АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

05.03.07
Справа  № 7/34-38

Львівський
апеляційний господарський суд у складі:

головуючого-судді                                Р. Марко

суддів                                           Т. Бонк

С. Бойко

При
секретарі
Ковалишин Ю.

розглянувши апеляційну
скаргу  СГ ТзОВ «Колос»від 07.08.06 № 186

на рішення господарського
суду  Волинської   області від 19.07.06

у
справі    №
7/34-38

за
позовом - п/п ОСОБА_1

до
відповідача -СГ ТзОВ «Колос»

про   стягнення  95 486,90 грв. ( з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог)

за участю представників сторін:

Від позивача-    ОСОБА_2

Від відповідача - Родзенюк В.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням
господарського суду Волинської області від 19.07.06 частково задоволено позов
п/п ОСОБА_1. Стягнуто з  СГ ТзОВ»Колос»на
користь п/п ОСОБА_1  45 349,20 грв.
заборгованості, 4 534,92 грв. штрафу, 815,40 грв. пені, 2856,99 грв.
інфляційних витрат та 6701,92 грв. процентів річних, всього на суму 54 227,43
грв., 2500 грв. витрат по сплаті адвоката, 542,27 грв. в повернення витрат по
сплаті державного мита  та 118 грв. в
повернення витрат по оплаті інформаційно- технічного забезпечення судового
процесу. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим
рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати, в позові відмовити, з підстав
порушення норм матеріального та процесуального права, неповного дослідження
обставин справи. В обґрунтування своїх доводів, відповідач посилається на те,
що жодної угоди на поставку паливно мастильних матеріалів з позивачем не було
укладено, акту звірки не підписувалось. На думку апелянта, позивач представив
сфальсифіковані документи ( договір, накладну).

В судовому засіданні, представник
позивача заперечив проти доводів апелянта, просив  рішення суду залишити без змін, як таке, що
прийнято з дотриманням норм чинного законодавства та на підставі досліджених
усіх обставин справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
дослідивши обставини справи, перевіривши правильність застосування судом
першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів не вбачає правових
підстав для задоволення вимог апелянта.

При цьому колегія виходила з
наступного.

22 квітня 2005 року між підприємцем ОСОБА_1 (свідоцтво про державну
реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної
особи від 23.10.2003р.) та сільськогосподарським товариством з обмеженою
відповідальністю "Колос" було укладено договір поставки за НОМЕР_1 у
відповідності до котрого, позивачем було взято на себе зобов'язання щодо
постачання відповідачу товару - дизельного палива.

На виконання умов зазначеного договору,
позивачем згідно накладної НОМЕР_2 (довіреність на отримання
товарно-матеріальних цінностей серії НОМЕР_3, виписана на ім'я ОСОБА_4) було
відпущено сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Колос"
дизельне паливо в кількості 14820 літрів (по ціні 2,55 грн. за літру) на
загальну суму 45439,20 грн. (в тому числі 7558,20 грн. ПДВ).

Відпуск підприємцем ОСОБА_1 у
визначених обсягах нафтопродуктів сільськогосподарському товариству з обмеженою
відповідальністю "Колос", а також одержання останнім
товарно-матеріальних цінностей у позивача підтверджується долученими останнім
до матеріалів справи оригіналами накладної НОМЕР_2, довіреності серії НОМЕР_3,
податковою накладною ОСОБА_3.

Сума заборгованості підтверджується
долученим позивачем до матеріалів справи підписаним між сторонами актом звірки
взаємних розрахунків від 03.06.2005р.

Згідно п.п. 7.1-7.3 договору НОМЕР_1,
оплата за отримані від позивача нафтопродукти повинна була здійснюватись
відповідачем на підставі накладної на товар, розрахунки за поставлене дизельне
паливо мали бути проведеними у безготівковій формі шляхом перерахування,
вартості товару на розрахунковий рахунок позивача впродовж одного банківського
дня з моменту отримання СгТзОВ "Колос" документів на товар.

Відповідно до ст.. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести належними доказами, наявність тих обставин на які
вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Ні в суд першої, ні в суд апеляційної
інстанцій, відповідач доказів оплати за поставлений товар не представив.

Необґрунтованими є доводи апелянта про
те, що в договорі ( п. 2.1) зазначається ціна товару за тону, а не літр, як
вказує позивач, так як товарною накладною та актом звірки ( які підписані
апелянтом) зафіксовано  ціну товару саме
за літр.

Також необґрунтованими є доводи
апелянта про те, що позивачем подано зфальсифіковані документи ( договір,
накладну), так як згідно  постанови СВ
Луцького МВ УМВС України у Волинській області про закриття кримінальної справи
від  16.02.07, висновком почеркознавчої
експертизи № 62 від 12.02.07 встановлено, що договір поставки НОМЕР_1,
довіреність серії НОМЕР_3,  акт звірки
розрахунків  станом  на 03.06.05 згідно договору НОМЕР_1,
підписані саме директором Родзенюком В.І.

Відповідно до  п. 8.1 договору поставки НОМЕР_1 від
22.04.2005р., ст.ст. 230, 231, 232 Господарського кодексу України та ст.ст.
549, 550 Цивільного кодексу України за прострочку здійснення належних
розрахунків по оплаті поставлених нафтопродуктів , винна сторона несе
відповідальність у вигляді нарахованої пені.

Згідно представлених розрахунків за
період прострочки платежів, відповідачу
нараховано  815,40 грн. пені (з
розрахунку 0,01% від суми поставки за кожен день прострочення платежів), а
також 4534,92 грн. штрафу, що обраховувався у розмірі десяти відсотків від суми
заборгованості за прострочення проведення розрахунків у терміни, визначені
угодою.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь
другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати
послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має
право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання
має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає
із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 599 Цивільного
кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним
чином.

Разом з цим, у відповідності до ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з представленими розрахунками,
відповідачу відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано 670,92
грн. суми процентів річних та 1 856,99 грн. інфляційних втрат.

З огляду на досліджені обставини
справи, та той факт, що відповідачем не спростовано факт не укладення спірної
угоди та не виконання її позивачем, суд першої інстанції підставно задоволив
позовні вимоги в частині стягнення 45 349,20 грн. заборгованості, 4 534,92 грн.
штрафу, 815,40 грн. пені, 2 856,99 грн. інфляційних втрат, 670,92 грн.
процентів річних.

Що ж до вимоги про стягнення 45 000
грв. втраченої вигоди, то такі вимоги, позивач належним чином не довів, а тому
в цій частині позову, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні
позову.

Також, суд першої інстанції підставно
задоволив вимогу про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, так як
понесення  таких витрат належним чином
обґрунтовано та доведено.

Колегія суддів, вважає, що місцевим
господарським судом за наявних у справі доказів в цілому зроблено правильні
висновки щодо обставин справи, рішення прийнято
з дотриманням вимог чинного законодавства, що свідчить про відсутність
підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.   101, 103, 105 ГПК України,  Львівський апеляційний господарський суд -

Постановив:

Рішення
господарського суду Волинської
області від 19.07.06 у справі № 7/34-38 залишити без змін, а апеляційну
скаргу  - без задоволення.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати до
господарського суду Волинської області.

Головуючий-суддя                         Р. Марко

Суддя                                    Т. Бонк

Суддя                                    С. Бойко