ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2007 р.
№ 34/524-18/448

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
приватного виробничого підприємства "Сіріус" (далі Підприємство)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
05.12.06

у справі
№ 34/524-18/448

господарського суду
міста Києва

за позовом
Підприємства

до
товариства з обмеженою відповідальністю із іноземним капіталом у розмірі 100% "Штенске-Україна Гмбх" (далі Товариство)

про
стягнення 1 112 826,00 грн.,

та за зустрічним позовом
Товариства

до
Підприємства

про
стягнення 1 958 500,00 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- Підприємства:
Петруньок М.А. (за дов. № 0123 від 23.01.06)
- у судовому засіданні 22.02.07, 15.03.07;

- Товариства:
Герелес Л.В. (за дов. № 7 від 06.06.05)
- у судовому засіданні 22.02.07, 15.03.07.

Ухвалою від 23.01.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Ходаківська І.П., утвореному розпорядженням від 09.04.04 заступника Голови Вищого господарського суду України, касаційна скарга Підприємства № 2712/1 від 27.12.06 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 22.02.07.

У зв'язку з перебуванням судді Савенко Г.В. на лікарняному, розпорядженням від 20.02.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 34/524-18/448 господарського суду міста Києва, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 22.02.07 колегією суддів у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Савенко Г.В., Ходаківської І.П., створено колегію суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Данилова Т.Б., Ходаківська І.П., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 22.02.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.02.07 було оголошено перерву до 15.03.07 для виготовлення вступної та резолютивної частин постанови Вищого господарського суду України, які оголошено у судовому засіданні 15.03.07.

Рішенням від 21.07.06 господарського суду міста Києва (колегія суддів у складі: головуючого –Пінчук В.І., суддів –Пасько М.В., Шевченко Е.О.) позовні вимоги Підприємства задоволено.

З Товариства на користь Підприємства стягнуто 1 163 562,85 грн. збитків, 120 083,48 грн. неустойки, 9 496,80 грн. витрат на проведення судових експертиз, 1 700,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У задоволенні зустрічного позову Товариству відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Товариством було неправомірно, без погодження з Підприємством змінено вид обладнання та збільшено загальну суму договору, а припинення монтажних робіт та виїзд Товариства з місця виконання зобов'язань, свідчили про його односторонню відмову від договору, що спонукало Підприємство доручити виконання робіт третій особі, у зв'язку з чим місцевий суд прийшов до висновку, що Товариство зобов'язано відшкодувати Підприємству збитки в порядку ст. 226 Господарського кодексу України.

Постановою від 05.12.06 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Кондес Л.О., судді –Куровський С.В., Михальська Ю.Б.) апеляційну скаргу Товариства задоволено.

Рішення від 21.07.06 господарського суду міста Києва скасовано.

У первісному позові відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто 472 148,00 грн. заборгованості, 1 700,00 грн. державного мита за подання зустрічного позову, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 850,00 грн. державного мита за подання апеляційної скарги.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку, що підписавши акти виконаних робіт та довідки про їх вартість, прийнявши та експлуатуючи змонтовані системи з усім обладнанням, що в них знаходиться, Підприємство фактично погодилось на відступ від договору щодо кількості та асортименту обладнання в системах та їх вартості. Крім того, апеляційний суд врахував, що Підприємством не було надано до суду документально обґрунтований розрахунок суми збитків з посиланням на письмові докази в підтвердження розміру та виду збитків.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову від 05.12.06 Київського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 21.07.06 господарського суду міста Києва по даній справі залишити в силі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 161, 162, 334 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 188, 193 Господарського кодексу України.

Зокрема, скаржник зазначає, що апеляційний суд помилково, незважаючи на відсутність належного результату за договором, визнав виконання Товариством завдання Підприємства на суму більшу, ніж було передбачено договором між сторонами.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить у задоволенні касаційної скарги Підприємству відмовити, а постанову від 05.12.06 Київського апеляційного господарського суду залишити в силі.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача, оцінивши та дослідивши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та їх правову оцінку, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 15.08.00 між Підприємством (Замовник) та Товариством (Виконавець) було укладено договір № 07/3 (далі Договір), згідно умов якого Товариство зобов'язалось виконати проектні роботи, здійснити поставку, монтаж та наладку газової котельні, повітря-опалювальної системи, вентиляції, кондиціювання (тепло- і холодопостачання) та системи підготовки гарячої води на будівельному об'єкті у відповідності з державними нормативами у встановлений Договором термін та у відповідності до погодженої сторонами специфікації до Договору, і здати об'єкт в експлуатацію Замовнику та держкомісії, а Підприємство, в свою чергу, зобов'язалось своєчасно проводити оплату по Договору в порядку, передбаченому п.п. 4.1 Договору.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що виконання проектних робіт здійснювалось на підставі додаткового договору № 1/2 від 15.08.00 (далі Додатковий договір) до основного Договору.

На підставі вказаних договорів судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підрядні роботи повинні були проводитись на будівництві торгівельного центру по вул.Драйзера, 21 у м.Києві, термін виконання проектних робіт разом з їх погодженням становив 8 тижнів, а інших робіт по Договору –12 тижнів, з дня проведення передоплати (авансового платежу).

Також, місцевим та апеляційним судом встановлено, що у п.п. 1.1.2 Договору сторони встановили певний перелік обов'язків Замовника, зокрема, робіт, які Підприємство повинно виконати до початку робіт, передбачених для Підрядника,  а у п.п. 2.1.3 цього Договору визначили, що у разі невиконання Замовником п.п. 1.1.2, 4.1 Договору строк виконання монтажних робіт продовжується на час прострочки платежу, виконання підготовчих робіт та надання документів.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що суд першої інстанції зобов'язував Підприємство надати докази виконання ним п.п. 1.1.2 Договору, проте вказана вимога суду виконана не була.

Вирішуючи спір місцевим та апеляційним судами встановлено, що розрахунки по Договору повинні були проводитись Підприємством авансовими платежами, суми яких визначені від суми вартості обладнання. Так, відповідно до п. 4.1 Договору Підприємство зобов'язалось перерахувати до початку проведення пуско-налагоджувальних робіт 80% суми вартості обладнання, що складає 1 540 502,80 грн. Також, встановлено, що відповідно до умов Договору Замовник зобов'язаний оплатити: 50% вартості обладнання протягом трьох банківських днів після підпису Договору; 30% протягом трьох банківських днів після отримання повідомлення про поступлення обладнання на склад Виконавця в м.Києві; 15% перед початком пуско-налагоджувальних робіт; 5% після підписання акту прийому в експлуатацію об'єкта державною комісією протягом трьох днів.

Судовими інстанціями встановлено, що умовами Договору та Додаткового договору передбачалось, що сума грошових затрат на проектні роботи в розмірі 71 000,00 грн. включена в загальну суму Договору, яка становила 2 167 000,00 грн. При цьому встановлено, що п.п. 3.1-3.4 Договору передбачено, що зазначена загальна вартість Договору встановлюється сторонами при проведенні остаточного розрахунку в залежності від інфляційного процесу української гривні до німецької марки (ДМ).

На підставі погодженої та затвердженої сторонами специфікації до Договору попередніми судовими інстанціями встановлено, що загальна сума Договору становить 2 1 67 000,00 грн. (еквівалент в німецькій ДМ на момент підписання Договору –863 000,00), у тому числі: вартість всього обладнання становить 1 925 628,50 грн., вартість комплексного монтажу та введення в експлуатацію становить 188 340,00 грн., а вартість проектних робіт –65 291,50 грн.

При вирішенні спору по суті попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи встановлено, що на виконання п. 4.1 Договору Підприємством було перераховано Товариству різними платіжними дорученнями грошові кошти на загальну суму 1 728 500,00 грн. та 230 000,00 грн. за холодильне обладнання.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у п. 6.2 Договору сторони погодили, що у разі неприйняття виконаних робіт або у разі, якщо відмова їх прийняти і підписати акт є невмотивованою, акт приймання-передачі виконаних робіт складається в односторонньому порядку та є підставою для здійснення розрахунків та роботи вважаються прийнятими.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку господарським судом встановлено, що Товариством на адресу Підприємства були направлені акти здачі-приймання виконаних робіт (монтажних робіт –на суму 188 340,00 грн., проектних робіт –на суму 71 500,00 грн.), які Підприємством підписані не були, письмових зауважень до них також не надавалось.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що у п. 6.6 Договору сторони передбачили, що в разі відмови Виконавця від виконання своїх зобов'язань, Замовнику відшкодовуються всі понесені ним затрати, а у п. 6.4 Договору сторони передбачили, що в разі прострочення виконання робіт, передбачена сплата неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаних в строк робіт, яку Виконавець повинен сплатити Замовнику.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судовими інстанціями встановлено, що Підприємство звернулось до суду з позовом до Товариства про стягнення збитків та неустойки за прострочку виконання робіт за Договором підряду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Товариство порушило терміни поставки та найменування обладнання, що передбачено Договором та специфікацією, погодженою сторонами, здійснивши його часткову поставку лише 28.12.00, що призвело до зриву терміну і неможливості виконання монтажних робіт.

Крім того, встановлено, що Підприємство мотивувало свої вимоги тим, що внаслідок не завершення Товариством монтажних робіт та його відмови з надуманих причин від виконання своїх зобов'язань за Договором, Підприємство було вимушено самостійно, а також за участю інших підрядчиків вносити корективи у роботи та виправляти недоробки Товариства, що призвело до матеріальних збитків на загальну суму 809 446,00 грн. згідно розрахунку, до складу яких входять: 625 752,00 грн. –витрати на коректировку проекту системи центрального кондиціювання торгових залів універсаму "Троєщина" та виконання робіт; 40 210,00 грн. –витрати на недопоставлене обладнання для котельні універсаму "Троєщина" та його монтаж; 30 736,00 грн. –витрати на тимчасові технічні рішення по обладнанню системи кондиціювання універсаму "Троєщина"; 30 581,00 грн. –витрати на невиконані ізоляційні роботи систем вентиляції та кондиціювання універсаму "Троєщина"; 21 383,00 грн. –витрати на демонтаж та новий монтаж підвісної стелі торгових залів універсаму "Троєщина"; 60 784,00 грн. –витрати на невиконане будівництво системи вентиляції на універсамі "Троєщина".

Судовими інстанціями встановлено, що після уточнення позовних вимог, які базуються на висновках судово-бухгалтерської експертизи, Підприємство збільшило розмір позовних вимог і просить суд стягнути з Товариства суму, яка складається з 1 163 562,85 грн. –матеріальних збитків, 120 083,48 грн. –неустойки, а також 9 496,80 грн. –витрат на проведення судових експертиз та судових витрат.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що до прийняття рішення по суті спору Товариство звернулось до суду з зустрічної позовної заявою про стягнення з Підприємства 1 958 500,00 грн. заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням ним умов Договору.

При цьому встановлено, що свої вимоги Товариство обґрунтовує тим, що згідно укладеного між сторонами Договору підряду Товариство, як Виконавець, добросовісно та належним чином виконувала свої договірні зобов'язання і виконало роботи на суму 2 510 011,14 грн., що підтверджується відповідними актами та накладними, всупереч чому Підприємством договірні зобов'язання виконувались неналежним чином, зокрема: систематично не виконувались зобов'язання щодо вчасної будівельної готовності для монтажу обладнання, відповідні підготовчі роботи здійснювались Підприємством із запізненням.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що до прийняття рішення по суті спору Товариство двічі уточнювало позовні вимоги за зустрічним позовом: спочатку просило стягнути 551 511,10 грн. –заборгованості, а відповідно до останнього уточнення –472 148,00 грн.

Переглядаючи справу, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції була призначена судова комплексна експертиза (будівельно-технічна та бухгалтерська), проти висновку якої Товариство надало висновок спеціаліста-бухгалтера ПП "Бюро судових експертиз", який був абсолютно протилежним, у зв'язку з чим господарським судом міста Києва була призначена додаткова судова експертиза, яка підтвердила первісний висновок судової бухгалтерської експертизи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно ст.ст. 525, 526, 530, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, договір є підставою для виникнення зобов'язань, які повинні виконуватись належним  чином  і  в  установлений  законом  строк.  Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, спірний Договір за своєю правовою природою є договором підряду.

До зобов'язань, що виникають та існують на підставі договору підряду застосовуються відповідні положення глави 28 Цивільного кодексу УРСР та глави 61 Цивільного кодексу України.

Виходячи із приписів п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до відносин, які виникли та припинили своє існування до 01.01.04 підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР, а до відносин, які не припинили своє існування станом на 01.01.04. підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 332, 335, 342 Цивільного кодексу УРСР за договором підряду підрядчик зобов'язується виконати на свій ризик певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити виконану роботу. Підрядчик зобов'язаний виконати роботу, обумовлену договором, з своїх матеріалів і своїми засобами, якщо інше не встановлене законом або договором. Підрядчик, що виконує роботу з своїх матеріалів, відповідає за доброякісність матеріалів.

Замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядчиком відповідно до договору, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від договору або інших недоліків заявити про них підрядчикові без зволікання.

За змістом ст.ст. 224, 225, 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов'язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від подальшого виконання зобов'язання. У разі невиконання зобов'язання виконати певну роботу (надати послугу) управнена сторона має право виконати цю роботу самостійно або доручити її виконання (надання послуги) третім особам, якщо інше не передбачено законом або зобов'язанням, та вимагати відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що розглядаючи справу по суті попередні судові інстанції не врахували положення ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість, а також не взяли до уваги приписи ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України відповідно до яких розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому без належної уваги та правової оцінки з боку суду першої та апеляційної інстанцій залишилися такі обставини, як дійсна вартість робіт за Договором, ступінь виконання зобов'язання боржником, розмір стягуваної неустойки у порівнянні з розміром збитків кредитора, а відтак, співвідношення пред'явлених до стягнення санкцій і наслідків порушення зобов'язання, а також причинний зв'язок між фактом невиконання кожною із сторін зобов'язань за Договором та понесеними збитками в результаті його невиконання. Відповідальність за зустрічним позовом покладена на Підприємство за відсутності перевірених судом даних про те, які саме види робіт і в якому обсязі не виконані Підприємством. З'ясування цієї обставини має значення як для вирішення питання щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову, так і для вирішення питання щодо первісного позову. Належне з'ясування та оцінка судом цих та інших обставин, які мають істотне значення, є необхідними для правильного вирішення даного спору.

Щодо порушення норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що згідно приписів ст.ст. 41, 42 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Крім того, враховується, що відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" та згідно ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України  експертиза назначається для вияснення питань, які потребують спеціальних знань, а тому недопустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду. Всупереч наведеному, при вирішенні спору судом першої інстанції було поставлено перед експертами питання щодо підтвердження розміру завданих Товариством збитків.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення апеляційною інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або

вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу приватного виробничого підприємства "Сіріус"

№ 2712/1 від 27.12.06 задовольнити частково.

Рішення від 21.07.06 господарського суду міста Києва та постанову від 05.12.06 Київського апеляційного господарського суду у справі № 34/524-18/448 господарського суду міста Києва скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська