ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

№  17/461

12.02.07

За позовом     Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва

До                    Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз"

Про                 стягнення заборгованості у розмірі 179096,84 грн.

Суддя  Кролевець О.А.

Представники :

Від позивача:         Пасічна Н.В. (довіреність №10 від 03.01.2007)

Від відповідача:     не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги КП по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва про стягнення з відповідача заборгованості за договором №1 від 05.01.1998 “На обслуговування будинків (будинку) ЖБК житлово-експлуатаційною організацією” (будинку ЖБК по вул. Тулузи,24,26) у розмірі 133623,13 грн., 3% річних у розмірі 11045,95 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 34427,76 грн.

Під час розгляду справи позивачем була подана уточнена позовна заява.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов’язання щодо повноти та своєчасності внесення оплати за надані позивачем послуги.

Відповідач свого представника в судові засідання жодного разу не направив, ніяких письмових пояснень чи заперечень по суті заявлених позовних вимог від ЖБК “Алмаз” до суду не надходило. Про дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, але про причини свого нез’явлення в судове засідання відповідач суд не повідомив, тому на підставі ст.75 ГПК України справа підлягає вирішенню за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

05.01.1998 між Житлово-експлуатаційною конторою №1106, яке згідно з наказом КП УЖГ Святошинського району від 31.10.2001 №313 є структурним підрозділом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва (позивач по справі), та Житлово-будівельним кооперативом “Алмаз” (відповідач по справі) було укладено договір № 1 на обслуговування будинку (будинків) ЖБК житлово-експлуатаційною організацією (далі - Договір).

Відповідно до умов цього Договору відповідач передав, а позивач прийняв по акту на обслуговування технічно-справне кооперативне домоволодіння та інженерне обладнання за адресою: вул. Тулузи,24,26 в м. Києві. Згідно п.2 Договору позивач зобов’язався обслуговувати кооперативний будинок і прилеглі території домоволодіння ЖБК “Алмаз” і виконувати слідуючи роботи, які забезпечують належний санітарно-технічний стан будинку: технічне обслуговування конструктивних елементів і інженерного обладнання будинку згідно розпорядження №648 від 20.07.1994; прибирання і освітлення місць загального користування; прибирання території домоволодіння і вивіз побутового сміття; прочистку вентканалів, дезинфекцію приміщень згідно нормативів; підготовку будинку/будинків і обладнання по експлуатації у зимовий період; аварійне обслуговування; видача довідок членам кооперативів про місце проживання і заняття житлової площі, прописку і виписку мешканців в установленому порядку по письмовій згоді правління кооперативу.

Вартість наданих позивачем послуг з обслуговування загальної площі будинку (5109,7 кв.м.) становить 970,84 грн. (п.4 Договору).

Відповідач відповідно до п.6 Договору був зобов’язаний оплачувати надані позивачем послуги не пізніше 10 числа наступного місяця. Крім того, згідно з п.3 Договору відповідач зобов’язався проводити оплату за експлуатаційне обслуговування будинку згідно з діючими нормативними документами.

За розрахунком позовних вимог, наданим позивачем, загальна сума боргу за період з 1997 року по липень 2006 року складає 133623,13 грн., в тому числі борг станом на 01.06.2003 становить 106206,39 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 133623,13 грн., 3% річних в розмірі 11045,95 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 34427,76 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

З 01.01.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України (далі –ЦК України) від 16.01.2003. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем  продовжують існувати, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Щодо підстав виникнення зобов’язань суд застосовує положення ЦК України та ЦК Української РСР.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (ст.161 ЦК Української РСР) зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України та ст.162 ЦК Української РСР).

Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору №1 від 05.01.1998, пунктом 4 Договору сторони визначили, що загальна вартість послуг з обслуговування будинку становить 970,84 грн.

В той же час, згідно з доданого до позову розрахунку заборгованості та актів прийому-здачі виконаних робіт за 2004-2005 рр., які не підписані відповідачем, позивачем була нарахована вартість технічного обслуговування в розмірі, який значно перевищує тариф, встановлений Договором №1 від 05.01.1998.

Обґрунтовуючи нарахування відповідачу вартості наданих послуг, позивач посилається на розпорядження Київської міської державної адміністрації №748 від 19.05.2000 “Про встановлення розмірів квартирної плати та плати  (для приватних квартир) за утримання будинків і при будинкових територій в м. Києві”, яким з 1 червня 2000р. були збільшені тарифи за вказані послуги.

Таке обґрунтування позовних вимог суд вважає безпідставним, оскільки сторонами за договором №1 від 05.01.1998 додаткових угод про внесення змін до п.4 Договору не укладалось.

Також судом встановлено, що в розрахунок заборгованості позивачем включені комунальні послуги, які не є предметом договору №1 від 05.01.1998. Згідно з п. 8 Договору роботи, що не вказані в цьому договорі позивач не проводить, але вони можуть виконуватись за взаємною згодою сторін. Позивачем не надано доказів того, що сторонами за договором погоджувався порядок надання позивачем комунальних послуг, які не передбачені договором.

Крім того, судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Враховуючи, що позивачем заявлена до стягнення заборгованість за період з 1997 року по липень 2006 року, суд вважає, що підлягають до застосування положення Цивільного кодексу Української РСР та ЦК України.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР та ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за період з 1997 року по липень 2003 року.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 1997р. по липень 2003р. не підлягають задоволенню за пропущенням строку позовної давності, а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за період з липня 2003р. по липень 2006р. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено законність нарахування експлуатаційних послуг за тарифами, які не погоджені сторонами за договором №1 від 05.01.1998.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не доведено обґрунтованість нарахованої відповідачу заборгованості за експлуатаційні витрати за договором №1 від 05.01.1998, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Оскільки вимога про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань є похідною від вимоги про стягнення основного боргу, така вимога також не підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                       О.А.Кролевець