб'єктом підприємницької діяльності та товариством щодо передачі
товару на загальну суму 27079,56 грн. (в тому числі 4513,26 грн. ПДВ), за своєю
правовою природою згідно ст. 655 ЦК України є усним договором купівлі -
продажу, відповідно до якого продавець передає у власність покупцю товар, а
покупець приймає його і зобов'язується сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК
України та ст. 207 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого майнового права та інтересу, у спосіб визначений
даними нормами закону, одним з яких є визнання правочину (господарського
зобов'язання) недійсним.

Правом захисту інтересів держави і
суспільства наділені органи державної податкової служби згідно п. 10 ст. 11
Закону „Про державну податкову службу в Україні”, та ст.ст. 207, 208 ГК
України, відповідно до яких ними подаються позови про визнання недійсними угод
(господарських зобов'язань, правочинів) та стягнення в доход держави коштів
одержаних сторонами за такими угодами (зобов'язаннями).

Отже, згідно зазначених нормативних
актів, державна податкова інспекція наділена повноваженнями на звернення з
позовом у випадках, якщо господарське зобов'язання вчинено сторонами (стороною)
з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Подання відповідачем -1 останньої
податкової звітності у квітні 2004 року та анулювання 01.11.2005р. свідоцтва
платника податку на додану вартість (про що свідчить наявний в матеріалах
справи акт про анулювання Свідоцтва про реєстрацію суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 як платника податку на додану вартість від 01.11.2005р.) не
є підставою для визнання господарського зобов'язання, укладеного між
відповідачами у справі, таким, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону
України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців”,
якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

На момент укладення спірного
господарського зобов'язання ОСОБА_1 був зареєстрованим як суб'єкт
підприємницької діяльності та мав свідоцтво платника податку на додану
вартість.

Згідно з ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України, який набрав чинність з 01.01.2004р.,
господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено
учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із
сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним
повністю або в частині.

Положення статей 207 та 208
Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що
правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і
суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з
ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Органи державної податкової служби,
вказані в абзаці першому ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в
Україні”, можуть на підставі пункту 11 цієї статті звертатись до судів з
позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами,
вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
посилаючись на їхню нікчемність.

За вчинення правочину з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 208
ГК України застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину
хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208
цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів,
інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин
правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину.

Для застосування санкцій,
передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення
угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,
наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати
податків.

Частиною 1 статті 208 ГК України
передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41
Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована
виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які
обумовлювалися ним. Із змісту вказаної правової норми вбачається, що фіктивна
угода визнається недійсною унаслідок того, що вона не відповідає загальним
підставам дійсності угоди, які вказані в ч. 5 ст. 203 ЦК України.

У відповідності з вимогами ст. 203
ЦК України зміст правочину, зокрема не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виконання взятих на себе
господарських зобов'язань відповідачем 1 належним чином засвідчується
первинними документами (видатковими та податковими накладними), а відповідачем
2 - платіжними дорученнями, що не заперечено позивачем належними та допустимими
доказами.

Із акта перевірки відповідача -2
вбачається, що останнім відображено вартість придбаної продукції у складі
валових витрат декларації з податку на прибуток в сумі 5745,60 грн. за І
квартал 2005 року,  в сумі 16820,70 грн.
за ІІ квартал 2005 року та податок на додану вартість в сумі 4513,26 грн. у
декларації з податку на додану вартість за лютий -травень 2005 року; а відтак
суми податку на додану вартість, сплачені своєму контрагенту (відповідачу - 1)
у складі ціни товару, включив до складу податкового кредиту з ПДВ у деклараціях
за відповідні звітні періоди; факти поставок товарно - матеріальних цінностей
відображені Відкритим акціонерним товариством «Тернопільобленерго»у книзі
обліку придбання товарів (копії сторінок з книги придбання за лютий, березень,
квітень, травень 2005 року в матеріалах справи).

Згідно з положеннями ст. 627
Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтями 43 - 44 ГК України
передбачено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати
будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Підприємництво
здійснюється, зокрема на основі вільного вибору підприємцем видів
підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програм
діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що
виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів
ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію
та послуги відповідно до закону.

Із долучених до справи документів
слідує, що ВАТ «Тернопільобленерго»було придбано у суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 товарно - матеріальні цінності (податкові накладні у матеріалах
справи), що вказує на необґрунтованість доводів контролюючого органу про
відсутність поставки продукції зі сторони відповідача -1.

Посилання державної податкової
інспекції на те, що оспорюваний правочин укладений не в рамках
фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту та
зменшення сум податку, які підлягають до сплати, суд вважає необґрунтованими
припущеннями, а не встановленими фактами, оскільки виконання платником податків
при обчисленні податку на додану вартість вимог Закону України „Про податок на
додану вартість” у жодному разі протиправними діями вважатись не можуть.

Необхідними умовами для визнання
недійсним господарського зобов'язання є укладання договору з метою, завідомо
суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї
із сторін щодо настання відповідних наслідків. Суд при вирішенні спору
враховує, що сам по собі оспорюваний правочин не є таким, що суперечить
інтересам держави та суспільства

Поряд із цим, системний аналіз
законодавства, що регламентує спірні правовідносини, дає суду підстави
стверджувати, що наявність умислу у сторін (або однієї із сторін) означає, що
вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність правочину, що укладався і суперечність його мети
інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання
протиправних наслідків, в тому числі і у вигляді безпідставного отримання
прибутків (доходу) та ухилення від сплати податків, обов'язкових платежів до
бюджету та до державних цільових фондів від результатів своєї діяльності.

При цьому суд констатує, що
контролюючим органом не зазначено жодної із наведених вище обставин на
підтвердження того, що виконуючи (в момент вчинення) умови правочину сторони
діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Так, пунктом 10 Інструкції про
порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної
податкової служби, затвердженої Наказом ДПА України від 17.03.2001р. №110 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.03.2001р. визначено, що факти
порушень податкового та іншого законодавства посадова особа органу державної
податкової служби оформляє актом перевірки, в якому чітко викладається зміст
порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів та вказуються
конкретні їх пункти і статті.

Жодних допустимих доказів, які б
вказували на порушення відповідачем - 2 у лютому - травні 2005 році вимог
законодавства з питань оподаткування при формуванні своїх податкових зобов'язань
по спірних операціях із відповідачем - 1 (безпідставного отримання прибутків
(доходу) та ухилення від сплати податків за результатами господарських
операцій) контролюючим органом суду не представлено.

Перевіркою дотримання вимог
податкового та валютного законодавства Відкритим акціонерним товариством
"Тернопільобленерго" за період з 01.01.2005р. по 31.12.2005р.
встановлено порушення відповідачем - 2 Закону України "Про податок на
додану вартість" з огляду на здійснення ним операцій з придбання
товарно-матеріальних цінностей та включення за даними операціями до складу
податкового кредиту суми податку на додану вартість, які у відповідних звітних
періодах його постачальником не були задекларовані до сплати та не були
сплачені до бюджету.

В той же час, актом перевірки не
встановлено порушень відповідачем -2 вимог законодавства з питань оподаткування
при визначенні, обчисленні та відображенні у документах податкової звітності
податкового зобов'язання з податку на додану вартість.

За таких обставин, всі доводи
позивача з приводу наявності умислу в діях відповідача - 2 на ухилення від
сплати податків жодного відношення до господарського зобов'язання, укладеного з
відповідачем -1 не мають.

У відповідності до ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Всупереч вказаних норм, належних та
допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів
державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон
пов'язує визнання господарських зобов'язань недійсними і настання певних
юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено,
а відтак в позові слід відмовити.

Судові витрати, згідно ст.  94 КАС України, стягненню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 4, 6, 7, 18, 71, 86, 94, 158, 160, 162, 163 та п. 6 розділу VII
Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства
України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова  суду першої інстанції набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову
суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом
десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного
суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати
апеляційну скаргу.

Суддя
Г.Б. Бучинська