ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
19.04.07                                                                                           Справа  № 5/1815-12/346А
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова, м.Львів

на постанову Господарського суду Львівської області від 30.01.2007р.

у справі № 5/1815-12/346А

за позовом Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова, м.Львів

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос”, м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Світло-Захід-Інвест”, м.Львів

про визнання недійсним господарського зобов”язання на суму 804222,15 грн., яке виникло між ТзОВ „Леокос”, м.Київ та ТзОВ „Світло-Захід-Інвест”, м.Львів на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2005р. та застосування юридичних наслідків, передбачених ст.208 ГК України

За участю представників сторін:

від позивача: Кармелюк Т. –старший державний податковий інспектор.

від відповідача 1: не з”явився.

від відповідача 2: Оприск Л. - представник.

Особам, які беруть участь у справі, права та обов’язки, передбачені ст.ст. 49,51 Кодексу адміністративного судочинства України, роз’яснено. Заява про відвід суддів не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Львівської області від 30.01.2007р. у справі № 5/1815-12/346А (суддя Запотічняк О.Д.) відмовлено у задоволенні позову ДПІ у Франківському районі м.Львова до товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос”, м.Київ та товариства з обмеженою відповідальністю „Світло-Інвест-Захід”, м.Львів про визнання недійсним господарського зобов'язання на суму 804222,15грн, яке виникло між ТзОВ „Леокос” та ТзОВ „Світло-Інвест-Захід” на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2005р. та застосування юридичних наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

Постанова місцевого господарського суду мотивована нормами ч.2 ст.203 ЦК України, відповідно до якої особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Суд, при прийнятті оскаржуваної постанови посилався на ч.1 ст.18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”, відповідно до якої, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Беручи до уваги рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2005р., суд прийшов до висновку, що оскільки на момент укладення спірної угоди від 04.05.2005р ТзОВ „Леокос” було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, мало свідоцтво платника податку на додану вартість, відповідно визнання недійсними з моменту реєстрації установчих документів підприємства, його свідоцтва платника податку на додану вартість з 22.11.2004р. не є підставою для визнання вчинених ним з іншими суб'єктами господарювання юридично значимих дій недійсними. Суд вказав, що контрагент за договором може нести відповідальність лише за наявності вини.

Санкції, передбачені ч.1 ст.208 ГК України застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною . Суд наголосив, що санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків однією з сторін договору, необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Скаржник, позивач у справі, з постановою місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Господарського суду Львівської області скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним господарського зобов'язання, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю „Леокос” та товариством з обмеженою відповідальністю „Світло-Інвест-Захід”.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що ТзОВ „Леокос” останній звіт з ПДВ подало за березень 2005 року, тобто ще до моменту укладення спірної угоди, а також з тих підстав, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2005р. визнано недійсними установчі документи ТзОВ „Леокос” з моменту реєстрації у Деснянській районній в м.Києві державній адміністрації, а саме з 12.10.2004р., та свідоцтво платника ПДВ з 22.11.2004р.

Позивач зазначає, що за змістом Закону України „Про податок на додану вартість” право на податковий кредит, в тому числі на відшкодування податку, виникає лише при фактичній надмірній сплаті податку на додану вартість, а не з самого факту існування зобов'язання по сплаті податку на додану вартість в ціні товару. Посилаючись на пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього Закону, позивач вказує, що підставою виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є наявність ще й такої підстави, як сплата платником податку у звітному періоді відповідних сум податку. Тобто, законодавцем чітко передбачено, що однією з обов'язкових підстав включення сум до податкового кредиту з податку на додану вартість є сплата цих сум до Державного бюджету України.

Висновок про те, що відшкодуванню підлягають лише суми, які були сплачені до бюджету, випливає з самої суті поняття податку, його основної функції - формування доходів Державного бюджету України, а також з поняття платника податку, як особи, яка згідно з Законом України „Про податок на додану вартість", зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем (п.1.3 ст.1 Закону України „Про податок на додану вартість”).

Позивач вказує, що як вбачається із системного аналізу вищевказаних норм, Законом України „Про податок на додану вартість” встановлений прямий взаємозв'язок між сплатою, надходженням до бюджету податку на додану вартість та відшкодуванням такого податку. При цьому зазначені етапи нерозривно пов'язані між собою: сплата податку, а потім включення відповідних сум до податкового кредиту з податку на додану вартість та відшкодування податку на додану вартість за рахунок коштів, що були сплачені у вигляді податку.

Крім цього, позивач посилається на постанову Пленуму Вищого господарського суду України „Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” від 25.07.2002р. № 1056, відповідно до якої, до угод, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів. При цьому, у вказаній постанові зазначено, що доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути надані податковими органами відомості про неподання платником податків звітності.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав, просить постанову Господарського суду Львівської області скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним господарського зобов'язання, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю „Леокос” та товариством з обмеженою відповідальністю „Світло-Інвест-Захід”.

Відповідач 2 у справі –ТзОВ „Світло-Інвест-Захід” подав заперечення на апеляційну скаргу, у якому проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечує, просить постанову місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, заперечення відповідача, наведені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи та перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що постанову місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

При цьому, Львівський апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Державною податковою інспекцією у Франківському районі м.Львова була проведена планова виїзна документальна перевірка фінансово-господарської діяльності ТзОВ „Світло-Інвест-Захід”, про що складений акт перевірки від 01.09.2006р. № 643/23-0/33073772.

Як вбачається з зазначеного акту, при проведенні перевірки ТзОВ „Світло-Інвест-Захід” встановлено взаєморозрахунки з ТзОВ „Леокос”. Між вищенаведеними фірмами укладено договір купівлі-продажу від 04.05.2005р. про продаж обладнання для вуличного і паркового освітлення на суму 804222,15 грн. в т.ч. ПДВ 134037 грн., що підтверджується податковими накладними № 231 від 17.05.2005р., № 277 від 01.06.2005р., від 06.06.2005р. без номера, № 316 від 24.06.2005р., № 324 від 06.07.2005р., від 07.07.2005р. без номера, № 341 від 11.07.2005р., № 352 від 18.07.2005р., № 366 від 25.07.2005р., № 391 від 30.08.2005р., № 383 від 19.08.2005р. та накладними № 231 від 17.05.2005р., № 316 від 24.06.2005р., № 320 від 04.07.2005р., № 324 від 06.07.2005р., № 341 від 11.07.2005р., № 352 від 18.07.2005р., № 366 від 25.07.2005р., № 391 від 30.08.2005р., № 383 від 19.08.2005р. ТзОВ „Світло-Інвест-Захід” на підставі зазначених податкових накладних, отриманих від ТзОВ „Леокос” віднесено до податкового кредиту ПДВ в сумі 134037 грн.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно з листом ДПІ у Деснянському районі м.Києва ТзОВ „Леокос” останній звіт з ПДВ подало за березень 2005 року.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.12.2005р. визнано недійсними установчі документи підприємства з моменту реєстрації у Деснянській районній в м.Києві державній адміністрації, а саме з 12.10.2004р., а також свідоцтво платника ПДВ з 22.11.2004р.

Судами встановлено, що на момент укладення спірного договору товариство з обмеженою відповідальністю "Леокос" перебувало в Єдиному державному реєстрі, мало свідоцтво платника податку на додану вартість.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність, як за несплату податків продавцями, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Позивачем не спростовано доводи відповідача про те, що на момент здійснення господарських операцій, продавці знаходились в Єдиному державному реєстрі, а також мали свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість.

Чинним на момент розгляду справи Законом України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців” було встановлено, що, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними (ч.1, ч.2 ст.18 Закону).

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, з огляду на вищевикладене в сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним господарського зобов'язання на суму 804222,15грн, яке виникло між ТзОВУ „Леокос”, м.Київ та ТзОВ „Світло-Інвест-Захід”, м.Львів на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2005р. та застосування юридичних наслідків, передбачених ст.208 ГК України є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства.

У відповідності до ст.ст.70,71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна належними та допустимими доказами довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять правомірності вимог позивача про визнання недійсним господарського зобов'язання на суму 804222,15грн, яке виникло між ТзОВ „Леокос”, м.Київ та ТзОВ „Світло-Інвест-Захід", м.Львів на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2005р. та застосування юридичних наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду Львівської області від 30.01.2007р. у справі № 5/1815-12/346А залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.212 КАС України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                                Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                                    Процик Т.С.

Суддя                                                                                                    Галушко Н.А.