ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

11.06.07                                                                                           Справа  № 9/2-149

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                                  Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Мурської Х.В.

Кордюк Г.Т.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ “Командор Плюс” без дати та без номера

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2007 р.

у справі № 9/2-149

за позовом ТзОВ “Омаліс”, м.Тернопіль

до ТзОВ “Командор Плюс”, м.Тернопіль

про стягнення 9 924, 23 грн. за договором поставки

За участю представників сторін:

від позивача –Павлюк В.В. (адвокат, довіреність № 36 від 08.06.2007 р. у матеріалах справи);

від відповідача –Інкін І.В. (представник, доручення вих. № 11/06 від 08.06.2007 р. у матеріалах справи)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна зі сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2007 р. у справі № 9/2-149 (суддя Кропивна Л.В.) позов задоволено повністю за його обгрунтованістю та підставністю.

Відповідач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також просить визнати недійсними п.п.4.3, 5.2, 5.3 договору від 01.11.2005 р. без номера, зобов”язати позивача забрати товар (ялинки з хвої в асортименті) на суму 9 924, 23 грн. заборгованості та належно оформити документи на повернення товару.

Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що господарський суд не дав будь-якої оцінки доводам відповідача; за змістом істотних умов спірного договору останній є договором комісії; якщо вирішуючи господарський спір господарський суд встановить, що зміст договору суперечить чинному законодавству, то він, керуючись частиною 1 статті 83 ГПК України, повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині, відповідач клопотав перед судом про визнання недійсними п.п.4.3, 5.2, 5.3 договору від 01.11.2005 р. без номера як таких, що суперечать суті договору, та дають змогу відповідачу наполягати на поверненні товару відповідно до ч.1 ст.689 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення з підстав, викладених у ньому.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 1 листопада 2005 року між  Українсько-польським товариством з обмеженою відповідальністю “Омаліс” (постачальник за договором, позивач у справі) і ТзОВ “Командор Плюс” (покупець за договором, відповідач у  справі) укладено договір поставки, за яким постачальник зобов”язується поставити, а покупець прийняти і оплатити товар (ялинки з хвої в асортименті). Оригінал договору оглянутий колегією суддів у судовому засіданні.

На виконання умов вказаного договору та на підставі  накладних:  № 71 від 07.11.2005 р., № 74 від 17.11.2005 р., № 78 від 01.12.2005 р. позивач  поставив, а відповідач прийняв товар  на загальну суму  21 862, 26  грн.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2007 р. у справі № 9/2-149 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ “Командор Плюс” - без задоволення.

При цьому колегія виходила з наступного.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі –ГК України) та ст.526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно п.п.5.2, 5.3 договору поставки відповідач як покупець зобов’язався здійснити  оплату за товар шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, при цьому передбачалося, що за останню партію товару, який передано згідно з накладною  № 74 від  17.11.2005 р., останній зобов’язувався провести оплату  до 17.12.2005 р.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідач як покупець не виконав умов договору  щодо оплати  вартості переданого йому  товару за накладною № 74 від 17.11.2005 р. згідно  договору  поставки   від 01.11.2005 р.

Відповідач визнає суму заборгованості, однак просить зобов’язати позивача зворотньо прийняти товар на суму 9 924, 23 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 689 ЦК України покупець зобов’язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як суду першої, так і суду апеляційної інстанції відповідач не навів жодних доводів на підтвердження передання йому товару неналежної якості або  доказів про те, що продавцем були порушені умови щодо асортименту товару, що би слугувало підставою для наданя права покупцю на відмову від товару чи його обмін, або  права  на відмову від договору.

За інших обставин у силу положень  ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов’язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Оцінені судом докази по справі не звільняють покупця   від обов’язку  сплатити  вартість переданого йому продавцем у власність товару.

У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують виконання відповідачем оплати вартості поставленого йому товару, та відновлення тим самим порушених майнових прав кредитора на момент розгляду спору судом.

За таких обставин справи колегія суддів погоджується повністю з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість і підставність позовних вимог.

Покликання апелянта на те, що між сторонами укладений не договір поставки, а договір комісії, є безпідставні та такі, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, проте, як вбачається з п.1.1 договору поставки від 01.11.2005 р., постачальник зобов”язується поставити, а покупець прийняти й оплатити товар (ялинки).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання недійсним спірного договору.

Крім того, згідно з п.2 ст.83 ГПК України господарський суд вправі виходити за межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача чи третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, по-друге, за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони. В матерілах справи відсутні і суду апеляційної інстанції відповідачем не подані належні докази, які б свідчили про наявність такого його клопотання. Дане положення повністю узгоджується з інформаційним листом Вищого господарського суду України від 20.10.2006 р. N 01-8/2351 “Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року» (п.11).

В силу ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, що в даному випадку відповідачем зроблено не було.

Отже, з огляду на вище викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві, доводи скаржника документально необгрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2007 р. у справі № 9/2-149 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ “Командор Плюс” - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                                      М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                        Х.В.Мурська

Суддя                                                                                                      Г.Т.Кордюк