ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 43/780-26/208

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

Позивача
Лисак Т.Л. дов. від 07.06.06 р.

Відповідача
Тулюк Т.В. дов. від 10.01.07 р.
Барановської Т.В. дов. від 10.01.07 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Української державної інноваційної компанії

на постанову

від 25.01.06 р. Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 43/780 господарського суду міста Києва

за позовом

Закритого акціонерного товариства “Акціонерна страхова компанія “Європоліс”

до

про

Української державної інноваційної компанії

ТОВ “Контекс”
визнання недійсним договору страхування

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Акціонерна страхова компанія “Європоліс” звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Української державної інноваційної компанії про визнання недійсним договору страхування №18-Ф від 15 квітня 1997 року на страхування ризику повернення коштів інвестору за інноваційним договором №11/96-97П, укладеного ЗАТ АСК “Європоліс” з ТОВ “Контекс” і Київським регіональним відділенням Української інноваційної компанії.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що при укладанні договору страхування, він діяв під впливом помилки стосовно об’єкту страхування і не мав можливості належним чином оцінити страховий ризик. Обставини помилки були встановлені вироком суду з кримінальної справи стосовно порушення ТОВ “Контекс” умов цільового використання коштів позики.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.10.2005 року задоволено позовну заяву ЗАТ "Акціонерна страхова компанія "Європоліс" про визнання недійсним договору страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Контекст" та Українською державною інноваційною компанією.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2006 року вказане рішення скасовано, а у задоволенні позову позивачу відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 21.03.2006 року рішення господарського суду м. Києва від 27.10.2005 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2006 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Після нового розгляду рішенням господарського суду м. Києва від 14.09.2006 року визнано договір страхування № 18-Ф від 15.04.1997 р. недійсним з дати його укладання.

Рішення обґрунтовано тим, що з вироку Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2004 року за кримінальною справою № 1-36 2004 року про притягнення директора ТОВ "Контекс" Оскрета Ю.В. до кримінальної відповідальності за частиною І статті 210 Кримінального кодексу України (нецільове використання бюджетних коштів) позивачу стали відомі обставини невідповідності відомостей стосовно об'єкту страхування, в зв'язку з чим договір страхування, що оспорюється, є укладеним внаслідок помилки, тому що позивач помилявся стосовно суттєвих умов договору, серед яких за статтею 15 Закону України "Про страхування", що діяв на дату укладення договору страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року, є об'єкт страхування та визначення розміру тарифу, розмір страхових внесків, що визначаються залежно від страхового ризику.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006 року за апеляційною скаргою Української державної інноваційної компанії рішення господарського суду м. Києва від 14.09.2006 року залишено без змін з тих же підстав.

Українська державна інноваційна компанія подала до Вищого господарського суду України касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати повністю постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006 року та рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2006 року та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити..

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статті 56 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на момент укладання Договору страхування.

На думку заявника фактичних даних, які б підтверджували неправильне сприйняття позивачем предмета чи інші істотні умови Договору страхування немає.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним договору добровільного страхування №18-Ф від 15.04.97 року, укладеного під впливом помилки стосовно об'єкту страхування та ризику його неповернення що має суттєве значення.

Судами при розгляді справи встановлено, що між позивачем, ТОВ "Контекст" і Київським регіональним відділенням Української інноваційної компанії (інвестором) був укладений договір страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року, яким застраховано фінансовий ризик повного повернення коштів Інвестора, наданого ТОВ "Контекст" для реалізації інноваційного проекту "Організація серійного виробництва сталевих безтрубних теплообмінників (взамін мідних ребристо-трубчастих для газових водогрійних колонок)" № 30-0097-95 за інноваційним договором № 11/96-97П від 15.04.1997 року.

Інноваційний договір № 11/96-97П від 15.04.1997 року між Київським міським відділенням Державного інноваційного фонду України та ТОВ "Контекст" був укладений на продовження дії інноваційного договору № 11/96 від 08.08.1996 року між тими ж особами до 08.08.1999 року. Згідно пункту 12.7 договору № 11/96-97П від 15.04.1997 року, сторони за взаємною згодою припинили зобов'язання за договором інноваційним договором № 11/96 від 08.08.1996 року, здійснивши новацію шляхом укладання нового інноваційного договору № 11/96-97П від 15.04.1997 року відповідно до статті 220 Цивільного Кодексу УРСР, діючого на той час. Відповідно до пункту 4.2. інноваційного договору № 11/96-97П від 15.04.1997 р. ТОВ "Контекст" зобов'язувалось використовувати вклад Інвестора виключно на виконання проекту, відповідно до календарного плану (додаток № 2 до договору) та кошторису витрат (додаток № 3 до договору). Додатком № З до обох інноваційних договорів був затверджений однаковий кошторис витрат щодо проекту.

З метою забезпечення гарантії своєчасного повернення коштів за інноваційним договором від 15.04.1997року № 11-96/97П, того ж дня 15.04.1997 року було переукладено договір № 18-Ф майнового страхування фінансового ризику реалізації інноваційного проекту між страховиком Акціонерною страховою компанією "Европоліс", Товариством з обмеженою відповідальністю "Контекс" та Київським міським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду України (інвестором). Предметом цього договору було майнове страхування фінансового ризику повного повернення інвестору його цільового інноваційного вкладу, який він надав підприємству для реалізації інноваційного проекту. Згідно з цим договором страховик страхує цільовий вклад інвестора у розмірі 605650грн., який останній надав підприємству у 1996 році для реалізації проекту відповідно до інноваційного договору між інвестором і підприємством від 15.04.1997 року № 11/96-97п.

Згідно пункту 8.5.2. договору страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року з моменту вступу в дію цього договору, а згідно пункту 5.1. він вступає в силу з моменту його підписання, та за умови пролонгації інноваційного договору №

11/96 від 08.08.1996 року скасовується дія договору страхування № 15-ф від 15.08.1996 року.

Суди дійшли висновку, що оспорюваний договір страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року є також договором, укладеним внаслідок новації договору страхування № 15-ф від 15.08.1996 року між тими ж особами.

Страховим випадком сторони визначили факт неповернення підприємством інвестору його цільового вкладу в строки та у розмірах, які визначені у інноваційному договорі та додатку до нього - плану повернення платежів. Оспорюваний договір страхування укладено між страховиком та підприємством на користь третьої особи –інвестора,  у відповідності із статтею 160 Цивільного Кодексу УРСР.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про страхування", що діяв на дату укладення договору страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року, страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Крім того, відповідно до пункту 2 статті 20 вказаного Закону (ст.21 нової редакції) страхувальник при укладенні договору страхування зобов'язаний повідомити страховика про всі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.

ТОВ "Контекс" при укладанні договору страхування в 1997 році не надав позивачу всю інформацію стосовно об'єкту страхування, оскільки данні Аудиторського висновку від 27.01.1997 року та Експертного висновку Центру експертизи Держінофонду України від 08.04.1997 року щодо виконання інноваційного договору № 11/96 від 08.08.1996 року були позитивні, але в результаті цих перевірок досліджувався лише загальний фінансовий стан ТОВ "Контекс", а тому не містили інформації про нецільове використання коштів.

Обставини невідповідності відомостей стосовно об'єкту страхування стали відомі позивачу лише з вироку Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2004 р. за кримінальною справою № 1-36 2004 р. про притягнення директора ТОВ "Контекс" Оскрета Ю.В. до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 210 Кримінального кодексу України (нецільове використання бюджетних коштів). Директор ТОВ "Контекс" без згоди інвестора та позивача, змінив витрати за статтями кошторису, який є додатком до інноваційного договору № 11/96-97П від 15.04.1997 року, що істотно порушує умови цього інноваційного договору стосовно цільового використання інноваційної позики (бюджетних коштів).

Проаналізувавши у сукупності данні, що містяться у Вироку Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2004 р. за кримінальною справою № 1-36 2004 р. про притягнення директора ТОВ "Контекст" Оскрета Ю.В. до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 210 Кримінального кодексу України, а також докази по зазначеній кримінальній справі, зокрема Висновок № 241 судово-бухгалтерської експертизи по кримінальній справі від 14.03.2001 року, Висновок № 873 судово-бухгалтерської експертизи по кримінальній справі від 26.02.2003 року, та Висновок науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення і застосування окремих норм фінансового, бюджетного, інноваційного та деяких інших галузей законодавства України від 24.02.2003року № 126/39-с, суди дійшли до висновку, що факт нецільового використання ТОВ "Контекс" інноваційного вкладу, отриманого ним за інноваційним договором № П/96-97П від 15.04.1997 р., мало місце ще в період дії інноваційного договору № 11/96 від 08.08.1996 р.

Таким чином, суди встановили, що вироком суду та матеріалами кримінальної справи підтверджується нецільове використання інноваційної позики (бюджетних коштів), у вигляді перевищення затверджених кошторисом витрат меж видатків бюджетних коштів, які були надані йому у вигляді інноваційної позики за інноваційним договором № 11/96 від 08.08.1996 року, тобто мали місце у період до укладання договору страхування № 18-Ф від 15.04.1997 року.

Але ці обставини не були відомі позивачу при переукладанні договору.

Відповідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили, є обов’язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

За таких обставин, приймаючи рішення та постанову, суди встановили, що укладаючи договір страхування № 18-Ф від 15 квітня 1997 року позивач діяв під впливом помилки стосовно об'єкту страхування та ризику його неповернення, що має суттєве значення, тому що він не мав можливості належним чином оцінити страховий ризик ( тобто, якби позивач мав відомості про нецільове використання вкладу за інноваційним договором, то не уклав би відповідний договір страхування), а також правильно визначити страховий платіж, що визначаються залежно від страхового ризику та є суттєвими умовами договору відповідно статті 15 Закону України "Про страхування", в зв'язку з чим обґрунтовано визнали договір недійсним.

Отже, матеріали справи свідчать, що господарські суди як першої так і апеляційної інстанції в порядку статті 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили, встановили та надали юридичну оцінка наданим сторонами доказам та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору страхування № 18-Ф від 15 квітня 1997 року на підставі статті 56 Цивільного кодексу УРСР, як укладений внаслідок помилки.

Твердження заявника про порушення судом норм права та посилання на відсутність фактичних даних, які б підтверджували неправильне сприйняття позивачем предмета чи інші істотні умови Договору страхування не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2006 року та постанову Київського  апеляційного господарського суду від  26.12.2006 року  у справі №  43/780-26/208 господарського суду  міста Києва  залишити без змін, а касаційну скаргу    Української державної інноваційної компанії без задоволення.

Головуючий                                                                                   Т. Дроботова

Судді                                                                                              Н. Волковицька

Л. Рогач