СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

5 лютого 2007 року

Справа № 20-8/165

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Плута В.М.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився, закритого акціонерного товариства "Севастопольбуд";

відповідача: не з'явився,  приватного підприємства "Югжилсервіс"

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства "Югжилсервіс" на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя    Ткаченко М.І.) від 14 грудня 2006 року у справі № 20-8/165,

за позовом           закритого акціонерного товариства "Севастопольбуд" (пр. Нахімова 11, Севастополь, 99011, вул. Шмідта, 7, Севастополь, 99011)

до           приватного підприємства "Югжилсервіс" (вул. Т. Шевченко, 48-1, Севастополь, 99021)

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 14 грудня 2006 року у справі №20-8/165 (суддя Ткаченко М.І.) частково задоволено позов закритого акціонерного товариства "Севастопольбуд" до приватного підприємства "Югжилсервіс" про стягнення заборгованості.

Суд стягнув з приватного підприємства "Югжилсервіс" на користь закритого акціонерного товариства "Севастопольбуд" заборгованість у розмірі 4081,70грн., 102,00грн. держмита та  118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В решті позову було відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення місцевого господарського суду, у задоволенні позову відмовити.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач вказує на те, що листи відповідача від 09.06.2003 та від 11.07.2003 на адресу позивача не можна вважати пропозицією про укладення договору, оскільки в листах не міститься умов про намір. Отже,  були відсутні між сторонами листи про укладення договору. Також, відповідач вказує, що позивач в накладних зависив ціни на відпущені матеріальні цінності, а також порушив правила про укладення в таких випадках письмового договору.

У судове засідання призначене до розгляду на 5 лютого 2007 року представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, не надали суду доказів поважних підстав своєї відсутності та не скористались своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу у відсутності представників сторін з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила наступне.

Закрите акціонерне товариство "Севастопольбуд" звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до приватного підприємства "Югжилсервіс" про стягнення заборгованості 6381,40грн. (у тому числі основний борг - 4393,70грн; індекс інфляції -1625,50грн; збитки від трьох процентів річних - 362,20грн). (а. с. 3-4).

Позивач свої позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач не оплатив поставлені матеріальні цінності.

Позивач, заявою від 21 липня 2006 року за вхідним №20077 уточнив позовні вимоги та просив суд збитки від трьох процентів річних в розмірі 362,20грн, заявлені до стягнення, вважати як три проценти річних. (а. с. 50-52).

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представників сторін, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до домовленості між сторонами позивач відпустив відповідачеві матеріальні цінності: плитку напільну, унітаз, умивальника, патрубки, напіввідведення, змішувач на загальну суму 4393,70грн. Та станом на 1 травня 2006 року відповідач поставлені матеріальні цінності не оплатив.

Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону від 16 січня 2003 року № 435-ІV із змінами і доповненнями, внесеними згідно із  Законом України від 19 червня 2003 року №980-ІV і Законом України від 18 листопада 2003 року №1255-ІV,  що  вступив  в  дію  1   січня 2004  року),  Цивільний кодекс України  застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На підставі того, що правовідносини між сторонами виникли до вступу в силу Цивільного кодексу  України (з 1 січня 2004 року) і продовжують існувати до виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, то до таких правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року.

Також, при вирішенні спору суд першої інстанції керувався положеннями Господарського кодексу України. Відповідно до пункту 1 розділу IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

В пункті 4 вказаного розділу було передбачено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

В частині 1 статті 202 Цивільного кодексу встановлено, що  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 4 статті 202 Цивільного кодексу двох - або багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

В частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в частині 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір   за  загальним   правилом   викладається   у   формі   єдиного   документа,   підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Також допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що відпущення позивачем матеріальних цінностей проводилось на підставі письмових замовлень відповідача, які містяться в матеріалах справи.

Зазначені факті підтверджують, що дії сторін були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

В статті 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність протягом трьох років.

Згідно з статтею 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Як свідчать надані докази в матеріалах справи, відповідачем, в процесі розгляду справи, таку заяву зроблено згідно відзиву на позов.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення основного боргу частково в розмірі 4081,70грн. з урахуванням спливу позовної давності.

Також, судова колегія згідна з висновком суду першої інстанції щодо стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, про відмову у даній частині позовних вимог, виходячи з наступного.

Матеріалами справи було підтверджено той факт, що сторони не узгодили порядок та строки виконання зобов'язань.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, як встановлено в процесі розгляду справи, позивач вимог щодо виконання грошового зобов'язання відповідачеві не направляв, приймаючи до уваги викладене, судова колегія вважає, що господарським судом було вірно визначено, що у такому випадку відповідальність за порушення грошового зобов'язання позивачем не може бути застосована та при викладених обставинах, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов частково в розмірі 4081,70грн, а в решті позову - відмовив.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання відповідача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду міста Севастополя  від 14 грудня 2006 року у справі № 20-8/165 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу приватного підприємства "Югжилсервіс" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О.А. Щепанська

Судді                                                                                В.М. Плут

В.І. Гонтар