ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" травня 2007 р.
Справа  № 25/94-07-2377

За позовом: ТОВ „Торговий дім „Євразія”

до відповідача: ДП „Фірма Леда”

про стягнення  2483,88грн.

Суддя:  Малярчук І.А.

В  судових засіданнях приймали участь представники:

Від позивача: Вінчковський В.Л., довіреність  від 09.05.07р.

Від відповідача: не з’явився.

В  судовому засіданні 18.05.07 р. приймали участь представники:

Від позивача: Вінчковський В.Л., довіреність  від 09.05.07р.

Від відповідача: не з’явився.

Суть спору: про стягнення з ДП „Фірма Леда” на користь ТОВ „Торговий дім „Євразія” 2384,91 грн.  основного боргу та 98,97 грн. пені.

Позивач позовні вимоги підтримує, надав нормативне обґрунтування  позовних вимог від 16.05.07 р. вх.№10945,  в  якому обґрунтовує заявлені позовні вимоги з посиланням на ст.ст. 218, 638, 909 ЦК України.

Зокрема, позивач не заперечує  проти недодержання  ТОВ „Торговий дім „Євразія” та ДП „Фірма Леда” письмової форми договору  перевезення вантажу при його укладенні, однак при  цьому наполягає  на тому, що  між позивачем  та відповідачем  було досягнуто домовленості  за всіма істотними  умовами договору. Про факт досягнення домовленості, на думку позивача, свідчить прийняття виконання ДП „Фірма Леда” договору перевезення вантажу з боку  ТОВ „Торговий дім „Євразія” шляхом здійснення відмітки  на посвідченні про відрядження водія №76 від 15.06.06 р. та №81 від 29.06.06 р. за маршрутами Київ –Одеса.

Відповідач в судове засідання не з’явився, відзив на позов з підтверджуючими документами суду не надав.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне:

ТОВ „Торговий дім „Євразія” звернувся до господарського суду з позовом до ДП „Фірма Леда” про стягнення 2384,91 грн.  основного боргу по оплаті за перевезення вантажу та    98,97 грн. пені.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що за усною заявкою ДП „Фірма Леда”  здійснив перевезення вантажу за маршрутом м. Київ –м. Одеса відповідно до загальних  умов по договору перевезення. При здійсненні перевезення вантажу  позивач поніс витрати, визначені ним в розмірі 2384,91 грн., що складаються з вартості палива в сумі 1199,13 грн., витрат на оплату добових водію, що перебував у відрядженні, в сумі 125 грн., заробітної плати водію виходячи з кількості днів відрядження в сумі  120 грн., амортизації транспортного засобу в сумі 905,38 грн., вартості телефонних розмов в сумі 35,40 грн.

За твердженням позивача, відповідач згідно досягнутої усної домовленості повинен був сплатити  витрати позивача за надані послуги по перевезенню вантажу, однак не виконав свої зобов’язання по оплаті послуг за перевезення вантажу.

Крім того, з огляду на те, що, на думку позивача,  відповідачем не було належним чином виконано  зобов’язання по оплаті послуг за перевезення вантажу, ТОВ „Торговий дім „Євразія” також заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 98,97 грн., розраховану за період з 07.12.06 р. по 01.03.07 р. відповідно до вимог Закону України „Про відповідальність  за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” із застосуванням в обрахунку подвійної облікової ставки НБУ України.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.202, ч.4 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи,  спрямована на набуття,  зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини  можуть   бути   односторонніми   та   дво-   чи багатосторонніми (договори). Дво-  чи  багатостороннім  правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст.205 ЦК України  правочин  може  вчинятися  усно  або  в  письмовій  формі. Сторони  мають  право  обирати  форму  правочину,  якщо  інше   не встановлено законом.

У письмовій формі належить вчиняти:  1) правочини між юридичними особами;  2) правочини   між   фізичною   та   юридичною  особою,  крім  правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму,  що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші  правочини,  щодо  яких  законом встановлена письмова форма (ст. 208 ЦК України).

Правочин вважається таким,  що вчинений у письмовій формі, якщо  його  зміст зафіксований в одному або кількох документах,  у листах, телеграмах, якими  обмінялися сторони. Правочин вважається  таким,  що  вчинений  у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного,  електронного або іншого технічного засобу зв'язку (ч.1 ст.207 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.909 ЦК України  за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується    доставити   довірений їй   другою   стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його  особі, яка  має  право на одержання вантажу (одержувачеві),  а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення  договору  перевезення  вантажу  підтверджується складенням   транспортної   накладної   (коносамента   або  іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Крім того,  із змісту ст. 48 Закону України „Про автомобільний транспорт” №2344-ІІІ від 05.04.01 р., в  якій зазначені документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, вбачається, що у водія юридичної особи –автомобільного перевізника повинні бути у наявності  посвідчення   водія   відповідної   категорії, реєстраційні  документи на транспортний засіб,  ліцензійна картка, дорожній лист,  товарно-транспортна накладна або інший  визначений законодавством  документ  на вантаж,  інші документи,  передбачені законодавством України.

Статтею 50 Закону України „Про автомобільний транспорт” визначено, що договір про  перевезення  вантажу  автомобільним  транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між  замовником та  виконавцем  у  письмовій формі (договір,  накладна,  квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства України, що регулюють правовідносини щодо перевезення вантажу автомобільним транспортом, суд на підставі наявних в матеріалах справи документів, не вбачає підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог щодо стягнення з відповідача  грошових коштів як оплати за перевезення вантажу, оскільки  позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування з відповідачем  договірних правовідносин щодо перевезення вантажу. Таким доказом не може бути товарно-транспортна накладна або інший  визначений законодавством  документ  на вантаж.

Між тим, з наявних в матеріалах справи наказів про відрядження  від 15.06.06 р. та від 29.06.06 р., посвідчень про відрядження №70 та №81, подорожнього листа №978865, вбачається, що водій   ТОВ „Торговий дім „Євразія” Чечко В.В. перебував у відрядженні з 15.06.06 р. по 23.06.06 р. та з 29.06.06 р.  по 06.07.06 р., протягом яких з 15.06.06 р. по 16.06.06 р. та з 29.06.06 р. по 30.06.06 р. на автомобілі DAF XF держномер  АА31-12 АК  здійснив маршрут з м. Києва до м. Одеси із завданням доставити вантаж ДП „Фірма Леда”.

З вищенаведених документів можна зробити висновок, що відповідач міг бути одержувачем вантажу, перевезення якого здійснював позивач,  однак будь-яких  доказів того, що останній отримав  зазначений вантаж, суду  позивачем не надано. Відмітки ДП „Фірма Леда” в посвідченні про відрядження №70 та  № 81 свідчать лише про те, що водій ТОВ „Торговий дім „Євразія” Чечко В.В. прибув до місця призначення в м. Одесі.

Надане в вищенаведеній ст. 909 ЦК України  визначення договору перевезення вантажу, передбачає те, що обов’язок сплатити за перевезення вантажу встановлену плату покладається саме на відправника. Тобто в результаті укладення договору перевезення вантажу певні правовідносини виникають між перевізником і відправником  вантажу. Одержувач  вантажу не є стороною  договору, за винятком випадку, коли відправник вантажу і його одержувач  співпадають.

Звідси, оскільки позивачем не доведено суду належними доказами те, що  ДП „Фірма Леда” було  відправником вантажу, як і те, що ДП „Фірма Леда” взагалі отримало від ТОВ „Торговий дім „Євразія” будь-який вантаж, у суду немає правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з ДП „Фірма Леда”  2384,91 грн. заборгованості по здійсненню оплати за перевезення вантажу.

Наданий позивачем розрахунок суми заборгованості по здійсненню оплати за перевезення вантажу, на думку суду, не ґрунтується на вимогам закону, оскільки відповідно до змісту ст.916 ЦК України плата  за перевезення визначається  за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами та згідно      ст. 50 Закону України „Про автомобільний транспорт”, є суттєвою умовою договору перевезення. Між тим, позивачем не надано суду  будь-яких доказів існування домовленості з ДП „Фірма Леда”  стосовно визначення розміру плати за перевезення вантажу.

Крім того, відповідно до п.33 ст.9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” №1775-ІІІ від 01.06.2000 р. ліцензуванню підлягають такий  вид господарської діяльності як надання  послуг  з  перевезення  пасажирів  і  вантажів автомобільним  транспортом  загального  користування (крім надання послуг  з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі).

Позивач не надав суду доказів наявності у нього ліцензії на перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 2384,91 грн.  заборгованості по  оплаті за перевезення вантажу такими, що не базуються на нормах закону, що є підставою для суду відмовити в їх задоволенні.

Крім того, позивач заявив позовну вимогу про стягнення з відповідача пені  в сумі      98,97 грн.

У відповідності з приписами ст. 546 ЦК України в редакції від 16.01.03 р. виконання зобов’язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Пунктом 1. ст. 547 ЦК України встановлено, що правочин, щодо забезпечення виконання зобов’язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 1,3. ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом , пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов’язання.

Приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду докази, що підтверджують вчинення в письмовій формі правочину з відповідачем щодо забезпечення виконання зобов’язання у правовідносинах з перевезення вантажу, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 98,97 грн. необґрунтованими та безпідставними, у зв’язку з чим залишає їх без задоволення.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені ТОВ „Торговий дім „Євразія” позовні вимоги  про стягнення 2384,91 грн.  основного боргу по оплаті за перевезення вантажу та    98,97 грн. пені необґрунтованими та неправомірними, у зв’язку з чим відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до ст.49 ГПК України у випадку відмови в задоволенні заявлених позовних вимог витрати по оплаті державного мита та витрати на оплату  інформаційно-технічного забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.44, 49, ст. 82- 85 ГПК  України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної  сили згідно зі ст. 85 ГПК України, після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Рішення підписано 30.05.07р.