ГОСПОДАРСЬКИЙ  С У Д
Кіровоградської області
УХВАЛА

"19" березня 2007 р.                                                                     Справа № 1115/8

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Наливайко Є.М. розглянув заяву приватного підприємства "Агрофірма "Славутич", м. Бобринець, про видачу виконавчого документа на виконання рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.10.06 р.

за позовом приватного підприємства "Агрофірма "Славутич", м. Бобринець Кіровоградської області

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Єлисавет-Агро",             м. Кіровоград

про визнання договору № 1 купівлі - продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.2006 року дійсним та про визнання права власності на нерухоме майно

Представники сторін:

від позивача - Марченко Ю.А., довіреність № б/н від  16.03.07 р.;

від відповідача - участі не брав.

Приватне підприємство "Агрофірма "Славутич" звернулось до господарського суду із заявою про видачу виконавчого документа на підставі рішення третейського суду від 23.10.06 р. у справі за позовом приватного підприємства "Агрофірма "Славутич" до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Єлисавет-Агро", про визнання договору дійсним та про визнання права власності.

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору у складі третейського судді Бондаренка В.М. від 23.10.06 р. у справі за позовом приватного підприємства "Агрофірма "Славутич" до товариства з обмеженою відповідальністю "Єлисавет-Агро" про визнання договору купівлі - продажу майна дійсним та визнання права власності на нерухоме майно позов задоволено повністю, визнано дійсним договір № 1 купівлі-продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.06 р., укладений між приватним підприємством "Агрофірма "Славутич" і товариством з обмеженою відповідальністю "Єлисавет-Агро".

Також даним рішенням визнано за приватним підприємством "Агрофірма "Славутич" (ідентифікаційний код 20639566, м. Бобринець, вул. 16 березня, 72, оф. 4) на нерухоме майно - майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Орджонікідзе, 1, у складі: адмінбудинок (Б кр2 Б' б); майстерня (З); склад (Ж ж); склад (Ж'); склад (Г); будинок операторної (М); водонапірна башта (Рожновського) (Л); пожежна водойма (К); електрична підстанція (трансформатор 63 Квт) (Н); туалет (Е); склад (Ж''); вагова (А кр, кр'); будинок охорони (В); підпори під ємність (О); огорожа (N-N2), придбане позивачем згідно договору № 1 купівлі-продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.06 р.

Розглянувши дану заяву приватного підприємства "Агрофірма "Славутич", матеріали додані до заяви, встановлено обставини, за наявності яких зазначена заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Заявник зазначає, що метою його звернення до господарського суду з заявою про видачу виконавчого документа на виконання рішення третейського суду є державна реєстрація права власності на майно, що було предметом третейського розгляду.

Ч. 3 ст. 55 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.

Статтею 46 Закону України "Про третейські суди" визначені вимоги до рішень третейського суду. Зокрема, частинами 1, 2, 3, 4 цієї статті передбачені загальні вимоги до рішень третейського суду, а частиною 5 окремо викладено вимоги саме до рішень, якими задовольняються позовні вимоги.

За змістом цієї норми у разі задоволення позовних вимог у резолютивній частині рішення зазначаються:

сторона, на користь якої вирішено спір;

сторона, з якої за рішенням третейського суду має бути здійснено стягнення грошових сум та/або яка зобов’язана виконати певні дії або утриматися від виконання певних дій;

розмір грошової суми, яка підлягає стягненню, та/або дії, які підлягають виконанню або від виконання яких сторона має утриматися за рішенням третейського суду;

строк сплати коштів та /або строк і спосіб виконання таких дій;

порядок розподілу між сторонами витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом;

інші обставини, які третейський суд вважає за необхідне зазначити.

Враховуючи, що зміст наказу на примусове виконання рішення третейського суду має відповідати вимогам статті 117 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", господарський суд вважає, що виконавчий документ компетентним судом може бути виданий саме на виконання такого рішення третейського суду, резолютивна частина якого зазначає висновок про задоволення позовних вимог і містить всі необхідні реквізити визначені частиною 5 статті 46 Закону України "Про третейські суди".

Статтею 19 Закону України "Про виконавче провадження" визначені вимоги до виконавчого документа. Зокрема, п. 4 частини 1 цієї статті передбачено, що у виконавчому документі повинна бути зазначена резолютивна частина рішення.

Пункт 4 резолютивної частини рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.10.06 року зазначає, що дане рішення підлягає пред'явленню до дільниці ОКП Кіровоградського ООБТІ за місцезнаходженням майна для реєстрації за приватним підприємством „Агрофірма „Славутич” права власності на нерухоме майно –майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, місто Бобринець, вулиця Орджонікідзе, 1 у складі вище зазначеного переліку майна. Тобто, зміст резолютивної частини рішення третейського суду для вирішення конкретного спору чітко визначає порядок його виконання. Вказане рішення третейського суду для вирішення конкретного спору виключає видачу виконавчого документа компетентним судом, так як вказує, що реєстрація права власності на нерухоме майно відповідним державним органам повинна бути здійснена на підставі саме цього рішення.

Відповідно до положень статті 56 Закону України "Про третейські суди" компетентний суд не наділений повноваженнями щодо зміни резолютивної частини рішення третейського суду чи то самовільного трактування його змісту.

Оскільки резолютивна частина рішення третейського суду від 23.10.06 р. не містить інформації, яка повинна зазначатись у виконавчому документі, у господарського суду відсутні  правові підстави для видачі виконавчого документа на виконання вказаного рішення третейського суду.

Крім того, господарський суд вважає, що примусовому виконанню згідно вимогам діючого законодавства підлягають лише рішення про присудження, а не про визнання права. Рішення про визнання права припускає його виконання вже в силу самого його прийняття і не передбачає видачі виконавчого документа на його виконання.

Такий висновок господарського суду ґрунтується як на нормах зазначеного раніше Закону України „Про виконавче провадження”, так і відповідно положень Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”. Так, стаття 19 цього Закону містить перелік документів, які є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно чи обмежень цих прав. До таких документів віднесені рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Отже, законодавець передбачає, що правовстановлюючим документом для державної реєстрації прав на нерухоме майно є не виконавчий документ, який видається на підставі рішення чи то загального суду, чи то господарського суду, чи то третейського суду, а безпосередньо  і тільки рішення суду, що набрало законної сили.

Крім того, аналізуючи вищезазначені норми Законів, не можна залишити поза увагою, що відповідно до статті 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень” підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили.

В Законі України „Про третейські суди” відсутня вказівка на те, що рішення, які приймаються цим недержавним незалежним органом, набирають законної сили.

Таким чином, третейським судам, враховуючи положення п.7 ст.6 Закону України „Про третейські суди”, ст.19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”, ст. 19 Закону „Про виконавче провадження”, не підвідомчі справи про визнання речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, так як ця категорія справ відповідно до закону підлягає вирішенню виключно судами загальної юрисдикції.

За викладених обставин господарський суд вважає, що відповідно до пункту 2  частини 6 статті 56 Закону України „Про третейські суди” у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа на підставі рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.10.2006р. слід відмовити.

Поряд з цим, господарський суд як компетентний суд у розгляді заяви про видачу виконавчого документа, яким у господарському судочинстві є наказ, враховуючи відсутність у заяві приватного підприємства „Агрофірма „Славутич” конкретно визначеної вимоги про видачу наказу на підставі саме якого пункту резолютивної частини рішення третейського суду, вдається до оцінки вказаного рішення третейського суду в цілому та третейської угоди. Такий обов'язок компетентного суду випливає із змісту ст. 56 Закону України „Про третейські суди”, зокрема частини 6, яка передбачає випадки відмови в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа.

Як зазначалося раніше, третейським судом для вирішення конкретного спору у складі судді Бондаренка Вадима Миколайовича 23.10.2006 року при розгляді справи за позовом приватного підприємства „Агрофірма „Славутич” до товариства з обмеженою відповідальністю „Єлизавет –Агро” вирішено два питання:

1)про визнання договору №1 купівлі –продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.2006р. дійсним;

2)про визнання права власності на нерухоме майно –майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м. Бобринець, вул. Орджонікідзе, 1, у складі: адмінбудинок (Б кр2 Б' б); майстерня (З); склад (Ж ж); склад (Ж'); склад (Г); будинок операторної (М); водонапірна башта (Рожновського) (Л); пожежна водойма (К); електрична підстанція (трансформатор 63 Квт) (Н); туалет (Е); склад (Ж''); вагова (А кр, кр'); будинок охорони (В); підпори під ємність (О); огорожа (N-N2), придбане позивачем згідно договору № 1 купівлі-продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.06 р.

Вимога позивача про визнання дійсним договору купівлі –продажу нерухомого майна, який укладено сторонами 31.08.2006 року за результатами аукціону, що відбувся в ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство відповідача, ґрунтувалася на тому, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору. Відсутність нотаріального посвідчення договору унеможливлює його державну реєстрацію, тому позивач за договором не отримав юридичний титул права власності на набуте нерухоме майно і не може користуватися передбаченими законом правами власника.

У рішенні третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.10.2006 року вказано, що зважаючи на пояснення представників у судовому засіданні, обставини укладення договору купівлі –продажу у письмовій формі, проведення повної оплати по договору позивачем і прийняття її відповідачем, фактичної передачі набувачеві і підписання актів прийняття –передачі, фактичного володіння майном відповідачем, повного визнання позову відповідачем, третейський суд приходить до висновку, що сторони договору купівлі –продажу домовилися щодо усіх істотних умов і відбулося повне виконання договору, що є підставою визнання дійсним укладеного договору відповідно до пункту 2 статті 220 ЦК України.

З чого слідує, що третейський суд для вирішення конкретного спору вирішуючи питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу майна керувався пунктом 2 статті 220 ЦК України.

Дійсно, вказана норма передбачає умови за яких суд може визнати дійсним договір у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого договору. І у разі визнання судом такого договору дійсним наступне його нотаріальне посвідчення не вимагається.

Зазначене положення кодексу дає підстави вважати, що в такому випадку правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути здійснена державна реєстрація права власності на нерухоме майно відповідно до статті 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень”, є судове рішення, що набрало законної сили.

Рішення третейського суду, як уже обґрунтовувалося, таким не є.

Разом з цим,  необхідно зазначити, що згідно Закону України „Про третейські суди” третейський суд –це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Утворені на таких умовах третейські суди не є органами судової влади, не входять до складу судової системи України. Рішення третейського суду є обов'язковим тільки для сторін третейського розгляду, які добровільно приймають на себе зобов'язання виконати його. Воно не носить обов'язкового характеру як судовий акт, ухвалений судом, відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про судоустрій в Україні”.

Досліджуючи зміст третейської угоди від 31.08.2006. до договору № 1 купівлі –продажу майна в ліквідаційній процедурі від 31.08.2006 року, господарський суд встановив, що дана угода містить умову у відповідності до якої сторони домовилися передати на вирішення третейського суду  спори, які виникатимуть у ході виконання договору або у зв'язку з ним чи випливатимуть з нього. Таким чином, сторони досягли згоди про третейський розгляд в третейському суді спорів, що випливають із зобов'язальних правовідносин сторін. Спори, що випливають із прав власності та інших речових прав даною третейською угодою не передбачені.

Отже, суд розглядаючи спір про визнання дійсним договору та визнання права власності на нерухоме майно вирішив питання, які виходять за межі третейської угоди, укладеної сторонами спору, що відповідно до пункту 4 частини 6 статті 56 Закону України „Про третейські суди” також є підставою для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа.

Керуючись ст. ст. 86, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 55, 56 Закону України „Про третейські суди”, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви приватного підприємства "Агрофірма "Славутич" про видачу виконавчого документа на підставі рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23.10.06 р. відмовити.

Сторони мають право оскаржити дану ухвалу  в апеляційному порядку протягом 15 днів після її винесення.

Дана ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку.

У разі подання апеляції ухвала господарського суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Примірники ухвали надіслати сторонам у справі.

Суддя                                                                                                 Є. М. Наливайко