ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

22.06.2007                                                                Справа №  4/114-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Нові технології"

до Управління комунальної власності

за участі представників сторін:

від позивача –Мацули Є.В. (представника за дорученням),

від відповідача –Трибушної Л.В. (головного спеціаліста),

про стягнення збитків в розмірі 40331,14 грн,

в с т а н о в и в:

Ухвалою суду від 5 березня поточного року суддею Ємленіновою З.І. порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 22 березня. В подальшому за розпорядженням заступника голови господарського суду Херсонської області  від 25.04.2007 р. № 51 справа передана на розгляд судді Закуріну М.К., у зв’язку з чим прийнята до провадження.

Безпосередньо розгляд справи проведено в судових засіданнях, котрі відбулися 26 квітня, 17 травня, 5 та 22 червня поточного року. За результатами розгляду справи судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Відповідно до позовної заяви (т. 1. а.с. 2-3) та заяви про обґрунтування позовних вимог (т. 1 а.с. 76) заявлені вимоги ґрунтуються на положеннях факті завдання відповідачем збитків, які пов’язані з безпідставно отриманою орендною платою в розмірі 4739,14 грн, витрат, понесених на укладення договору оренди в розмірі 835 грн, витрат, пов’язаних зі страхуванням майна в розмірі 335 грн та витрат, пов’язаних із проведенням ремонту приміщень в розмірі 34757 грн. Зокрема, позивач вважає, що судовим рішенням у справі № 22а-354 2004 р. від 3 березня 2004 року апеляційним судом Херсонської області встановлено, що укладений між Управлінням комунальної власності м. Херсона  та Селянським (фермерським) господарством „Нові технології” договір оренди комунального майна № 354-с від 1 вересня 2001 р. є недійсним, оскільки майно в оренду передано не його власником. Тобто судом встановлено, що за названим договором Управління комунальної власності м. Херсона діяло без належних на то повноважень власника майна. У зв’язку з цим із застосуванням положень статей 216, 236, 1166 та 1173 ЦК України, на думку позивача, відповідач зобов’язаний сплатити стягувану суму.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на їх необґрунтованість.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що розпорядженням міського голови м. Херсона № 873р від 19 червня 2001 року вирішено передати в оренду Селянському (фермерському) господарству „Нові технології” нежиле приміщення площею 117,9 м2, яке знаходиться в будинку № 15 по вулиці Декабристів у м. Херсоні, для розміщення складу та службових приміщень (т. 1 а.с. 7).

З метою отримання майна в оренду та визначення його вартості позивачем за договором № 85 на виконання експертної оцінки від 31 серпня 2004 року, укладеним між позивачем та Приватним підприємством „Собри” (т. 1, а.с. 61), платіжним дорученням № 33 від 3 вересня 2001 року сплачено 500 грн вартості наданих послуг по визначенню оціночної вартості майна, яке підлягало передачі в оренду.

В подальшому 1 вересня 2001 року між сторонами укладено договір оренди № 354-с, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в оренду нежиле приміщення площею 117,9 м2, яке знаходиться в будинку № 15 по вулиці Декабристів у м. Херсоні, встановивши щомісячну орендну плату в розмірі 111,67 грн (т. 1 а.с. 8-11).

На виконання умов договору в той же день складено акт приймання-передачі орендованого майна (т. 1 а.с. 13).

В подальшому позивач сплачував оренду плату, а саме з 1 вересня 2001 року по 3 березня 2004 року ним сплачено 4739,14 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 20-23, 25, 28, 30, 31, 34) та не оспорюється відповідачем.

Як вбачається з пункту 5.3. договору оренди в обов’язки орендаря входило своєчасно здійснювати капітальний та поточний ремонти орендованого майна, у зв’язку з чим за твердженнями позивача ним здійснювались ремонтно-відновлювальні роботи на загальну суму 34757 грн.

Позивачем також здійснювалося страхування орендованого майна за договорами № 95 від 4 вересня 2001 року (т. 1 а.с. 64) та № 139 від 22 листопада 2001 року (т. 1 а.с. 65) на загальну суму 235 грн.

Проте, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 3 березня 2004 року  у справі № 22а-354 2004 р. за позовом Тимофієвої-Крутькової Л.О. до Управління комунальної власності м. Херсона та Селянського (фермерського) господарства „Нові технології” названий договір оренди визнано недійсним та зобов’язано Селянське (фермерське) господарство „Нові технології” звільнити нежиле приміщення, що було предметом оренди.

Зокрема, названий договір визнано недійсним за статтею 48 ЦК УРСР. Так за цією статтею недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов’язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі –відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” із змінами і доповненнями, внесеними  постановами Пленуму Верховного Суду України  від 25 грудня 1992 року N 13 та від 25 травня 1998 року N 15, визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах. Суд постановляє рішення про відшкодування зазнаних стороною витрат, втрати або пошкодження її майна в тих випадках, коли це прямо передбачено законом (статті 51 - 56 ЦК). Перелічені наслідки визнання угоди недійсною суд застосовує, якщо вона була виконана хоч би однією із сторін у будь-якій її частині.

Таким чином ухвалюючи судове рішення про визнання угоди недійсною суд зобов’язаний застосувати наслідки недійсності угоди, які встановлені в частині 2 статті 48 ЦК УРСР.

Аналогічна точка зору щодо сприйняття названої правової норми викладена в постанові Верховного суду України від 14 травня 2002 року за позовом ЗАТ „Науково-виробниче об’єднання „Агрокомплекс” до Фонду майна Автономної Республіки Крим про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

При цьому діючим законодавством не передбачено звернення до суду з позовом про застосування таких наслідків в окремому провадженні, тобто поза межами справи, за результатами якої угоду визнано недійсною.

Поряд з цим, оскільки позивач в якості правової підстави стягнення спірної суми посилається на статті 1166 та 1173 ЦК України, підлягає аналізу правові положення, встановлені цими статтями.

Так, за статтею 1166 визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права юридичної особи, а також шкода, завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В свою чергу за статтею 1173  шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В даному випадку, виходячи з цих положень, слідує висновок про необхідну серед іншого (для деліктних правовідносин) для відшкодування шкоди умову –  наявність  неправомірного рішення, дії чи бездіяльності.

Проте позивачем, враховуючи положення статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено неправомірність дій безпосередньо відповідача, які б мали наслідком завдання йому шкоди.

За змістом статті 20 ГК України  судовому захисту підлягають лише порушені права позивача. Проте, в даному випадку позивачем не доведено порушення його прав, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі зазначених правових норм та керуючись статтями 44, 49,  82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення –22 червня  2007 року

Суддя                                                                                   М.К. Закурін