АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

19.02.07
Справа  № 1/110-77

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді
Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Мурської Х.В.

Кордюк Г.Т.

розглянувши 2 апеляційні скарги: 1)
виробничо-комерційної фірми “Домінанта” вих. № 07/12 від
20.12.2006 р. і 2) приватної фірми “Софт-Лайн” № 77 від 19.12.2006 р.

на рішення Господарського
суду Волинської області від 11.12.2006 р.

у справі № 1/110-77

за позовом суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м.Луцьк

до відповідача-1 виробничо-комерційної
фірми “Домінанта” (далі -ВКФ “Домінанта”), м.Луцьк

до відповідача-2 приватної
фірми “Софт-Лайн” (далі -ПФ “Софт-Лайн”), м.Луцьк

про переведення
прав та обов”язків покупця (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог,
а.с.54)

За участю представників сторін:

від позивача -не
з”явився;

від відповідача-1 -Фещенко
С.Д. (представник, довіреність вих. № 22/01 від 27.01.2007 р. в матеріалах
справи),

від відповідача-2 -не
з”явився

Представнику відповідача-1
роз”яснено його права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про
відвід суддів не поступало.

Оскільки відповідач-1 не заявляв
клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол
судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без
забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу.

Розпорядженням голови суду від
19.02.2007 р. проведено зміни в складі колегії суддів (знаходиться в матеріалах
справи).

Розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного
господарського суду від 29.01.2007 р.

Рішенням Господарського суду
Волинської області від 11.12.2006 р. у справі № 1/110-77 (суддя Гончар М.М.) позов
задоволено повністю, переведено на суб”єкта підприємницької діяльності-фізичну
особу ОСОБА_1 права й обов”язки покупця щодо майна, яке продано ВКФ “Домінанта”
на користь ПФ “Софт-Лайн” за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення
від 07.10.2005 р., яке складається з нежитлових приміщень, зазначених у
технічному паспорті відповідно за НОМЕР_1 площею 17, 6 кв. м і № 15 площею 70,
3 кв. м, що становить 5/100 частин торгового центру А-2, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1; стягнуто з суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 на користь ПФ “Софт-Лайн” 43 510 грн.

Рішення суду мотивоване тим,
зокрема, що після набуття у власність частини приміщення в торговому центрі, як
стало відомо позивачу, ВКФ “Домінанта” було здійснено відчуження часток у
приміщенні на користь третіх осіб. Зокрема, згідно з договором купівлі-продажу
від 07.10.2005 р. ВКФ “Домінанта” було продано на користь ПФ “Софт-Лайн” 5/100
частин приміщення торгового центру А-2 вартістю 43 510 грн. При здійсненні
зазначеного відчуження було порушено право позивача, передбачене ст.362 ЦК
України, а саме: переважне право придбати частку в праві спільної часткової
власності.

Відповідач-1 з даним рішенням не погодився,
подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити
повністю, з підстав неправильного застосування норм матеріального права. Свої
вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що оскільки предметом купівлі була не
частка у спільній власності, а конкретне приміщення № 22 пл. 30, 6 кв.м, то
право власності перейшло не на частку в спільній власності, а на конретне
приміщення № 22 як окремий об”єкт; у позивача немає права на нежитлові  приміщення № НОМЕР_1, 15, а у відповідача-1
-на № 22, тому відносини спільної власності відсутні; позивач не має
переважного права на придбання спірних приміщень.

Відповідач-2 з даним рішенням також
не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого
господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні
позову відмовити повністю, з підстав неправильного застосування норм
матеріального права. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що відсутні
правовідносини спільної власності між позивачем і відповідачем-1; продавець
продав належні йому приміщення; позивач не є власником приміщень № НОМЕР_1, 15,
оскільки не перерахував на депозитиний рахунок суму в розмірі 43 500 грн., як
це вимагає ст.362 ЦК України.

Позивач своїм конституційним правом
на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористався, явки
повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки не
повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду
апеляційної скарги, про що свідчить повернення поштового повідомлення з
підписом про отримання ухвали (поштове повідомлення про вручення знаходиться в
матеріалах справи). Крім того, у порушення вимог ухвали суду апеляційної
інстанції 29.01.2007 р. у даній справі суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 не надіслав письмових з документальним і
нормативним обгрунтуванням відзивів на 2 апеляційні скарги.

Оскільки явка повноважних
представників сторін ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.01.2007 р. була
визнана необов”язковою, а на власний розсуд, що не перешкоджає розгляду
апеляційних скарг по суті, то за таких обставин колегія суддів вважає за
доцільне переглянути справу у відсутності представників позивача та
відповідача-2 за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданого
виконкомом Луцької міської ради 15.01.2004 р. на підставі його ж рішення
НОМЕР_3, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно
НОМЕР_4, торговий центр (літера А-2) заг. пл. 2287, 5 кв.м, який розташований в
АДРЕСА_1, належить ВКФ “Домінанта” на праві приватної власності.

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 (покупець за договорами, позивач у справі) придбав
на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2005 р. (а.с.9-10) та договору
купівлі-продажу від 14.07.2006 р. (а.с.13-14) у ВКФ "Домінанта"
(продавець за договорами, відповідач-1 у справі) майно: нежитлові приміщення №
22 та № 16 площею  30,6 кв. м та 37,7
кв.м відповідно.

Відповідно до п. 1.3. вказаних
договорів купівлі-продажу торговий центр А-2, частини якого відчужені ВКФ
"Домінанта", розташований за адресою: АДРЕСА_1.

07.10.2005
р. ПФ “Софт-Лайн” (покупець за договором, відповідач-2 у справі) придбав на
підставі договору купівлі-продажу у ВКФ "Домінанта" (продавець за
договором, відповідач-1 у справі) майно: нежитлові приміщення НОМЕР_1 та № 15
площею  17, 6 кв. м та 70, 3 кв.м відповідно
вартістю 43 510 грн. (а.с.55-56).

Розглянувши 2 апеляційні скарги,
вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення
представника відповідача-1, колегія Львівського апеляційного господарського
суду вважає, що апеляційн скарги: 1) ВКФ “Домінанта” і 2) ПФ “Софт-Лайн” слід задоволити
повністю, рішення Господарського суду Волинської області від 11.12.2006 р. у
справі № 1/110-77 скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

При цьому колегія виходила з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.362 ЦК України
у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має
переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для
продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Проте, як встановлено в судовому
засіданні та вбачається з матеріалів справи, між суб”єктом підприємницької
діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 і ВКФ “Домінанта” не існували відносини
спільної власності (сторони не будували спільно торговий центр “Гостинець”, частка
в спільному майні не була предметом договорів купівлі-продажу).

Розглядаючи позови, пов'язані з
спільною, в т.ч. частковою, власністю, суди повинні виходити з того, що
відповідно до чинного законодавства спільною частковою власністю є власність,
якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки
кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні
спільної власності. Правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома
особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі
вони користувалися цим майном і т.п.

Як прослідковується з матеріалів
справи, зокрема, договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.03.2005
р. (а.с.9-10) і від 14.07.2006 р. (а.с.13-14) позивач придбав у відповідача
нежитлові приміщення № 22 та № 16 площею 30,6 кв.м та 37,7 кв.м. відповідно,
тобто суб”єкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_1 належить
конкретно визначені нежитлові приміщення (з відповідними ознаками: площа,
порядковий номер), а не частка в спільному майні, остання не є предметом
договорів купівлі-продажу. Зазначені приміщення є індивідуально визначеними, а,
отже, придбавши їх, позивач став власником окремих приміщень, а не частки у
цілому торгівельному центрі.

Факт вказівки у технічних паспортах
(а.с.15-16, а.с.21-22) на частки, які становлять зазначені приміщення у
торгівельному комплексі, не засвідчує набуття позивачем у справі права
власності на частку в такому центрі.

Технічний паспорт не є
правовстановлюючим документом, він може бути невід”ємною частиною (додатком)
договору.

Перелік правовстановлюючих
документів встановлений Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України
від 7 лютого 2002 року N 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України
від 28 січня 2003 року N 6/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18
лютого 2002 року за N 157/6445,  з наступними
змінами та доповненнями.

Враховуючи вищенаведене,
апеляційний господарський суд вважає, що суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 на момент звернення до суду з позовом був
самостійним власником нежитлових приміщень № 22 та № 16 площею 30,6 кв.м та
37,7 кв.м відповідно. На вказані приміщення не поширювався правовий режим
спільної власності, встановлений ст.ст.355, 356 ЦК України.

Отже, жодним чином переважне право
позивача купівлі частки в праві спільної часткової власності,  на яке він покликається, не порушене.

Переважне право співвласників на
купівлю частки в праві спільної часткової власності співвласники мають тільки
у разі відчуження цієї частки за договором купівлі-продажу, що не має місце в
даному випадку.

З метою забезпечення переважного
права купівлі частки в спільній частковій власності на продавця цієї частки
покладається обов”язок письмово повідомити співласників про намір продати
частку. В повідомленні повинні бути зазначені ціна, а також умови продажу.

Особа, що продає частку в спільній
частковій власності, одержує можливість продати її будь-якій особі на свій
розсуд лише за наявності однієї з наступних умов: 1) всі співвласники
відмовились від здійснення свого переважного права на купівлю частки; 2) ні
один із співвласників не здійснив цього права протягом визначеного строку. Цей
строк встановлений тривалістю 1 місяць стосовно нерухомого майна і 10 днів
-стосовно рухомого майна. Він відраховується від дня отримання повідомлення про
продаж частки в спільній частковій власності (ч.2 ст.362 ЦК України).

Як на доказ повідомлення учасників
спільної часткової власності про наступний продаж частки суд першої інстанції
покликається на свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця,
заява співласників з належно засвідченими підписами про відмову від здійснення
права переважної купівлі частки з зазначенням умов продажу. Однак такі докази в
матеріалах справи відсутні.

Продавець частки в спільній
власності має право вибору покупця серед інших співвласників, якщо бажання придбати
частку, що відчужується, виявили декілька співвласників.

Співвласник, чиє переважне право
порушене, має можливість звернутися до суду з позовною заявою про переведення
на них (нього) прав та обов”язків покупця. Така позиція сформульована Верховним
Судом України в порядку тлумачення ст.114 ЦК УРСР, що за змістом в частині, що
розглядається, відповідно ст.362 ЦК України.

Відповідно до підпункту “г” п.12
Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної власності” від 22 грудня 1995 року N 20 із
змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України
від 25 травня 1998 року N 15, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах
за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити
з того, що: при розгляді позову про переведення на підставі ст. 114 ЦК УРСР
(ст.362 ЦК України) прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу,
укладеному з порушенням права привілеєвої купівлі частки у спільній частковій
власності, слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи і
з'ясовувати, чи спроможний позивач її сплатити. Доказом цього може бути
внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми дійсної вартості частки.
Невиконання позивачем цієї умови може бути підставою для відмови у позові.

У позовній заяві суб”єкт
підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 покликається на неможливість
виконати вимоги ч.4 ст.362 ЦК України, оскільки на момент подання позову
відсутнім є механізм перерахунку коштів на депозитний рахунок суду. Далі
позивач зазначає, що у разі необхідності здійснить перерахунок коштів на
депозит відповідача або ж на інший рахунок під час вирішення спору (а.с.3).

Серйозність і незмінність наміру
співвласника має бути підкріплена. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які
докази внесення позивачем на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за
договором повинен сплатити покупець (позивач у справі). На позивача
покладається обов”язок внести на депозитний рахунок суду одночасно з
поданням позову всі суми, які повинен сплатити покупець частки в спільній
частковій власності. Оскаржуваним рішенням (п.3 резолютивної частини) стягнуто
з суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на користь ПФ
“Софт-Лайн” 43 510 грн. без видачі наказу. Невнесення цих сум дає підставу для
відмови в задоволенні позову.

В силу ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, що в даному випадку позивачем зроблено не було.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення
Господарського суду Волинської області не відповідає матеріалам справи, не
грунтується на чинному законодавстві, а доводи апелянтів підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101,
103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги: 1) ВКФ
“Домінанта” і 2) ПФ “Софт-Лайн” задоволити повністю.

2. Рішення Господарського суду
Волинської області від 11.12.2006 р. у справі № 1/110-77 скасувати повністю і
прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3. Судові витрати за розгляд справи
в суді першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції покласти
на позивача.

Доручити Господарському суду
Волинської області видати відповідні накази.

4. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття.

5. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

6. Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий-суддя
М.В.Краєвська

Суддя
Х.В.Мурська

Суддя
Г.Т.Кордюк