ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.04.07 р.                                                                               Справа № 44/53пд

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою прокурора міста Донецька (представник до судового засідання не з’явився) в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України (представник до судового засідання не з’явився) та регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області  (представник до судового засідання не з’явився) до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” (представник Батрак М.Г., довіреність 05/7074 від 06.12.06 року) та до дочірньої  компанії „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (представник Бережний Р.В., довіреність 86/35 від 30.03.07 року), про визнання недійсним договору від 28.12.01 року № 04/01-826 та про зобов’язання ВАТ „Донецькміськгаз” та НАК „Нафтогаз” укласти договір оренди майна, що не підлягає приватизації, з дотриманням вимог Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, –

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Донецька (далі – Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України (далі – Міністерство) та регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (далі – Відділення) з позовом до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” (далі – Товариство) про визнання недійсним договору від 28.12.01 року № 04/01-826 (далі – Договір), згідно якого Товариство отримало в користування розподільні газопроводи, споруди на них та транспортні засоби спеціального призначення (далі – Об’єкти), та зобов’язання Товариства та НАК „Нафтогаз” укласти договір оренди майна, що не підлягає приватизації, з дотриманням вимог Закону України „Про оренду державного та комунального майна”. Позовні вимоги Прокурора ґрунтуються на невідповідності умов Договору приписам законодавства, у тому числі статті 75 ГК України та пункту 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.92 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, які забороняють безоплатну передачу Об’єктів в користування суб’єктів господарювання. Правовими підставами заявленого позову Прокурор зазначив статті 203, 215, 216 ЦК України та статтю 207 ГК України. Прокурор також зазначив, що Об’єкти не могли бути передані Товариству без погодження з Фондом державного майна України, оскільки необхідність такого узгодження передбачена підпунктом 1 пункту 2.3 угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації від 04.02.98 року № 76.

Представник Прокурора підтримав позовні вимоги, наразі проігнорував неодноразову вимогу суду щодо уточнення норм права, якими обґрунтовано позовні вимоги, та вимогу суду про надання окремих документів.

Представник Міністерства до жодного з п’яти судових засідань не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням № 5701143, письмових пояснень щодо правової позиції у справі – не надав.

Представник позивача Відділення заперечив проти позову, зазначавши. що Відділення не є належним позивачем у спірних правовідносинах.

Представник Товариства надав суду відзив, згідно якого вважає Договір угодою про оплатне користування Об’єктами, оскільки в 2006 році на підтримання Об’єктів у належному стані та їх ремонт Товариством витрачено 642 тис.грн., до того ж, відповідач вважає, що провадження у справі підлягає припиненню, оскільки ухвалою господарського суду Донецької області від 25.12.06 року у справі № 39/19-63 аналогічну позовну заяву з аналогічними сторонами – повернуто без розгляду. Товариство зазначило, що інтереси позивачів за поданим позовом – не порушені, через що відсутній предмет спору, і додатково подало письмову заяву про застосування строків позовної давності до вимог про визнання Договору недійсним.

Суд з власної ініціативи залучив до участі у справі в порядку статті 24 ГПК України іншого відповідача – дочірню компанію „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” (далі – Компанія), яка є стороною за Договором. Відповідач Компанія усно підтримав правову позицію Товариства та надав суду власні статутні документи.

Вислухавши у судовому засіданні представників Прокурора та сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації № 76 від 04.02.99 року Фонд державного майна України передав національній акціонерній компанії „Нафтогаз України” (далі – Фірма) в оперативне управління державне майно, у тому числі Об’єкти. Пункт 2.3 зазначеної угоди передбачає необхідність узгодження з Фондом державного майна України передачі Об’єктів в користування третім особам (за винятком передачі підприємствам, які входять до Фірми), наразі, оскільки згідно розділу 1 статуту Фірми Компанія входить до складу Фірми, яка є її єдиним засновником, тому суд вважає безпідставними твердження Прокурора про порушення при укладенні Договору умов пункту 2.3 угоди про використання державного майна, яке не підлягає приватизації № 76 від 04.02.99 року.

28.12.01 року Компанія та Товариство уклали Договір, за змістом розділів 1 та 5 якого Компанія передає у тимчасове користування Об’єкти для забезпечення транспортування, зберігання та розподілу природного газу, натомість Товариство зобов’язується підтримувати Об’єкти у належному стані, відраховуючи 50% прибутку на розвиток Об’єктів, а також здійснювати амортизаційні відрахування на Об’єкти.

За загальними правилами господарського процесу (стаття 33 ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується в першу чергу позивача та Прокурора, які повинні доказати та обґрунтувати з правової точки зору факти, на підставі яких вони будують позовні вимоги.

Водночас, позовні вимоги є цілком необґрунтованими в правовому та доказовому розумінні.

По-перше, посилання Прокурора на приписи статей 203, 215 та 216 ЦК України, а також статей 75 та 207 ГК України в обґрунтування недійсності Договору – є юридично неспроможними, оскільки на момент укладення Договору зазначені норми права не були чинними, тому не можуть застосуватися як правова підстава для визнання Договору недійсним в силу конституційного принципу заборони зворотної дії права, визначеному статтею 58 Конституції України.

Пунктом 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.92 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” дійсно передбачено, що підприємствам, які є у загальнодержавній власності, заборонено передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам. Натомість, всупереч приписів статті 33 ГПК України ані Прокурор, ані позивачі не довели того, що Компанія є підприємством загальнодержавної форми власності.

Навпаки, згідно розділів 1, 3-5 статуту Компанії, остання є суб’єктом господарювання у формі асоційованого підприємства з вирішальною залежністю від Фірми, як єдиного засновника Компанії. Статутний фонд Компанії згідно пункту 5.2 статуту формується за рахунок будівель, споруд, обладнання, цінних паперів та коштів Фірми, а не держави.

Таким чином, Компанія не є державним підприємством в розумінні статті 2 Закону України „Про підприємства в Україні” (в редакції станом на момент укладення Договору) та статей 73-78 ГК України, тому посилання Прокурора на порушення приписів пункту 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 15.12.92 року № 8-92 „Про управління майном, що є у загальнодержавній власності” – є безпідставними.

По-друге, рішенням  Конституційного Суду України від 01.12.04 року у справі № 1/10-2004 визначено, що поняття „охоронюваний законом інтерес”, що вживається в законах України у логічно-смисловому зв’язку з поняттям „права”, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об’єктивного і прямо не опосередкований у суб’єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об’єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Прокурор та позивачі Відділення й Міністерство не довели суду те, що укладення Договору гіпотетично або фактично може порушувати охоронювані законом права Міністерства та Відділення (або інтереси держави в сфері службової діяльності зазначених державних установ), натомість правом на подання позову до спеціалізованого господарського суду згідно статті 1 ГПК України володіють лише підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі Міністерство та Відділення), права або охоронювані законом інтереси яких порушено.

З врахуванням вказаного, оскільки суд дійшов висновку про те, що Договором жодним чином не порушуються цивільні права Міністерства та Відділення, тобто у справі № 44/53пн відсутній правовий інтерес позивачів, то у задоволенні вимог щодо визнання Договору недійсним слід відмовити.

По-третє, позовна вимога щодо зобов’язання Фірми та Товариства укласти договір оренди Об’єктів не обґрунтована жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, ані Прокурор, ані позивачі не надали суду проекту договору оренди Об’єктів, з яким би Фірма або Товариство зверталися один до одного, тобто в цій ситуації не дотримано обов’язкового порядку укладення господарського договору, передбаченого приписами статті 181 ГК України (надання оферти у вигляді проекту договору тощо), що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимог Прокурора щодо зобов’язання відповідача Товариства та іншого суб’єкта Фірми укласти договір оренди Об’єктів.

Ані Прокурором, ані позивачами жодним чином не визначено передбачених статтею 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” істотних умов договору оренди Об’єктів, якого стосуються вимоги щодо примусового укладення, а також не надано доказів проведення попередньої оцінки майна, яка безумовно має передувати укладенню договору оренди державного та комунального майна в силу статті 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”.

З огляду на наведене, суд відмовляє у позовних вимогах щодо укладення між Фірмою та Товариством договору оренди Об’єктів.

Клопотання відповідача Товариства про припинення провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою господарського суду Донецької області від 25.12.06 року у справі № 39/19-63 спір по суті не вирішувався, а відсутність правового інтересу позивачів до справи не означає відсутність предмету спору у конкретній справі.

Згідно статті 71 ЦК УРСР та статті 256 ЦК України позовна давність є строком, в межах якого особа вправі звернутися до суду з вимогами про захист порушеного права. Загальний строк позовної давності встановлений законом у три роки. Договір укладений 28.12.01 року, і з саме цього моменту починає відраховуватися строк позовної давності по вимогах про визнання його недійсним. Наразі, Прокурор звернувся до суду з позовною вимогою про визнання Договору недійсним лише 12.02.07 року. Таким чином, суд вважає юридично обґрунтованими посилання відповідача Товариства на те, що строк позовної давності по вимогах щодо визнання Договору недійсним закінчився, натомість суд не вправі задовольнити клопотання про застосування строку позовної давності та про відмову у позові через пропущення цього строку, оскільки суд відмовив у позовних вимогах по суті, визнавши їх юридично та доказово необґрунтованими.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу – не стягуються зі сторін, через звільнення суб’єкта подання позову (Прокурора) від зазначених судових витрат.

На підставі ст.58 Конституції України, ст.ст.203, 215-216 ЦК України, ст.ст.181-188, 207 ГК України, керуючись ст.ст.1, 22, 29, 33, 35, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову прокурора міста Донецька в інтересах держави в особі Міністерства палива та енергетики України та регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області до відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз” та до дочірньої  компанії „Газ України” національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про визнання недійсним договору від 28.12.01 року № 04/01-826 та про зобов’язання ВАТ „Донецькміськгаз” та НАК „Нафтогаз” укласти договір оренди майна, що не підлягає приватизації, з дотриманням вимог Закону України „Про оренду державного та комунального майна”.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене (внесене подання) через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 7 примірниках:

1, 2 –позивачам

3, 4 –відповідачам

5 –прокурору міста Донецька

6 –прокурору Донецької області

7 –господарському суду Донецької області