ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"05" червня 2007 р.
справа № 20-9/136

за позовом  Садівничого товариства “ТАВРІЯ”

до  Садівничого товариства “СКІФ”

Садівничого товариства “КИПАРИС”

про  переведення прав та обов’язків покупця за договором.

суддя Рибіна С. А.

представники сторін:

позивач –Галась Є. Р., довіреність б/н від 17.04.2007,

Плющ А. К., голова, паспорт серії АР № 260136 від 26.12.2000;

відповідач (СТ “Кипарис”) – Козлов В. С. –голова, паспорт серії АР № 010570 від 27.10.1995,

Христян Л. В., довіреність б/н від 04.06.2007;

відповідач (СТ “Скіф”) – не  з’явився..

Суть спору: Садівниче товариство “ТАВРІЯ” звернулося до господарського суду  м. Севастополя з позовними вимогами до Садівничого товариства “СКІФ”,  Садівничого товариства “КИПАРИС”  про  переведення прав та обов’язків покупця за договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовує  тим, що СТ “ТАВРІЯ” та СТ “СКІФ” є співвласниками електроустановки КРП-1940, однак в порушення вимог статті 358 Цивільного кодексу України, СТ “СКІФ” уклало 07.04.2006 з СТ “КИПАРИС”  договір про передачу дольової власності, без попередження про намір продати свою частину позивачу.

В процесі розгляду справи позивач в порядку передбаченому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України надав клопотання про зміну підстав та предмету позову.

Відповідачі   позовні вимоги  не визнають, вважають свої дії правомірними, однак обґрунтованих заперечень на позов не надали. В усних поясненнях представники відповідачів наполягають на тому, що позивач завчасно знав про намір СТ “СКІФ” продати свою долю, однак від її придбання відмовився, тому був укладений договір № 1 від 07.04.2006.

Згідно  ст. ст. 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні представникам сторін  роз'яснені процесуальні права та обов'язки.

За клопотанням сторін, відповідно до статті 10 Конституції України, статті 10 Закону України “Про судоустрій України”, пояснення та клопотання по справі надавалися ними російською мовою.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 04 червня 2007 року 05 червня 2007 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені докази, суд встановив:

СТ “ТАВРІЯ” та СТ “СКІФ” є співвласниками електроустановки КРП-1940, тип ТМ-160/6, заводський № 613 яка розташована в місті Севастополі в Юхарній балці на території СТ “ТАВРІЯ”.

07.04.2006 між СТ “СКІФ” (продавець) та СТ “КИПАРИС” (покупець) був укладений договір № 1 про передачу дольової власності, згідно умов якого, продавець передає покупцю своє право на володіння електроустановкою КТП-1940 (тип ТП-ТМ-160/6, заводський № 613)  в розмірі 50 % її вартості, яка належить йому на праві спільної дольової власності з СТ “ТАВРІЯ”, кожен з яких володіє  Ѕ частиною суми яка витрачена на придбання та роботи з монтажу даного електрообладнання.

Позивач вважає, що він має переважне право на придбання частки дольової власності.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про переведення прав та обов’язків покупця за договором.

Суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, прийнятого 16.01.03, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання Цивільним кодексом України чинності, тобто після 01.01.04.

Правовідносини між сторонами виникли після 01.01.04, тому при розгляді спору суд керується  Цивільним кодексом України  в редакції 2003 року.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звертатись до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Пунктом другим статті 16 Цивільного кодексу України  встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування  збитків  та  інші   способи   відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,  органу  влади  Автономної  Республіки  Крим  або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способи, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 Господарського кодексу України також має перелік способів захисту прав та законних інтересів суб’єктів господарювання:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання  повністю  або  частково  недійсними  актів  органів державної  влади та органів місцевого самоврядування, актів  інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси   суб'єкта   господарювання  або   споживачів;   визнання  недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення  становища, яке існувало  до  порушення  прав  та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Позивач - Садівниче товариство “ТАВРІЯ” звернувся до суду із позовом про  переведення прав та обов’язків покупця за договором.

Вищевказаними нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, Законом України “Про власність”  та іншими законами саме такий спосіб захисту права власності не передбачений.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку,  що  позивач звернувся із позовом про захист його права способом, який не передбачений чинним законодавством.

На підставі вищевикладеного, суд визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому суд роз’яснює, що позивач не позбавлений права звернутися до суду в передбаченому законом порядку з позовом, який відповідає встановленим чинним законодавством способом  захисту прав.

Суд відмовив позивачу в прийнятті заяви про зміну позовних вимог з тих підстав, що згідно  Господарського процесуального кодексу України  зміна позивачем підстав та предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива.

Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, господарський суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви) (Інформаційній Лист Вищого господарського суду України від 02.06.2006 №01-8/1228).

Керуючись статтями  82-85  Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя                                                                                                                                               С.А. Рибіна

Рішення оформлено відповідно до вимог ст. 84 Господарського

процесуального кодексу України і підписано 14.06.2007