ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 р.
№ 32/684

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючий суддя
Муравйов О. В.

судді
Полянський А. Г.
Фролова Г. М.

розглянувши
касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія"

на рішення
Господарського суду міста Києва від 08.12.2006 року

по справі
№ 32/684

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія"

до
1)          Дочірнього підприємства "Кондитерська корпорація "РОШЕН"
2)          Товариства з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн"

про
визнання правочину недійсним

За участю представників сторін:

від позивача:
Ужакін Ю.А. –дов. №12 від 05.03.2007 року

від відповідача 1:
Волкова В.А. –дов. №5 від 01.03.2007 року

від відповідача 2:
не з’явився

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.02.2007 року касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" була прийнята до провадження, її розгляд призначений на 06.03.2007 року.

До початку розгляду справи по суті у судовому засіданні 06.03.2007 року відводів складу суду не заявлено.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн" 06.03.2007 року в судове засідання не з’явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений заздалегідь належним чином. Оскільки ухвалою Вищого господарського суду України від 07.02.2007 року явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн" не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115 ГПК України.

За згодою позивача та відповідача-1 відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 06.03.2007 року було оголошено вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору про кошторисний розрахунок від 24.05.2006 року, укладений між Дочірнім підприємством "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн". В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що умови спірного договору порушують вимоги статті 189 Господарського кодексу України в частині встановлення ціни у іноземній валюті, статті 198 Господарського кодексу України в частині вираження грошового зобов'язання у іноземній валюті, статті 720 Цивільного кодексу України оскільки містить умови договору дарування, укладеного між підприємствами, що здійснюють підприємницьку діяльність.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2006 року (суддя Хрипун О.О.), позов задоволений повністю: визнано недійсним договір про кошторисний розрахунок від 24 травня 2006 року, укладений між Дочірнім підприємством "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн"; стягнуто з Дочірнього підприємства "Кондитерська корпорація "РОШЕН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально європейська кондитерська компанія" 42,50 грн. державного мита та 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" 42,50 грн. державного мита та 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з прийнятим по справі рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва по справі № 32/684, встановивши, що Договір про кошторисний розрахунок від 24 травня 2006 року, укладений між Дочірнім підприємством "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн", не відповідає положенням статті 720 ЦК України.

Письмові відзиви на касаційну скаргу на час розгляду справи в касаційній інстанції суду надані не були, що в силу положень статті 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача-1, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, 24 травня 2006 року між Дочірнім підприємством "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн" було укладено Договір про кошторисний розрахунок (далі - Договір або Договір про кошторисний  розрахунок),   за  яким   ТОВ   "Іммо   Індастрі   Юкрейн"   взяло   на  себе зобов'язання підготувати докладний розрахунок кошторисної вартості будівництва об'єкту згідно з чинним законодавством України та вимогами замовника, викладеними у додатку № 1 (пункт 1.1 договору про кошторисний розрахунок). ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" зобов'язалося передати ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" зазначений кошторисний розрахунок до кінця робочого дня 13 червня 2006 року (пункт 2.1 договору про кошторисний розрахунок).

Пунктом 2.3 договору про кошторисний розрахунок сторони погодили, що до кінця робочого дня 22 червня 2006 року на підставі детального вивчення кошторисного розрахунку, наданого виконавцем (ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн"), замовник (ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН") зобов'язується оголосити про своє рішення: (а) скористатися послугами виконавця для будівництва об'єкта відповідно до договору генерального підряду; (b) скористатися послугами виконавця для будівництва об'єкта відповідно до договору керування проектом; (с) не скористатися послугами виконавця для будівництва.

Умови оплати визначено у статті 3 договору про кошторисний розрахунок. ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" зобов'язане здійснити три платежі:

згідно пункту 3.1 договору протягом 5 (п'ять) робочих днів з дати підписання забезпечити невідкладне перерахування 50000,00 (п'ятдесят тисяч) доларів США, не включаючи ПДВ (авансовий платіж);

згідно пункту 3.2 договору протягом 5 (п'ять) робочих днів з передбаченої п. 2.2 договору 250000,00 (двісті п'ятдесят тисяч) доларів США, не включаючи ПДВ (гонорар);

згідно пункту 3.4 договору якщо сторони не домовилися про умови і не уклали договір генерального підряду або договір керування проектом протягом періоду, передбаченого п. 2.4 договору, відповідач 1 протягом 5 (п'ять) робочих днів із дня виставлення відповідного рахунка зобов'язаний перерахувати 200000,00 (двісті тисяч) доларів США, не включаючи ПДВ.

В рамках виконання договору відповідач 1 на підставі рахунку-фактури № 1 від 7 липня 2006 року сплатив ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" 303000 гривень. Це підтверджується копією рахунку-фактури № 1 та платіжного доручення № 3608 від 11 липня 2006 року, що наявні в матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що доказів передачі ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" відповідного кошторисного розрахунку, як це передбачено пунктами 1.1, 2.1 договору, сторони в порушення статей 33, 34 ГПК України господарському суду першої інстанції не надали. Таким чином місцевий господарський суд цілком дійшов до вірного висновку про часткове виконання ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" договору про кошторисний розрахунок (в частині перерахування 303000 гривень), та невиконання договору ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн".

Вирішуючи питання підвідомчості справи №32/684, місцевий суд, на думку касаційної інстанції, цілком обґрунтовано дійшов висновку про необхідність її розгляду саму у Господарському суді міста Києва, з огляду на таке.

Так, дійсно пунктом 6.2 договору передбачено, що будь-які суперечки, вимоги або розбіжності, що виникають на підставі або в зв'язку з цим договором, включаючи недійсність, розірвання або невиконання договору, розглядаються Міжнародним комерційним арбітражним судом при ТПП України.

Натомість, позивачем у справі є ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія", яке не є стороною договору про кошторисний розрахунок, що його укладала, не приєднувалася до нього пізніше, тому дія арбітражної угоди, викладеної у пункті 6.2 договору, з чим погоджується касаційна інстанція, не розповсюджується на вимоги ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" до кожного із учасників договору чи обох разом.

Зазначена арбітражна угода, про що вірно зазначено місцевим господарським судом, регулює питання третейського розгляду спорів між ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" між собою, її предметом не є спори учасників угоди з іншими особами.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з господарським судом першої інстанції в тому, що вказана арбітражна угода не обмежує прав третіх осіб на звернення саме до господарського суду.

Крім того, Вищий господарський суд України погоджується з місцевим господарським судом в тому, що з частини першої статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" вбачається, що суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Як встановлено Господарським судом міста Києва, ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" позов визнало, проти розгляду спору Господарським судом міста Києва не заперечувало. ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" було належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи, заперечень щодо розгляду спору Господарським судом міста Києва не надавало.

До того ж, 7 червня 2006 року між ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" укладено договір поруки (надалі договір поруки). Місцевим судом встановлено, що згідно умов договору поруки ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" прийняла на себе зобов'язання відповідати перед ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" за виконання ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" своїх зобов'язань за Договором про кошторисний розрахунок. На підставі статті 554 ЦК України сторонами визначено, що ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" відповідає у якості солідарного боржника в частині будь-яких зобов'язань ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" щодо відшкодування збитків.

Ця обставина, на думку касаційної інстанції, дозволяє дійти висновку про те, що ТОВ "Центрально-Європейська кондитерська компанія" як солідарний боржник щодо зобов'язань, які випливають з договору про кошторисний розрахунок, є заінтересованою особою при вирішенні питання законності цього договору.

З огляду на викладене, Господарський суд міста Києва мав всі підстави для розгляду по суті позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" про визнання недійсним договору про кошторисний розрахунок від 24.05.2006 року, який укладений між Дочірнім підприємством "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Іммо Індастрі Юкрейн".

Крім того, в цій частині рішення місцевого суду не оскаржується заявником.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з місцевим господарським судом в тому, що чинним законодавством України не визначено договір на розробку кошторисної документації як окремий тип договору.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України передбачено принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною другою статті 628 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Місцевим судом цілком вірно встановлено, що сторони договору - ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" є юридичними особами за законодавством України, які здійснюють господарську діяльність, а тому на договір розповсюджується дія норм законодавства, що регулює господарські відносини.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" зобов'язане здійснити перерахування 250000 доларів США (аванс та гонорар), та за умови не укладення договору генерального підряду або договору про управління проектом ще 200000 доларів США (пункт 3.4 договору). Згідно пункту 4.2 договору передбачено, що якщо сторони не домовилися письмово про інше, усі рахунки, що замовник оплачує виконавцеві відповідно до умов договору, підлягають оплаті в гривнях за курсом НБУ, установленому на дату виставляння рахунка, протягом 5 (п'ять) робочих днів з дня виставляння рахунка.

Господарський суд міста Києва при аналізі договору, порівнявши пункти 3.1, 3.2 та 3.4 договору з одного боку та пункт 4.2 договору з іншого, прийшов до висновку, що сторонами договору встановлено модель регулювання грошових зобов'язань ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН", що передбачає вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті (доларах США) та його сплату у національній валюті України.

Відповідно до частини другої статті 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Оскільки на учасники спірних правовідносин є резидентами України, доказів отримання індивідуальної ліцензії НБУ суду не надали, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у ДП "Кондитерська корпорація "РОШЕН" та ТОВ "Іммо Індастрі Юкрейн" відсутнє право на встановлення у відносинах між собою грошових зобов'язань в іноземній валюті з посиланням на Декрет Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютний контроль” та ст. 198 ГК України.

В цій частині висновки місцевого суду також не оскаржуються.

На підставі встановлених обставин справи та зробленої оцінки доказів суд першої інстанції зробив вірний висновок про невідповідність положень пунктів 3.1, 3.2, 3.4 спірного договору закону, а саме статті 198 ГК України.

Згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оскільки пунктами 3.1 та 3.2 договору визначено ціну, яка згідно із ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України є істотною умовою господарського договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість визнання спірного договору недійсним лише в частині.

Тому Вищий господарський суд України погоджується з висновком місцевого суду про визнання договору про кошторисний розрахунок недійсним в цілому.

Що стосується посилань заявника касаційної скарги на помилкове застосування судом першої інстанції ст. 720 ЦК України, суд касаційної інстанції вважає такі твердження безпідставними, виходячи з наступного.

Відхиляючи доводи позивача в цій частині, суд першої інстанції встановив, що п. 2.9 Статуту відповідача-1 ДП “Кондитерська корпорація “Рошен” право в тому числі надавати безоплатно належне йому рухоме чи нерухоме майно. Суд першої інстанції цілком вірно визнав, що термін “надавати безоплатно” надає відповдіачу-1 право укладати договори дарування, оскільки надання майна безоплатно відбувається у формі укладання договору дарування. Обмежень органу управління ДП “Кондитерська корпорація «РОШЕН»на укладення договору дарування, в тому числі щодо здійснення дарування не в момент укладання договору, статутом відповідача-1  не встановлено.

Згідно із ч. 3 ст. 720 ЦК України підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника.

На підставі викладеного, Вищий господарський суд України вважає, що підстав для скасування чи зміни рішення місцевого суду немає, норми матеріального права застосовані місцевим судом вірно, а тому касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрально-Європейська кондитерська компанія" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2006 року по справі №32/684 залишити без змін.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
А. Г. Полянський

Г. М. Фролова