ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2007 р.
№ 11/150-16/24

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Перепічая В.С. ( головуючого ),

Вовка І.В.,
Гончарука П.А.,

розглянувши  у     відкритому  судовому засіданні  в м. Києві  касаційну  скаргу
Української державної інноваційної компанії в особі Івано-Франківського регіонального відділення

на  постанову
Львівського апеляційного господарського суду  від 25.12.2006 року та рішення  господарського  суду Івано-Франківської області  від 26.05.2006 року

у справі за позовом
Української державної інноваційної компанії в особі Івано-Франківського регіонального відділення

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Партнер”

про
стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2004 року позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до відповідача про стягнення  заборгованості з лізингових платежів у сумі 317 647,72 грн., пені в сумі               42 142,04 грн., інфляційних сум 6 702,37 грн. і 3% річних у сумі 4 307,83 грн., пені  в сумі 68 856,99 грн., заборгованості  в сумі 230 400 грн., пені  в сумі  7 574,79 грн. та 3%  річних  у сумі  1 420,27 грн.,  у зв’язку  з неналежним  виконанням зобов’язання за договором фінансового лізингу № 1-09/2000 від 05.09.2000 року з внесення лізингових платежів і з страхування об’єкту лізингу та його викупу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач за первісним позовом звернувся до господарського  суду  із зустрічною позовною заявою до позивача  за первісним позовом про визнання недійсним  договору фінансового лізингу № 1-09/2000 від 05.09.2000 року, і в тому числі додатку №4 до цього договору, а саме, договору  викупу об’єкта  лізингу №2-07ВО/01 від 02.07.2001 року у зв’язку з невідповідністю вимогам закону.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2005 року в первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено частково і визнано недійсним договір викупу об’єкту  лізингу № 2-07ВО/01 від 02.07.2001 року, а в решті вимог за зустрічним позовом провадження в справі припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2005 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено та зустрічний позов задоволено повністю і визнано недійсним на майбутнє договір фінансового лізингу № 1-09/2000 від 05.09.2000 року та доповнено резолютивну частину рішення щодо повернення сторонами одержаного за договором, і зокрема, відповідача за первісним позовом зобов’язано повернути позивачу за первісним позовом одержане за спірним договором майно, а в решті судове рішення залишене без змін.

Постановою Вищого  господарського суду  України від 09.11.2005 року зазначені судові рішення в частині первісного  позову скасовано з передачею справи в цій частині на  новий розгляд до суду  першої інстанції, а в решті  постанову  апеляційного  господарського  суду  залишено без змін.

Під час нового розгляду  справи  в суді  першої інстанції позивач уточнив вимоги за первісним позовом  і просив  стягнути з відповідача  заборгованість  в сумі  317 647,72 грн., пеню  в сумі 42 142, 04, інфляційні  уми  6 702,37 грн., 3% річних   у сумі  4 307,83 грн.,  пеню  в сумі 68 856, 99 грн., збитки в сумі 40 388,68 грн.

Рішенням  господарського суду  Івано-Франківської  області від  26.05.2006 року первісний  позов задоволено частково і стягнуто з  відповідача на користь  позивача заборгованість  в сумі 70 036,40 грн., а в решті  позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.12.2006 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині  відмови у позові  про стягнення  пені, інфляційних сум і 3% річних та  позов  у цій частині  задоволено частково і стягнуто  з відповідача  на користь  позивача  пеню  в сумі 914, 06 грн., інфляційні суми  182,86 грн. та 3%  річних  у сумі 53,69 грн., а в решті  судове  рішення  залишено  без змін.

У касаційній скарзі позивач вважає, що судом порушено норми матеріального права, і тому просить прийняті ним рішення скасувати та позов задовольнити.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

У судовому засіданні  оголошувалась перерва на 16.05.2007 року.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, між Державним підприємством  “Українська інноваційна фінансово-лізингова компанія”, правонаступником якого є позивач (далі –лізингодавець) і відповідачем (далі - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 1-09/2000 від 05.09.2000 року, за умовами якого лізингодавець зобов’язався надати, а лізингоодержувач зобов’язався прийняти обладнання в платне користування.

До зазначеного договору сторонами укладалися додаткові угоди.

Відповідно до  п.2 додаткової угоди  №2 від 02.07.2001 року термін дії даного договору  був встановлений  до 01.07.2004 року.

Рішенням   господарського суду  Івано-Франківської  області від  04.02.2005 року визнано  недійсним  договір викупу об’єктів лізингу №2-07 ВО/01 від 02.07.2001 року, який є  додатком №4 до договору фінансового лізингу 31-09/2000 від 05.09.2000 року, а в частині  вимог про визнання  недійсним  договору фінансового  лізингу №01-09/2000 від  05.09.2000 року-провадження  у справі припинено за відсутністю предмету спору.

Львівський  апеляційний  господарський суд  постановою  від 31.05.2005 року дане рішення  суду  частково змінив, вказавши на повне задоволення  зустрічного  позову і  визнання    недійсним на майбутнє договору фінансового  лізингу №01-09/2000 від  05.09.2000 року та зобов’язання   ТзОВ "Партнер" повернути  Українській державній інноваційній компанії одержане   за цим договором майно.

В цій частині постанова Львівського  апеляційного  господарського суду    від 31.05.2005 року залишена  без змін  постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2005 року.

Таким чином, договір фінансового  лізингу №01-09/2000 від  05.09.2000 року визнано недійсним на майбутнє.

Відповідно до ч.2 ст 48 ЦК України по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Судом першої інстанції встановлено, що    перехід права власності  на об’єкт   лізингу не відбувся і судовим рішенням, яке набрало  законної сили, зобов’язано відповідача повернути це майно  позивачу.

Відповідно до ст. 16 Закону "Про фінансовий лізинг"  сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Додатком  №2  до вказаного договору  сторонами був погоджений  графік лізингових платежів, який передбачав склад лізингових платежів, розміри, порядок  та строки їх  сплати.

За п.п. 2, 3  даного додатку була встановлена  частина лізингового платежу, що відшкодовує вартість об’єкту  лізингу в сумі 288 000 грн.,  крім того в ч.2 п.2  цього додатку  визначено, що   лізингоодержувач зобов’язаний в складі кожного лізингового платежу  сплачувати  винагороду  лізингодавцю за надання  майна в користування.  Ця частина лізингового платежу встановлена в сумі 29 647,72 грн.

До того ж, судами встановлено, що  об’єкт лізингу перебував у відповідача і після  закінчення строку лізингу та на  момент визнання  судом недійсною угоди лізингу.

Отже, суд першої інстанції  дійшов правильного висновку, з яким погодився  в цій частині  і  апеляційний господарський суд,  про відсутність правових підстав  для стягнення  з лізингоодержувача   на користь  лізингодавця  тієї частини  лізингових  платежів, що відшкодовує   вартість  об’єкта лізингу у зв’язку з поверненням об’єкта лізингу та наявності правових підстав для стягнення  з лізингоодержувача на користь  лізингодавця лізингових платежів у вигляді винагороди за надане в користування майно  з урахуванням оплати  за користування  майном  до визнання  судом недійсною  угоди лізингу  за спірний період в сумі 70 036 грн.

Разом з цим, суд першої інстанції помилково відмовив  в задоволенні  вимог про стягнення   пені за несвоєчасну сплату тієї частини  лізингових платежів, яка є  винагородою лізингодавця за надання об’єктів в користування, а також інфляційних сум та 3% річних, оскільки спірний договір визнано судом недійсним лише на майбутнє, а відповідач зазначені зобов’язання за цим договором виконав не належним чином.

Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про стягнення пені   в сумі 914,06 грн.,  182,86 грн. інфляційних сум, та 3% річних в сумі 53,69 грн.  з врахуванням ст.214 ЦК УРСР, скасувавши в  цій частині рішення місцевого  господарського  суду , і залишивши його в решті без змін.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

За таких обставин, оскаржені судові рішення відповідають   матеріалам справи та вимогам закону, і тому їх  слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Української державної інноваційної компанії в особі Івано-Франківського регіонального відділення  залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду  від 25.12.2006 року   -без змін.

Головуючий      суддя                                                        В.Перепічай

Судді                                                                                     І. Вовк

П. Гончарук