ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

05.06.2007
Справа №2-23/1332-2007А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача – Марцинюк О.В. - суб’єкт підприємницької діяльності,

від відповідача – Ємцова А.І. - головний державний податковий ревізор-інспектор відділу оподаткування фізичних осіб, Трегуб В.О. - завідуючий юридичним сектором, дов. від 09.01.2007р. №16/Т/10-0,

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом суб’єкта підприємницької діяльності – фізичної особи - Марцинюка Олександра Володимировича, (97200, АР Крим, смт. Совєтський, вул. Железнодорожна, 15, кв.19),

до відповідача Державної податкової інспекції в Совєтському районі АР Крим, (97200, АР Крим, смт. Совєтський, вул. Механізаторів, 1),

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Суб’єкт підприємницької діяльності – фізична особа - Марцинюк Олександр Володимирович звернувся в господарський суд Автономної Республіки Крим із позовом до Державної податкової інспекції в Совєтському районі АР Крим про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №/2 від14.08.2003р.(вих.№908/4249/17-0 від 18.08.2003р.) про застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 1833,37грн. Позивач зазначив, що відсутні правові підстави для винесення спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивач в порушенні Закону України «Про податок на додану вартість» не зареєструвався як платник податку на додану вартість і у зв’язку з чим не нараховував податкові зобов’язання з податку на додану вартість.

Згідно пункту 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України» №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення позивача, представників відповідача,  дослідив надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь  у процесі прийняття рішення.

Відповідно до  наказу Державної податкової адміністрації у АР Крим від 20.08.2004г.№300 «Про утворення Феодосійської міжрайонної державної податкової інспекції» була утворена Феодосійська  міжрайонна державна податкова інспекція АР Крим шляхом злиття Державної податкової інспекції у м. Феодосії АР Крим та Кіровської міжрайонної державної податкової інспекції в АР Крим. Відповідно до наказу Державної податкової адміністрації у АР Крим від 24.03.2006р. «Про реорганізацію Феодосійської міжрайонної державної податкової інспекції» була створена Державна податкова інспекція в Совєтському районі АР Крим, яка є правонаступником Феодосійської міжрайонної державної податкової інспекції АР Крим.

Як свідчать матеріали справи, 26.05.2003р. Кіровською міжрайонною державною податковою інспекцією в АР Крим була проведена планова документальна перевірка дотримання вимог законодавства про оподаткування приватним підприємцем Марцинюком Олександром Володимировичем за період з 01.07.2001р. по 31.12.2002р., за результатами якої був  складений акт №607/17-0. Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість», в зв’язку з чим донараховано податку на додану вартість в сумі 1883,37грн.

На підставі акту перевірки 27.05.2003р. відповідачем відносно громадянина Марцинюка Олександра Володимировича прийняте податкове повідомлення-рішення №/0 про визначення податку на додану вартість в сумі  1883,37грн. та застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 1883,37грн.

За результатами апеляційного оскарження  відповідачем відносно громадянина  Марцинюка Олександра Володимировича прийняте податкове повідомлення-рішення №/2 від 14.08.2003р. про застосування штрафних санкцій з податку на додану вартість в сумі 1883,37грн., яке і оспорююється позивачем.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт перевірки, у якому факти виявлених порушень повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування фактів виявлених порушень є підстави  для притягнення до відповідальності.

Із акта перевірки від 26.05.2003р. вбачається, що приватний підприємець Марцинюк Олександр Володимирович не зареєстрований платником податку на додану вартість. Вибірковою перевіркою правильності обчислення та уплати податку на додану вартість за період з 01.07.2001р. по 31.12.2002р.встановлено, що приватний підприємець Марцинюк О.В. здійснював діяльність за готівкові кошти в кафе «Закусочна», що підтверджується звітами про використання реєстраторів розрахункових операцій, однак, податок на додану вартість не нараховував та не сплачував в бюджет. Відповідач вважає, що заниження приватним підприємцем Марцинюком Олександром Володимировичем податку на додану вартість відбулося тому, що позивач не зареєструвався платником податку на додану вартість, внаслідок чого даний вид податку не обчислювався та в бюджет не перераховувався. Отже, підлягає сплаті  в бюджет податок на додану вартість за періоди: 4 квартал 2001р., 1-4 квартали 2002р. в загальній сумі 1883,37грн.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пункту 25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України №79 від 01.03.2000р., у випадку відсутності підстав для виключення платника податку на додану вартість із реєстру, платнику надається  письмове пояснення (відмова про виключення) та повертається свідоцтво разом із завіреними копіями.

Матеріалами справи підтверджено, що листом від 10.08.2001р.за №878/29-0 відповідач повідомив позивача про зняття з обліку як платника податку на додану вартість з 25.05.2000р.

Відповідачем не прийнято до уваги, що своє свідоцтво платника податку на додану вартість №51669701 від 04.09.1997р. суб’єкт підприємницької діяльності – фізична особа – Марцинюк О.В. повернув відповідачу 15.05.2000р., що повністю відповідає вимогам пункту 14 Указу Президента України «Про деякі зміни в оподаткуванні» від 07.08.1998р. №857/98, згідно якому особи, які зареєстровані як платники податку на додану вартість, можуть бути зняти з реєстрації, якщо такі особи за останні дванадцять поточних календарних місяців мали оподатковані об’єми продажу товарів (робіт, послуг) менш 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Інших обмежень в частині зняття з обліку даний пункт Указу Президента України не містить.

Суд приходить до висновку, що в період 4 квартал 2001р. і 1 – 4 квартали 2002р. позивач платником податку на додану вартість не був, що підтверджено самим  актом перевірки.

Державною податковою інспекцією в Совєтському районі АР Крим не надані суду документальні докази, які підтверджують, що позивач у встановленому законом порядку став на облік платника податку на додану вартість і був платником податку на додану вартість у перевіряємому періоді. Тому суд вважає, що факт порушення позивачем вимог пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» у судових засіданнях не доведений, отже, відповідачем необґрунтовано було застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1883,37грн. згідно спірному податковому повідомленню-рішенню, що є підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення протиправним та скасування його.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 86,69,70 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 26.05.2003р. №607/17-0 як доказ встановлення факту порушення позивачем пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість». При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення.

Таким чином, відповідач не надав докази, що підтверджують свої заперечення та факти, викладені в акті перевірки, що послужили підставою до винесення спірного податкового повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1883,37грн., документально не спростував надані позивачем вимоги.

З урахуванням викладеного, суд доходить обґрунтованого  висновку про те, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 1883,37грн., є незаконним і  порушує права позивача. У відповідача не було законних підстав для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 1883,37грн.

Судом не приймаються до уваги доводи відповідача відносно пропуску позивачем річного строку для звернення із позовом через наступне.

Стаття  22 Конституції України передбачає, що при ухваленні нових законів або внесенні змін у діючі закони не допускається звуження змісту та об’єму існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду встановлюється річний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або має дізнатися про порушення прав, свобод чи інтересів.

14.08.2003р. відповідач прийняв відносно позивача спірне податкове повідомлення-рішення №/2 про застосування штрафних санкцій в сумі 1833,37грн. Однак, відповідачем не надані докази отримання позивачем цього податкового повідомлення-рішення. Відповідач не надав суду документальне підтвердження, з якого часу сума податкового зобов’язання в розмірі 1833,37грн. є узгодженою.

Відповідно до преамбули Закону України від 21.12.2000р. №2181 «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який встановлює порядок погашення зобов’язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків та зборів (обов’язкових платежів), включаючи нарахування та сплату пені і штрафних санкцій, які застосовуються до платників податків контролюючими органами і визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 цього Закону передбачено, що податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов’язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються строки давності, які передбачені Законом України  «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» - в три роки.

Матеріали справи свідчать, що в 2006р. відповідач звернувся в господарський суд АР Крим  із позовом до суб’єкта підприємницької діяльності Марцинюка О.В. про звернення стягнення на активи у розмірі 1887,37грн. згідно спірному податковому повідомленню-рішенню. Тобто, суб’єкту підприємницької діяльності Марцинюку О.В. стало відомо про прийняття спірного податкового повідомлення-рішення №/2 від14.08.2003р. тільки в 2006р.

Оскільки про існування спірного податкового повідомлення-рішення суб’єкту підприємницької діяльності – фізичної особі – Марцинюку О.В. стало відомо тільки у 2006р., а даний позов суб’єкт підприємницької діяльності – фізична особа – Марцинюк О.В. подав  21.12.2006р., що підтверджується штампом на конверті, то позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності.

При цьому суд вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.  Частиною 3 статті 3 Закону України «Про судоустрій» встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами. Відповідно до частині 1 статті 6 цього ж Закону усім суб’єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно частині 3 зазначеної статті ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його  справи в суді, до підсудності якого вона віднесена законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено,  що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів  правовідносин, в тому числі у судовому порядку.

Отже, Державною податковою інспекцією в Совєтському районі АР Крим не надані докази, які підтверджують обґрунтованість висновків акту перевірки, і застосування до позивача штрафних санкцій за вказане порушення згідно спірному податковому повідомленню-рішенню про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1883,37грн. є неправомірним і висновки акту перевірки згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не підтверджені відповідачем.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність порушення позивачем пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» через не доведеність відповідачем цього  порушення. За таких умов факт вказаного в спірному податковому повідомленні-рішенні порушення слід вважати неналежне встановленим,  що є підставою для задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  Законами України.

За таких обставин справи, позовні вимоги суб’єкта підприємницької діяльності – фізичної особи – Марцинюка Олександра Володимировича підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 05 червня 2007року.

У повному обсязі постанову складено  11 червня  2007року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Кіровської міжрайонної державної податкової інспекції АР Крим від 14.08.2003р. №/2 (вих.№908/4249/17-0 від 18.08.2003р.) про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1883,37грн.

3.Стягнути з Державного бюджету України на користь суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи - Марцинюка Олександра Володимировича (97200, АР Крим, смт. Совєтський, вул. Железнодорожна, 15, кв.19, ідентифікаційний код ) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.