ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2007 р.
№ 2/421

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:
Добролюбової Т.В.,
Гоголь Т.Г.,
Продаєвич Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", м. Київ (ДП "АРЗПАК")

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2007

у справі
№ 2/421 господарського суду м. Києва

за позовом
Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", м. Київ

до
Державної акціонерної компанії "Хліб України", м. Київ

про
стягнення 16581,08 грн.

за участю представників сторін:

від позивача:
Коваль В.Б. за дов. від 14.02.07 №293д

від відповідача:
Стегній Л.М. за дов. від 06.10.06 №12-14/512

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006 року Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулося до господарського суду м. Києва із позовом про стягнення з Державної акціонерної компанії "Хліб України" суми основного боргу у розмірі 16581,08 грн., яка йому була передана за розподільним балансом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача перейшло право вимоги боргу до КСП "Реконструктор" що виник внаслідок не проведення розрахунків за отримані мінеральні добрива згідно з постановою Кабінету

Доповідач: Продаєвич Л.В.

Міністрів України від 03.09.1997 №977. В якості підстав заявленого позову

Агентством зазначені пункт 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 №690, статті 519, 526, 530 Цивільного кодексу України, стаття 59 Господарського кодексу України та зроблено посилання на те, що відповідач повинен нести відповідальність за передачу недійсної вимоги.

Від Державної акціонерної компанії "Хліб України" (надалі –ДАК "Хліб України") надійшли пояснення, в яких остання звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 №690 встановлювала передачу абсолютно всієї заборгованості без виключень, оскільки в постанові не зазначалося будь–яких умов передачі боргу. Отже, Компанія була зобов'язана передати Агентству право вимоги до дебіторів.

Позивачем, в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, подані до господарського суду м. Києва заяви про зміну предмету позову, в яких йдеться про стягнення з відповідача збитків у розмірі 16581,08 грн., спричинених передачею безнадійної дебіторської заборгованості КСП "Реконструктор", оскільки останнє 31.07.2001 було ліквідоване. Заяви обґрунтовані приписами статей 519, 624 Цивільного кодексу України, пунктом 5.2.8 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Рішенням господарського суду м. Києва від 28.11.2006 (суддя: Домнічева І.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2007 (судді: Корсак В.А.–головуючий, Авдеєв П.В., Коршун Н.М.)–у задоволенні позову відмовлено з огляду на те, що цивільні відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі адміністративного акта за ініціативою органу держави, а оскільки угоди між сторонами не укладалися в їх відносинах не мала місце ініціативна вольова поведінка, тому ДАК "Хліб України" не може нести відповідальність, передбачену за порушення договірних зобов’язань.

Не погоджуючись з рішенням та постановою, Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою про їх скасування, просить прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані статті 4, 41, 197, 198, 202 Цивільного кодексу УРСР; актом приймання–передачі дебіторської заборгованості, який є простою письмовою формою угоди уступки права вимоги, встановлені відповідні цивільні права та обов'язки сторін.

Скаржник посилається на те, що суд невірно трактує постанову Кабінету Міністрів України від 15.05.2003 №690, яка не зобов'язує вчиняти певні дії, а лише регулює їх проведення і ніяким чином не обмежує цивільні права та обов'язки сторін і не зобов'язує відповідача вчиняти "протизаконні дії у вигляді уступки позивачу недійсних вимог до дебітора".

Скаржник наполягає на тому, що акт приймання–передачі свідчить про волевиявлення сторін, а саме поняття "дебітор", як особи, що має дійсний борг виключає можливість так званої "недійсної вимоги" і передача такої вимоги відповідачем стосовно ліквідованого підприємства свідчить про порушення правил ведення бухгалтерського обліку на підприємстві відповідача.

Від ДАК "Хліб України" надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких Компанія звертає увагу на те, що скаржником фактично оскаржуються всі обставини справи, що є неприпустимим у суді касаційної інстанції. Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №690 про створення Агентства, зауважує на тому, що передача заборгованості виникла в межах адміністративних правовідносин, а не в процесі здійснення фінансово–господарської діяльності підприємств.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке:

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, Кабінет Міністрів України 15.05.2003 прийняв постанову №690 "Про утворення Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", якою створено нову юридичну особу шляхом виділення із складу ДАК "Хліб України" філії "Агентство з реструктуризації підприємств агропромислового комплексу" та віднесено її до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України №690 встановлено, що ДАК "Хліб України" повинна забезпечити передачу Агентству, зокрема, права вимоги до дебіторів Компанії за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 №977, від 24.01.1998 №77, від 24.01.1998 №83, від 25.08.1998 №1338, товарних поставок в рамках програми Міністерства сільського господарства США, а також до інших дебіторів Компанії.

На виконання вказаної постанови між Агентством та Компанією підписано розподільний баланс станом на 31.07.2003 та акт приймання - передачі дебіторської заборгованості до цього балансу, який погоджений протоколом Урядової комісії з реструктуризації ДАК "Хліб України" від 02.09.2003 №5.

Відповідно до цих документів та реєстру дебіторської заборгованості, який є додатком №1 до акта приймання–передачі, до позивача перейшло право вимоги до дебіторів Компанії за розрахунками з оплати матеріально – технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 03.09.1997 №977 та від 24.01.1998 №77, які рахувалися на той час на балансі ДАК "Хліб України", у т.ч. до КСП "Реконструктор".

У разі злиття, поділу, приєднання підприємств момент переходу майна та відповідних прав і обов'язків до нових підприємств визначається, якщо інше не передбачено законом чи постановою про реорганізацію, днем підписання передаточного або розподільного акту чи балансу (частина 2 статті 37 Цивільного кодексу УРСР).

Передавальний акт або розподільний баланс затверджується засновниками (учасниками) юридичної особи або органом, який прийняв рішення про реорганізацію юридичної особи.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з урахуванням наступного: як вірно відзначили суди та вбачається із матеріалів справи, Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" створене за рішенням власника –Державного органу, шляхом реорганізації ДАК "Хліб України", в силу адміністративного акта –постанови Кабінету Міністрів України №690, а відтак, наявний у справі акт приймання –передачі дебіторської заборгованості до розподільного балансу слід розглядати не як угоду, оскільки за загальним правилом уступка права вимоги –акт добровільний, а як підставу для набуття новоутвореною особою певного обсягу правонаступництва.

Відповідно до затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України Статуту Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" (п.1.3), останнє є правонаступником майнових прав та обов'язків реорганізованої ДАК "Хліб України" у відповідності з розподільним актом (балансом).

Отже, підписання передаточного або розподільного акта чи балансу свідчить про організаційно –економічні перетворення, з яким чинне законодавство пов'язує перехід майнових прав та обов'язків.

Із пункту 3 Статуту вбачається, що підприємство утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації і основними напрямками його діяльності є інвентаризація, реструктуризація заборгованості підприємств агропромислового комплексу, відновлення втраченого в процесі реформування підприємств агропромислового комплексу правонаступництва по заборгованості перед державою, її належне оформлення, виявлення активів підприємств –боржників та їх правонаступників (п.3.2 Статуту).

За цих обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про безпідставність тверджень Агентства на наявність волевиявлення сторін при оформленні та передачі дебіторської заборгованості та відповідно про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач, посилаючись на ліквідацію КСП "Реконструктор" обґрунтував свої вимоги приписами статі 519 Цивільного кодексу України та суму дебіторської заборгованості визначив як збитки.

Статею 519 Кодексу передбачена відповідальність первісного кредитора у зобов'язанні перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги. Причому така особа відповідає виключно за свої неправомірні дії, внаслідок яких було спричинено шкоду. Як з'ясовано судами, між сторонами відсутні договірні правовідносини, а тому встановлена цією статею Цивільного кодексу відповідальність застосуванню не підлягає, і підстави для стягнення збитків відсутні.

З огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів вважає, що постанова Київського апеляційного господарського суду відповідає фактичним обставинам справи та приписам чинного законодавства.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення або постанова господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2007 у справі № 2/421 - залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу", м. Київ (ДП "АРЗПАК") - залишити без задоволення.

Головуючий, суддя

Т. Добролюбова

Суддя

Т. Гоголь

Суддя

Л. Продаєвич