АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

01.03.07
Справа  № 1/52

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії

головуючого -судді                                     Кордюк Г.Т.

суддів                                                              Давид
Л.Л.

Мурська Х.В.

розглянувши  апеляційну
скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Чернівці

на    рішення         господарського   суду
Чернівецької  області

від                            25.12.2006року

у справі                   №1/52

за
позовом    Дочірнього
підприємства “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна”, м. Чернівці

до відповідача      Приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Чернівці

про
визнання недійсними договорів про надання юридичних
послуг НОМЕР_1 від 01.12.2003 року та НОМЕР_2 від 20.04.2004 року.

за участю представників:

від позивача: не
з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2
-представник, довіреність в матеріалах справи.

ВСТАНОВИВ:

Представнику відповідача роз'яснено
права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 28 ГПК України.

Позивач вимоги ухвали Львівського
апеляційного господарського суду від 19.01.2007 року не виконав, відзив на
апеляційну скаргу суду не подав, своїм конституційним правом на захист не
скористався, явки свого представника в судове засідання не забезпечив, хоча
належним чином та своєчасно був повідомлений про час та місце проведення судового
засідання.

Рішенням Господарського суду
Чернівецької області від 25.12.2006 року у справі №1/52 (суддя Же лік
Б.Є.)   задоволено позовні вимоги
Дочірнього підприємства “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна”, м. Чернівці та
визнано недійсними договори з моменту їх укладення про надання юридичних послуг
НОМЕР_1 від 01.12.2003 року та НОМЕР_2 від 20.04.2004 року між Дочірнім
підприємством “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна” та Приватним підприємцем
ОСОБА_1, м. Чернівці.

Рішення місцевого господарського
суду вмотивовано тим, що оспорюваний договір НОМЕР_1 від 01.12.2003р. скріплено
печаткою замовника (позивача у справі), що не відповідає його фактичній назві,
а договір НОМЕР_2 від 20.04.2004 року скріплений печаткою замовника (позивача у
справі), дозвіл на право виготовлення якої не видавався.

Приватний підприємець ОСОБА_1
(відповідач у справі) -надалі скаржник, не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржуване
рішення таким, що прийняте за неправильного застосування норм матеріального
права та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому
просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи доводи  апеляційної скарги, скаржник вважає, що
сторона, яка виступає у договірних відносинах, не несе відповідальності та не
має можливості при укладенні договору здійснити перевірку печатки свого
контрагента. Крім цього скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що
поведінка сторін за спірними договорами, що засвідчує їх волю на настання
відповідних правових наслідків, підтверджується відповідними актами
приймання-передачі виконаних послуг та листами позивача, яким суд першої
інстанції не дав належної оцінки.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача в судовому
засіданні, дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при винесенні  оскаржуваного рішення  норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід  задоволити і рішення місцевого господарського
суду  скасувати,   виходячи з такого:

Місцевим господарським судом
встановлено, що:

- 01.12.2003 року між Дочірнім
підприємством “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна” та Приватним підприємцем
ОСОБА_1 укладено Договір на надання юридичних послуг НОМЕР_1, відповідно до
якого замовник (позивач у справі) доручає, а підприємець (відповідач у справі)
бере на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах,
передбачених цим договором;

- 20.04.2004 року між Дочірнім
підприємством “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна” та Приватним підприємцем
ОСОБА_1 укладено Договір про надання юридичних послуг НОМЕР_2, відповідно до
якого замовник (позивач у справі) доручає, а підприємець (відповідач у справі)
бере на себе зобов'язання надавати юридичні послуги в обсязі та на умовах,
передбачених цим договором.

25.10.2006 року ДП “Імпекс
Інтернешнл Трейд Україна” звернулося до місцевого господарського суду з позовом
про визнання вказаних вище договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорювані договори не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки
спрямовані не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а на
банкрутство підприємства.

Також позивач посилається на те, що
особи, які займали посаду директора підприємства, не володіли українською
мовою, зміст оспорюваних договорів перекладачем не розтлумачувався і не
перекладався, такі договори не зареєстровані в журналі реєстрації договорів, що
свідчить про відсутнє вільне волевиявлення позивача під час підпису цих
договорів.

Крім цього позивач посилається на
ту обставину, що печатки на оспорюваних договорах відрізняються, оскільки в
2003 році під час отримання дозволу на виготовлення печатки було допущено
описку в назві “Інтернейшнл” замість “Інтернешнл”, при цьому 19.04.2004
року підприємство уклало угоду з іншим суб'єктом господарювання і на цей час
дійсною була печатка з опискою, а 20.04.2004 року при укладанні спірного  договору НОМЕР_2 печатка була без описки.

Місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення та визнаючи недійсними оспорювані договори, з
такими твердженнями позивача погодився та дійшов висновку про під ставність
позовних вимог з огляду на невідповідність печатки позивача на цих договорах,
зокрема що оспорюваний договір НОМЕР_1 від 01.12.2003р. скріплено печаткою
позивача з вказаною вище опискою, що не відповідає його фактичній назві, а
договір НОМЕР_2 від 20.04.2004 року скріплений печаткою, дозвіл на право
виготовлення якої не видавався, при цьому як на доведеність таких висновків
місцевий господарський суд посилався на листи Першотравневого та
Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області НОМЕР_3 від 20.10.2006
року та НОМЕР_4 від 23.11.2006 року.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду
погодитися не може з наступних підстав.

Причиною даного спору стало питання
про відповідність оспорюваних договорів вимогам закону.

Зі змісту ст. 4 ЦК УРСР, що діяв на
момент укладення договору НОМЕР_1 від 01.12.2003 року, випливає, що цивільні
права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством , а також з
дій громадян і організацій, які хоч
і  не передбачені законом,  але
в  силу загальних  начал
і  змісту  цивільного
законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до приписів ст. 41 ЦК
УРСР під угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані  на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Також зі змісту ст. 11 ЦК України
випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також із дій
осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією  породжують цивільні права і обов'язки.

Підстави виникнення господарських
зобов'язань, визначені у ст. 174 ГК України, відповідно до якої господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 202 ЦК
України в контексті з ст. 626 ЦК України, під
договорами визнається двосторонній правочин як погоджена дія двох
сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення  цивільних прав та обов'язків.

Сторони вільні в укладені договору  та визначенні умов договору з урахуванням
вимог цивільного законодавства (ст. 627 ЦК України).

Угода може бути визнана недійсною на
підставах,  передбачених законом.

Щодо
угод,  вчинених  до
набрання  чинності  Цивільним кодексом України від 16.01.2003 р.
N 435-IV, підстави і наслідки їх недійсності
визначаються  статтями  47-58
Цивільного кодексу
Української  РСР  від
18.07.1963 р.,  якщо угода  не
підпадає  під  дію
інших законів,   які   встановлюють   спеціальні
підстави  та  наслідки недійсності угод.

Таким чином підстави визнання
недійсними договору НОМЕР_1 від 01.12.2003 року повинні регулюватися нормами ЦК
УРСР, зокрема ст. 48 ЦК УРСР, що є стосується договору НОМЕР_2 від 20.04.2004
року, то такі підстави регулюються нормами ЦК України.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, місцевий господарський суд вказані вимоги не дотримав.

Згідно зі ст. 48 ЦК  УРСР
недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Недійсною є угода, яка не
відповідає вимогам закону і тому не породжує тих правових наслідків, настання
яких бажали сторона або сторони при здійсненні цієї угоди, але породжує інші
права і обов'язки, яких сторона або сторони не бажали, але які прямо вказані в
законі.

Зміст угоди визначається змістом
волі сторін, а останній має відповідати змістові норм права, коли воля сторін в
угоді не збігається зі змістом правових норм, то така угода суперечить вимогам
права, а тому є незаконною.

Угоди з недоліками змісту  визначаються недійсними внаслідок розбіжності
умов угоди і вимог закону і інших нормативно-правових актів.

На підставі ст. 48 ЦК  УРСР
недійсними можуть визнаватися не лише угоди, які не відповідають закону,
а й такі, що порушують вимоги Указів Президента
України, постанов Кабінету Міністрів
України, інших нормативних актів, виданих державними органами, у тому
числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Стаття 48 ЦК  УРСР застосовується також при порушенні
встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на
встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами договір на надання юридичних послуг НОМЕР_1 від 01.12.2003 року є
договором про надання послуг як різновид договору підряду, порядок укладення та
виконання якого до 01.01.2004 року регулювався загальними положеннями ЦК УРСР.

Згідно статті 332 ЦК УРСР за
договором підряду підрядчик зобов'язується виконати на свій риск певну роботу
за завданням замовника, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану
роботу.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР, договір
вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі
ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору про надання послуг
є умови про предмет договору, його ціна та строки.

Оспорюваний договір містить всі істотні умови,
передбачені для даного виду договорів, підписаний керівниками сторі, і підпис
керівника ДП “Імпекс Інтернешнл Трейд Україна” на ньому позивачем не
заперечується.

Відповідно до законодавства, яке
діяло до 01.01.2004 року, обов'язковість відтиску печатки юридичної особи на
угоді прямо не передбачена законодавством України.

Окрім того, Президією Вищого
арбітражного суду в абзаці другому пункту 6 Роз'яснення від 12 березня 1999
року N 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними” зазначено, що дво- або багатосторонні угоди
(договори), які повинні укладатись в письмовій формі, можуть укладатись,
зокрема, шляхом обміну листами, телеграмами, телетайпограмами, телефонограмами,
радіограмами, підписаними стороною, яка їх надсилає. Відсутність відтиску
печатки підприємства, установи, організації, на скріпленій підписом угоді не є
порушенням форми угоди, якщо інше не передбачено законом, зокрема, статтею 66
Цивільного кодексу Української РСР.

Таким чином відсутність печатки на
договорі НОМЕР_1 від 01.12.2003 року, або ж наявність на ній печатки, що не
відповідає фактичній назві підприємства чи містить описки на ній, не тягне за
собою визнання такого провочину недійсним.

Крім цього, з матеріалів справи,
зокрема зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивач користувався такою
печаткою станом на 01.12.2003 року, укладв угоди з іншими контрагентами та
скріплював на них підписи керівників цією ж печаткою, яка містила описку в
назві підприємства (а.с.24), а також подав в цей період податкову та
статистичну звітність з відтиском цієї печатки (а.с. 60, 61).

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що скріплення підпису керівника підприємства на оспорюваному
договорі від 01.12.2003 рокуНОМЕР_1 печаткою, яка містить описку в назві
підприємства, не тягне за собою визнання правочину недійсним, а тому не може
бути підставою для його визнання недійсним як такого, що не відповідає вимогам
закону (ст. 48 ЦК УРСР).

Відповідно до частини першої статті
202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин (договір) має бути спрямовано
на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Тобто, договір є
дійсним, якщо його укладено з конкретною законною метою і його сторони справді
бажають реально набути, змінити або припинити взаємні права й обов'язки.

Особи, які вчиняють правочин,
зобов'язані мати потрібний обсяг цивільної дієздатності, тобто, здатності
своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх реалізовувати, а
також здатності своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно
їх виконувати та нести відповідальність у разі їхнього невиконання.

Для чинності правочину волевиявлення
його учасників має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.
Волевиявлення учасників правочину має відповідати їхній внутрішній волі, а це
означає, що сторони мають розуміти конкретні наслідки вчинення такого правочину
і бажати їх настання. Під час учинення правочину його учасники мають
дотримуватися форми, якої вимагає закон. Частиною першою статті 205 ЦК
України  встановлено, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті
207 ЦК України  правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Стаття 208 ЦК України містить
перелік правочинів, які має бути вчинено письмово, зокрема, правочину який
вчиняє юридична особа, укладається в письмовій формі, такий правочин від її
імені підписує особа, уповноважена на це установчими документами такої
юридичної особи, довіреністю, законом або іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналогічні вимоги викладені в ст.
181 ГК України.

Отже, враховуючи вищевикладене,
положеннями Цивільного кодексу України
передбачено, що з 01.01.2004 року правочин (договір) (який вчиняється у
письмовій формі) повинен бути підписаний сторонами, при цьому у разі вчинення
правочину юридичною особою, крім підпису уповноваженої на це особи, -також
скріплений печаткою юридичної особи.

Відповідно до статті 215 ЦК
України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами договір  НОМЕР_2 від
20.04.2004 року є договором про надання послуг, порядок виконання якого
регулюється загальними положеннями Господарського та Цивільного кодексів
України.

Договір послуг згідно із Цивільним
кодексом України є різновидом цивільно-правового договору, а сама послуга
згідно із ст. 177 ЦК України є самостійним об'єктом цивільних прав.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену
послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

При укладенні договору про надання
послуг сторони керуються принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України), самі
визначають його умови, але при цьому вони не мають суперечити загальним
положенням ЦК України  про надання
послуг.

Істотними умовами договору про
надання послуг є умови про предмет договору, а також умови, що визнані законом
як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови,
щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оспорюваний договір НОМЕР_2 від
20.04.2004 року містить всі істотні умови, передбачені для такого виду
договорів, підписаний уповноваженими представниками сторін, що ними не
заперечується та не оспорюється,  підписи
сторін скріплені їх печатками.

Посилання місцевого господарського
суду на ту обставну, що на виготовлення печатки, якою скріплений договір  НОМЕР_2 від 20.04.2004 року від імені
позивача, не надавався дозвіл на її виготовлення, не відповідає фактичним
обставинам справи та спростовується наявними у справі матеріалами, а так само
не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним,  оскільки сам факт виготовлення печатки
підприємства без отримання на це відповідного дозволу органів внутрішніх справи
не тягне до визнання недійсними угод та інших правочинів,  скріплених відтиском такої печатки.

Зокрема відповідно до п.3.4.1  Інструкції про порядок видачі міністерствам
та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам,
організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право
відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення
печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на
виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 11.01.99 N
17 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28.04.99 за N 264/3557,
відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і
штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників
підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів
підприємницької діяльності, інших організаційних форм підприємництва,
діяльність яких передбачена чинним законодавством України.

Таким чином відповідальність за
незаконність користування підприємством печаткою не може покладатися на інших
суб'єктів підприємницької діяльності, зокрема шляхом визнання недійсними
правочинів, вчинених за участю такого підприємства.

Тим більш з матеріалів справи,
зокрема з податкової звітності позивача за 2004 років, (а.с.62-65), долучених
позивачем до матеріалів справи документів, вбачається, що останні після
01.01.2004 року скріплювалися та завірялися саме печаткою підприємства з
виправленою на ній вищевказаною опискою в найменуванні юридичної особи.

Посилання місцевого господароського
суду на листи Першотравневого та Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій
області НОМЕР_3 від 20.10.2006 року та НОМЕР_4 від 23.11.2006 року (а.с.105,
106) як на факт доведеності обставин, що підтверджують виготовлення печатки без
отримання позивачем спеціального дозволу на це, спростовується самим змістом
цих листів, в яких зазначено те, що дозвільною системою не можуть бути надані
відомості про отримання позивачем дозволу на виготовлення нової печатки до
01.01.2004 року з огляду на термін зберігання документів, які стали підставою
для видачі дозволу, встановленого в три роки п.п. 466, 467 Переліку документів,
що утворюються в процесі діяльності органів внутрішніх справ, навчальних
закладів, підприємств, установ, організацій системи МВС України, затверджених
наказом МВС України від 04.06.2002 року №519.

Колегія суддів також зазначає, що
заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих
його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису
тощо. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків чи посадових і
службових осіб учасників господарського процесу.

За таких обставин твердження позивача
про те, що йому не було належним чином розтлумачено та перекладено зміст
оспорюваних правочинів з огляду на відсутність знання української мови не може
бути належним доказом у справі, який би свідчив про те, що на момент вчинення
таких правочинів позивач не усвідомлював змісту правочину, що б виражало
відсутність вільного волевиявлення на укладення таких договорів з його сторони.

Не заслуговує на увагу і твердження
позивача про те, що оспорювані  договора
не зареєстровані ним в журналі реєстрації договорів, а отже не укладалися,
оскільки ведення журналу реєстрації є внутрішнім порядком документообігу та
діловодства підприємства і не пов'язує з дійсністю чи недійсністю правочину в
разі відстуністі вчинення запису про наявність таких договорів до таких реєстраційних
форм.

Крім цього, колегія суддів
зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт виконання оспорюваних
договорів, про що свідчать акти прийому передачі виконаних послуг за період з
січня 2004 року по червень 2004 року (а.с. 33-41, 83-85), підписані
повноважними представниками сторін, а також акт приймання-передачі майна від
31.12.2003 року (а.с.92),  рішення
позивача від 12.03.2004р. про надання дозволу відповідачу на вчинення юридичних
дій, направлених на надання юридичної допомоги по працевлаштуванню працвників
позивача (а.с.94), що спростовує твердження позивача про те, що оспорювані
договори не були направлені на настання реальних наслідків та результатів.

У статті 33 ГПК України визначено
правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, кожна сторона повинна
самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів
матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На
склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і
обов'язки сторін у конкретній справі.

Позивач має добросовісно відповідно
до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними
правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати
необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог
статті       4-3 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення
поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього
Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для
справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Однак належних та беззаперечних
доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме доказів, яким положенням
закону не відповідають оспорювані договори, позивачем надано не було ні суду
першої інстанції, ані апеляційному суду, з огляду на що колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивач не довів та нележними доказами не обгрунтував
заявалені ним позовні вимоги, а тому відсутні підстави вважати оспорювані
договори  недійсними.

З огляду на викладене, рішення
господарського суду Чернівецької області від 25.12.2006 року у справі №1/52
слід  скасувати та прийняти нове рішення,
яким в позові відмовити.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги та за розгляд справи в місцевому господарському суді
віднести на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу України,-

Львівський апеляційний
господарський суд  ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу задоволити.

2.          Рішення  Господарського суду Чернівецької області від
25.12.2006 року у справі №1/52 скасувати
Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

3.          Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги та за розгляд справи в місцевому господарському суді віднести на ДП
“Імпекс Інтернешнл Трейд Україна”.

4.          Доручити місцевому господарському
суду видати відповідний наказ.

5.          Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

6.          Справу  №1/52 повернути в господарський суд
Чернівецької   області.

Головуючий суддя
Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                                     Давид
Л.Л.

Суддя
Мурська Х.В.