ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.05.07                                                                                           Справа № 1/372-15/143

(1/422-21/286)

за позовом: Будинкоуправління №1 Львівської квартирно-експлуатаційної частини, м.Львів

до відповідача: Львівського комунального підприємства "Дністер", м.Львів

про стягнення 325480,83 грн.

Суддя Т.Костів

Представники:

від позивача: Жогальський Ф.Ф. (№ 255 від 11.07.2007р.).

від відповідача: Швець І.Ч. (довіреність №8 від 03.05.2007р.), Цап Р.Г. - директор

Суть спору: Позовну заяву подано будинкоуправлінням №1 Львівської квартирно-експлуатаційної частини, м.Львів до Львівського комунального підприємства “Дністер”, м.Львів про стягнення 325480,83 грн. заборгованості за поставлену теплову енергію.

Провадження у справі (1/422-21/286) було порушене 04.08.2003 р. та призначено розгляд справи на 21.08.2003р. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду. Рішенням господарського суду Львівської області (суддя Масловська Л.З.) від 04.12-15.01.2004р. позов задоволено повністю та вирішено стягнути з ЛКП “Дністер” 325480,83 грн. заборгованості за поставлену теплову енергію та судові витрати. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.06.2004 р. рішення господарського суду Львівської області від 15.01.2004 р. у справі №1/422-21/286 залишено без змін та відмовлено у задоволенні апеляційної скарги Львівському комунальному підприємству “Дністер”.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2004р. касаційну скаргу Львівського комунального підприємства “Дністер” задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.06.2004р. та рішення господарського суду Львівської області від 15.01.2004р. скасовано, а справу №1/422-21/286 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

У постанові Вищий господарський суд України вказав, зокрема, на не з’ясування судами правових підстав заявленого позову, правової природи спірних відносин, норм, які їх регулюють; ненадання належної правової оцінки обставинам щодо продовження дії договору від 15.10.1999 р. у зв’язку із діями сторін щодо укладення нового договору №4 від 15.10.2000 р.; не з’ясування обсягів і кількості поставленої теплової енергії у спірний період; необгрунтування висновку про незастосування до спірних відносин Правил користування тепловою енергією у зв’язку із скасуванням їх державної реєстрації Міністерством юстиції України лише 07.11.2002р.; не перевірення розрахунків розміру заявленого позову, факту правонаступництва відповідача щодо прав та обов’язків ЖЕК №109 Галицького району м. Львова; неврахування вимог ст. 76 ЦК УРСР при розгляді питання про поновлення строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду України від 24.02.2005 р. відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 15.12.2004 р. у цій справі.

11.04.2005 р. господарський суд Львівської області порушив провадження у справі (№1/372-15/143) та призначив розгляд на 19.05.2005р. З метою забезпечення виконання вказівок Вищого господарського суду України, розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду  від 19.05.2005р., 07.06.2005р., 23.06.2005р., 07.07.2005р.

У зв’язку із відсутністю на об’єктах відповідача приладів обліку теплової енергії та розроблених даних щодо максимальних теплових навантажень по кожному житловому будинку, з метою перевірки обґрунтування розрахунків розміру заявленого позову, ухвалою господарського суду Львівської області від 21.07.2005 р., призначено судово-бухгалтерську експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського НДІ судових експертиз, перед якими поставлено питання: чи підтверджується документально розрахунок позивача –Будинкоуправління №1 Львівської КЕЧ району щодо заборгованості за поставлену теплову енергію ЛКП “Дністер” (ЖЕК №109) за період з 01.06.2000 р. по 30.06.2001 р. в сумі 325480,83 грн.  Провадження у справі зупинено.

10.02.2007р. на адресу суду надійшов висновок №2515 судово-бухгалтерської експертизи по матеріалах господарської справи №1/372-15/143 від 29.12.2006 р., згідно із яким за умови обґрунтованості сум у графі “пільги, надані ЖЕК”, експертом підтверджується документально розрахунок позивача Будинкоуправління №1 Львівської КЕЧ району щодо заборгованості за поставлену теплову енергію ЛКП “Дністер” (ЖЕК №109) за період з 01.06.2000 р. по 30.06.2001 р. в сумі 325480,83 грн.

Ухвалою суду від 15.03.2007р. поновлено провадження у справі та призначено розгляд на 12.04.2007р. Розгляд справи відкладено до 24.04.2007р., до 08.05.2007р. та до 29.05.2007р. з мотивів, зазначених в ухвалах суду.

Судом роз’яснювались права згідно ст. 22 ГПК України. У відповідності до ст. 75 ГПК України справа слухається за наявними у ній матеріалами.

В судових засіданнях представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що на підставі договору від 15.10.1999 р., який був автоматично пролонгований на новий рік, протягом 1999-2001 р. позивач поставив на об’єкти відповідача (житлові будинки, зазначені у переліку) теплову енергію. Розрахунок тарифу на оплату був проведений по фактичних витратах котельні і склав на період з 01.06.2000 р. по 01.05.2001 р. 0,60 грн./1 м.кв.; а з 01.05.2001 р. по 01.07.2001 р. –0,1535 грн./1 м.кв. Усього, позивач поставив відповідачу  теплову енергію на загальну суму 435648,83 грн., з яких відповідач оплатив лише частину в сумі 109880 грн. Заборгованість становить 325480,83 грн., які просить стягнути з відповідача.

Крім того, представник позивача подав клопотання №391 від 23.09.2003 р. про поновлення строку позовної давності по стягненню коштів за теплову енергію за червень 2000 р., мотивуючи це поважністю причин –намаганням своєчасно заявити ці вимоги по іншій судовій справі та відхиленням їх судом лише 15.07.2003р. з процесуальних підстав. Зазначив, що стягнення коштів за період з жовтня 1999р. по травень 2000р. були предметом судового розгляду у справі № 4/2049-9/283 і по даній справі не заявляються.

У додаткових поясненнях, листах, запереченнях тощо позивач також ствердив, що Будинкоуправління №1 Львівської КЕЧ є єдиним підприємством, яке технічно може поставити теплову енергію на вказані будинки відповідача, пояснив, що відповідач визнавав факт поставки теплової енергії та погоджувався її отримувати. Відповідач виставляв мешканцям рахунки на оплату теплової енергії, поставленої позивачем, стягував її в судовому порядку, при цьому, застосовуючи до мешканців тариф 0,86 грн. / 1 м.кв.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів недоведеності, відзиву по справі, однак, не надав.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Будинкоуправління №1 Львівської квартирно-експлуатаційної частини району є державним комунальним підприємством з правами юридичної особи, що підтверджується довідкою №353 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Квартирно-експлуатаційна частина, є державним комунальним підприємством з правами юридичної особи, що підтверджується довідкою №422 про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідач –Львівське комунальне підприємство “Дністер” є правонаступником ЖЕК №109 Галицького району м.Львова, що визнано сторонами та підтверджується, зокрема ухвалою Львівської міської ради № 1313 від 22.11.2001р.

31.07.2003 р. позивач звернувся із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену теплову енергію за період з червня 2000 р. по липень 2001р. Період червень 2000 р. виходить за межі трьохрічного строку позовної давності, з врахуванням встановлених договором, на який посилається позивач, строків оплати, що підтверджує дату у яку у позивача виникло право на позов. Згідно із ст.76 ЦК УРСР, який діяв на час існування спірних відносин і підлягає застосуванню відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов –із дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Клопотанням №391 від 23.09.2003 р. позивач просив поновити пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення коштів за червень 2000 р., обґрунтовуючи поважність його пропуску тим, що позивач мав намір та намагався звернутись у встановленому законом порядку про стягнення з відповідача коштів за червень 2000 р. під час розгляду судом справи №4/1303-15/145, однак, суд відмовив у задоволенні клопотання про залучення Будинкоуправління №1 Львівської КЕЧ району до участі у справі в якості другого позивача та, не розглядаючи цих вимог, виніс рішення 15.07.2003 р. Зазначена обставина підтверджується рішенням господарського суду Львівської області від 15.07.2003 р. у справі №4/1303-15/145, описова частина якого містить підтвердження обставин, на які посилається позивач. Відповідно до ч.2 ст.80 ЦК УРСР, суд вправі визнати поважною причину пропуску позовної давності і тоді порушене право підлягає захистові. Враховуючи, що законодавство не обмежує коло обставин, за яких суд вправі визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини заслуговують на увагу, причини пропуску строку позовної давності по вимозі щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за червень 2000 р. є поважними, а відповідно клопотання про поновлення строку позовної давності підлягає задоволенню.

15.10.1999 р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено договір №1 на поставку теплової енергії, яким встановлено опалювальну площу –82733,35 кв.м. (п. 1.4. договору), на пільгових основах –37244,4 кв.м., згідно із додатком №1 (п. 1.5. договору).

Додатком №1 до договору №1 на поставку теплової енергії від 15.10.1999 р. встановлено перелік об’єктів, до яких постачається теплова енергія для опалення, що відповідає схемі системи опалення від котельні позивача по вул. Дністерська, 8а у м.Львові. Матеріалами справи, зокрема, зазначеною схемою, поданням № 22/2 від 19.03.2001р., постановою №2П Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.03.2001 р. підтверджується, що лише позивач мав технічну можливість поставляти на зазначені об’єкти відповідача теплову енергію.

Договором №1 на поставку теплової енергії від 15.10.1999 р. передбачено, що плата за спожитий теплоносій встановлюється згідно Постанови кабінету Міністрів України №1548 від 25.12.1996 р. і Розпорядженням облдержадміністрації №710 від 25.06.1999 р., а саме за опалення 1 кв.м. загальної площі в місяць протягом року в сумі 0,65 грн. (п. 1.3. договору).

Поданням №22/2 від 19.03.2001 р. з попередніми висновками у справі №2-02-32/2000, Постановою №2П Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.03.2001 р. встановлено завищення встановленого в п. 1.3. договору №1 від 15.10.1999 р. тарифу, у зв’язку із чим він був перерахований позивачем та застосовувався ним, зокрема, при обчисленні суми позову, у відповідності до висновків органу Антимонопольного комітету України з 01.06.2000 р. по 01.05.2001 р. по ціні 0,60 грн./1 м.кв.; а з 01.05.2001 р. по 01.07.2001 р. –по ціні 0,1535 грн./1 м.кв.. Зазначена обставина сторонами не заперечувалась та підтверджується матеріалами справи. При цьому, зміст висновків органу Антимонопольного комітету України спростовує заперечення відповідача та третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору щодо невідповідності встановлених позивачем та застосованих при обчисленні позовних вимог тарифів вимогам нормативних актів, оскільки зі змісту подання №22/2 від 19.03.2001 р. та постанови №2П від 30.03.2001 р. випливає погодження Антимонопольним комітетом правильності проведених позивачем перерахунків на усунення допущених порушень.

Позивач проводив поставку на об’єкти відповідача теплової енергії, що підтверджується, зокрема, листуванням сторін, фактом стягнення відповідачем заборгованості за поставлену позивачем на об’єкти відповідача теплової енергії з мешканців, підтвердженим рішеннями Синівського районного суду м. Львова, листом №1771 від 09.10.2003 р. Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області, довідкою відповідача про тарифи на квартплату за відповідний період, виписками з наказів №101 від 14.10.1999 р., №99 від 26.10.2000р. по будинкоуправлінню №1 Львівської КЕЧ району, актом на пуск опалювальної котельні в опалювальному сезоні від 13.11.2000 р., рахунками, фактами часткової оплати відповідачем отриманої теплової енергії тощо.

Більше того, Постановою Верховної ради України №512-XIV від 18.03.1999 р. “Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України” заборонено, зокрема, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, підприємствам і організаціям не залежно від форм власності відключати жилі приміщення від енерго-, тепло-, водо- і газопостачання та відселяти із житла громадян у разі невнесення ними плати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, позивачу було заборонено не поставляти теплову енергію.

У той же час, належних доказів того, що поставка теплової енергії не проводилась, або проводилась в обсязі, меншому, ніж заявлений позивачем, суду не надано. Припущення відповідача та третьої особи на стороні відповідача не обґрунтовані відповідними розрахунками та не підтверджені належними доказами.

Протягом червня –жовтня 2000 р. на підставі договору №1 від 15.10.1999 р., з урахуванням зменшення на суму пільг населенню відповідно до додатку №1 до договору №1 від 15.10.1999 р. позивачем поставлено на об’єкти відповідача теплової енергії на загальну суму 162049,64 грн. З них відповідач оплатив лише частину в загальній сумі 2670 грн. та 267 грн. комісійних (відповідно до п. 2.3. договору), що підтверджується, зокрема, розрахунком позовних вимог. Відповідно, сума заборгованості за вказаний період становить 159112,64 грн.

За період з листопада 2000 р. по червень 2001 р.., з урахуванням зменшення на суму пільг населенню відповідно до додатку №1 до договору №1 від 15.10.1999 р. позивачем поставлено на об’єкти відповідача теплової енергії на загальну суму 273599,19 грн.. З них відповідач оплатив лише частину в загальній сумі 107210 грн. та 21 грн. комісійних (відповідно до п. 2.3. договору), що підтверджується, зокрема, розрахунком позовних вимог. Відповідно, сума заборгованості за цей період становить 166368,19 грн.

Усього загальна сума заборгованості за період з 01.06.2000 р. по 01.07.2001 р. становить 325480,83 грн.

Відповідач та третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору заперечують суму заборгованості посилаючись, зокрема, на відсутність доказів, таких як показів розрахункових приладів обліку, та встановлених максимальних теплових навантажень по кожному житловому об’єкту. З матеріалів справи та пояснень сторін випливає, що розрахункові прилади обліку на даних об’єктах відповідача відсутні, а норми максимальних теплових навантажень не розроблені. Враховуючи, що матеріали справи містять докази поставки позивачем теплової енергії, і що встановлення приладів обліку на об’єктах відповідача не належить до обов’язків позивача, як і розробка максимальних теплових навантажень по об’єктах відповідача, на виконання обов’язкових вказівок постанови Вищого господарського суду України від 15.12.2004 р., господарським судом Львівської області було призначено судово-бухгалтерську експертизу.

Висновком №2515 судово-бухгалтерської експертизи по матеріалах господарської справи №1/372-15/143 від 29.12.2006 р., стверджується, що за умови обґрунтованості сум у графі “пільги, надані ЖЕК”, експертом підтверджується документально розрахунок позивача Будинкоуправління №1 Львівської КЕЧ району щодо заборгованості за поставлену теплову енергію ЛКП “Дністер” (ЖЕК №109) за період з 01.06.2000 р. по 30.06.2001 р. в сумі 325480,83 грн.. Враховуючи наявність у матеріалах справи переліку осіб –пільговиків, а також приймаючи до уваги, що розмір заборгованості відповідача у розрахунках зменшений на суму відповідних пільг, суд не вбачає підстав для відхилення даного висновку судово-бухгалтерської експертизи.

Згідно з п. 4.3. договору №1 від 15.10.1999 р. він укладається терміном на один рік і вважається продовженим щорічно, якщо за місяць до закінчення договору не надійде заява від однієї з сторін про відмову від даного договору або про його перегляд.

Належних доказів недійсності чи неукладеності зазначеного договору суду не надано. Відповідно, суд приходить до висновку, що поставка теплової енергії у період з червня по жовтень 2000 р. здійснювалась на підставі договору №1 від 15.10.1999 р.

Згідно із ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР, зобов’язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок –відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускаються. Відповідно до п. 3.4. договору №1 від 15.10.1999 р., всі розрахунки проводяться по фактичному поступленні від мешканців ЖЕК №109 за попередній місяць, але до 15 числа поточного місяця. Матеріали справи свідчать, що відповідач неналежно виконував свій обов’язок по оплаті, провів лише часткову оплату. Відповідно до ст. 212 ЦК УРСР, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання. Таким чином, сума заборгованості за період з 01.06.2000 р. по 01.10.2000 р. в сумі 159112,64 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Відповідач та третя особа на стороні відповідача стверджують, що відносно поставки теплової енергії за період з листопада 2000 р. по червень 2001 р. проводилась за відсутності договору, після спливу строку дії договору №1 від 15.10.1999 р.

Матеріали справи свідчать, що 16.10.2000 р. та 26.10.2000 р. позивач направляв відповідачу проекти відповідного договору №4 на поставку теплової енергії від 15.10.2000р., який був підписаний відповідачем із протоколом розбіжностей. Однак, розбіжності врегульовані сторонами не були, відповідно, договір у редакції  проекту договору №4 від 15.10.2000 р. укладений сторонами не був.

Враховуючи, що п. 4.3. договору №1 від 15.10.1999 р. встановлює умовою припинення (непродовження) його дії не будь-яке звернення із заявою про відмову від договору чи його перегляд, а лише те, яке надійшло до контрагента не пізніше як за один місяць до 15.10.2000р., суд приходить до висновку, що листи, найраніший з яких датований тільки 16.10.2000р., не є підставою для припинення дії договору №1 від 15.10.1999 р., оскільки ст.ст.161, 162 ЦК УРСР передбачений принцип обов’язковості для сторін умов договору. Крім цього, як випливає з поданого розрахунку та не було заперечено сторонами, в листопаді 2000р., після спливу стверджуваного відповідачем строку дії договору №1 від 15.10.1999 р., відповідач продовжував виконувати його умови, зокрема, щодо сплати 10% комісійних, які передбачені в п.2.3. вказаного договору, проводив часткову оплату, підписував акти звірки тощо. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що договір №1 від 15.10.1999 р. був автоматично пролонгований на новий строк. Відповідно, поставка теплової енергії за період з листопада 2000 р. по червень 2001 р. проводилась на підставі договору №1 від 15.10.1999 р. Заборгованість за вказаний період становить 166368,19 грн., яка підлягає стягненню з відповідача відповідно до ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР.

Посилання відповідача на необхідність застосування до спірних відносин Правил користування тепловою енергією, затверджених Наказом №307/262 від 28.10.1999 р. Міністерства енергетики України, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України “Про затвердження правил користування тепловою енергією” не заслуговує на увагу, оскільки на підставі висновку №7/20 Міністерства юстиції України про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта від 07.11.2002 р., наказом №12 від 21.01.2003 р. Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства “Про скасування спільного наказу Міненерго та Держбуду України від 28.10.1999 р. №307/262”, зазначений наказ і затверджені ним правила були скасовані.

Не зважаючи на те, що протягом спірного періоду зазначені правила не були скасовані, вони, тим не менш, не підлягають застосуванню в даному випадку в силу того, що, як визнано Міністерством юстиції України у висновку №7/20 від 07.11.2002 р., вони суперечили нормативному акту вищої юридичної сили –Постанові Кабінету Міністрів України №1497 від 30.12.1997 р. Згідно із ч. 2 ст. 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Передбачені законом підстави, за яких би випливала відсутність обов’язку відповідача сплатити позивачу заявлену ним суму, не були доведені суду у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов’язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав та охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об’єктивного дослідження всіх обставин справи. Згідно із ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. За таких обставин судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 12, 33-35, 45, 49, 80, 81, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задоволити повністю.

2.          Стягнути з Львівського комунального підприємства “Дністер” (м.Львів, вул.Дністерська, ) на користь Будинкоуправління №1 Львівської квартирно-експлуатаційної частини району (м.Львів, вул.Стрийська, 105, ) 325480,83 грн. заборгованості, 1700,00 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 1880,40 грн. вартості проведеної експертизи.

3.          Накази видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Суддя