СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.07                                                                                 Справа № 13/20.

За позовом Державного відкритого акціонерного товариства “Шахтопроходка”, м. Луганськ

до Відкритого акціонерного товариства “Луганськгеологія”, м. Луганськ

про стягнення 39925 грн. 06 коп.

Суддя
Яресько Б.В.

За участю:
Секретар судового засідання Савенко В.Ю.

Від позивача
Тавчєв А.С., дов. від 31.01.2007р. № 1

Від відповідача
Павлюченко Т.А. дов. б/н від 10.01.2007 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача боргу за оренду території за 16 місяців в сумі 33 921 грн. 48 коп.; 3 % голових з простроченої суми –686 грн. 88 коп., пеню в сумі 2218 грн. 92 коп., суму індексації на інфляцію –3098 грн. 08 коп.

Позивач позов підтримав.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що згідно його розрахунків сума боргу складає 9485 грн. 69 коп.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,

ВСТАНОВИВ, що 29 липня 2004 року між сторонами по справі був укладений договір № 12 оренди частини території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка”. Згідно п. 1.1. договору позивач зобов’язався передати відповідачу в строкове платне користування частину території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка” розташованого за адресою м. Луганськ, пров. Краснодонський 2 для розміщення, обслуговування та збереження технологічного обладнання згідно експлікації земельних угідь. Договір був укладений на строк з 01.08.2004 р. по 31.03.2006 р.

01.08.2004 р. на виконання умов договору позивач передав відповідачу за актом частину території в межах передбачених експлікацією.

Передана в оренду за договором № 12 від 29.07.2004 року територія знаходиться в користуванні позивача на праві постійного користування на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради від 01.11.2001 р. № 252/30 та державного акту на право постійного користування землею І-ЛГ № 002559/4 від 29.12.2001 р.

Позивач в поясненнях від 12.03.2007 р. № 10 стверджує, що власник земельної ділянки, що була передана ним в оренду відповідачу за спірним договором не забороняв йому передавати її в найом, як це встановлено в ст. 792, 796 Цивільного кодексу України.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Предметом договору № 12 оренди частини території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка” від  29 липня 2004 року є оренда частини земельної ділянки, що знаходиться у позивача на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛГ № 002559/4 від 29.12.2001 р., та повноваження щодо розпорядження якої відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України  належать Луганської міської ради.

Згідно ст. 92 Цивільного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою –це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку.

Згідно ст. 4 Закону України “Про оренду землі” орендодавцями земельних   ділянок  є  громадяни  та  юридичні особи,  у  власності  яких  перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності,  є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 761 Цивільного кодексу України право передавання майна у найм має власник речі або особа, які належать майнові права.

Права землекористувача зазначені в ст. 95 Земельного кодексу України.

З врахуванням цього особа, у якої земельна ділянка знаходиться на праві постійного користування позбавлена права її передачі в оренду, або суборенду іншим особам.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

У позивача відсутні права розпорядження земельною ділянкою переданої йому в постійне користування згідно державного акту на право постійного користування землею І-ЛГ № 002559/4 від 29.12.2001 р, а саме право передавати її в оренду чи користування іншим особам.

За таких обставин договір № 12 оренди частини території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка” від 29.07.2004 року був укладений позивачем з порушенням вимог ст. 4 Закону України “Про оренду землі”, ст. 761 Цивільного кодексу України і відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до п. 1 ст. 83 Господарського  процесуального кодексу України суд приймаючи рішення має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов’язаний з предметом спору договір який суперечить законодавству.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю.

За таких обставин, суд визнає договір № 12 оренди частини території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка” від 29.07.2004 року укладений між сторонами по справі недійсним та відмовляє в задоволенні позову.

Питання щодо проведення реституції за договором суд не вирішує оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази розміру одержаного сторонами за договором з 01.08.2004 р.

Відповідно до ст. 44,49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача по справі.

Керуючись ст. 44,49, 82-83 Господарського  процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Визнати недійсним договір № 12 оренди частини території виробничо-технічного комплексу ДВАТ “Шахтопроходка” від 29.07.2004 року укладений між сторонами по справі.

2. Відмовити в задоволенні позову повністю.

3. Судові витрати покласти на позивача.

У судовому засіданні за згодою сторін була оголошена  тільки вступна  та резолютивна частина рішення.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                 Б.В. Яресько

Дата підписання рішення 20 березня 2007 р.