ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.02.07 р.
Справа № 43/357

Господарський суд Донецької області
у складі судді І.В. ЗубченкоПри секретарі Максимовій В.В.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу:

за позовом: Селянського
(фермерського) господарства „Афродіта” м. Волноваха

до відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1м. Донецьк

про стягнення в сумі 34636,00 грн.

В судовому засіданні брали участь:

Представники сторін:

Від позивача: Тарасов Ю.В. за дов.
від 27.11.2006р.

Від відповідача: представник не
з`явився

Згідно із ст.69 ГПК України за
ухвалою голови господарського суду Донецької області від 19.12.06р. справу
розглянуто в більш тривалий термін.

СУТЬ СПРАВИ:

Селянське (фермерське) господарство
„Афродіта” м. Волноваха, позивач, звернувся до господарського суду з позовом до
відповідача, Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1. Донецьк, про
стягнення 3000 грн., які були сплачені в якості авансу до договору, штрафу за
порушення терміну виконання договору в сумі 6636,00 грн., завданих збитків в
сумі 15000 грн. у зв'язку з виконанням проектних робіт іншим підрядником та
заподіяної моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на договір НОМЕР_1 з додатковою угодою, платіжні доручення
НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4, договір НОМЕР_5.

Відповідач у відзиві на позовну
заяву від 24.01.2007р. позов визнав в частині повернення передплати у розмірі
3000 грн. Відносно решти позову заперечує, посилаючись на відсутність своєї
вини.

Клопотання позивача, викладене в
позовній заяві, про застосування заходів щодо забезпечення позову згідно ст. 67
Господарського процесуального кодексу України шляхом накладання арешту на майно
відповідача у розмірі суми, що стягується, судом залишено без задоволення,
враховуючи відсутність підстав для таких заходів. Так, позивачем не доведено
того, що грошові кошти або майно, які є у відповідача, можуть зникнути,
погіршитися за якістю або зменшитися за кількістю на час винесення рішення
господарським судом.

Перед початком розгляду справи по
суті представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та
обов'язками у відповідності із ст.22 ГПК України.

Крім цього, позивачу та відповідачу
у судовому засіданні роз'яснено вимоги ст.81-1 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог ст.81-1
ГПК України складено протокол, який
долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення позивача, відповідача господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.05.2006р. між позивачем та
відповідачем був укладений договір НОМЕР_1 на виконання проектних робіт.

Відповідно до умов вказаного
договору позивач доручив, а відповідач прийняв на себе виконання проектних
робіт: розширення виробничої території з будівництвом автомобільних гаражів з
комплексом адміністративно-побутових приміщень та АЗС на 2 колонки
контейнерного типу в обсязі альбому робітничих креслюнків.

Згідно з розділом 2 договору
встановлено вартість робіт у розмірі 6320,00 грн. Порядок розрахунків визначено
як 50% вартості робіт - передоплата, остаточний розрахунок - після підписання
акту приймання-передачі проектної документації.

На виконання зазначених умов
позивач платіжними дорученнями НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_4 перерахував
відповідачеві грошові кошти в розмірі 3000 грн. в якості авансування проектних
робіт.

За приписом ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений
строк.

Згідно з п. 1.4 договору строк
виконання робіт визначається календарним планом (який до матеріалів справи не
наданий), за п. 6.1 договору строк його дії, тобто кінцевий строк
взаємовідносин сторін, до 16.07.2006р.

Свої зобов`язання щодо виконання
робіт у термін дії договору всупереч ст.526 Цивільного кодексу України
відповідач не виконав.

Додатковою угодою від 17.07.2006р.
сторони узгодили пункт 1.4 договору в новій редакції, а саме, встановили, що
день передачі позивачеві розробленої проектної документації відповідачем
призначити на 31 серпня 2006р.

Проте передбаченого умовами
договору проекту відповідачем не виготовлено та не передано позивачеві до цього
часу, внаслідок чого позивач нараховує до повернення йому суми, яку він сплатив
у якості авансу, в розмірі 3000 грн.

За приписом ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив
до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором
або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і
вимагати відшкодування збитків.

Втрату інтересу позивачем в
виконанні відповідачем обов'язків по договору щодо виготовлення проектної
документації підтверджено договором НОМЕР_5, укладеним ним зі сторонньою особою
- відкритим акціонерним товариством „ДИОС”.

Відповідач у судовому засіданні та
у відзиві на позовну заяву позовні вимоги у частині стягнення авансу в розмірі
3000 грн. визнав у повному обсязі.

Згідно із ч. 5 ст. 78
Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем
позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Крім того, пунктом 4.4 договору за
порушення термінів розробки проектної документації  сторони встановили забезпечення виконання
шляхом сплати відповідачем позивачеві штрафу в розмірі 1,5% від загальної
вартості робіт за кожний день прострочення.

Тому позивачем нараховано та
пред'явлено до стягнення штраф за порушення терміну виконання договору за
період 01.09. по 10.11.2006р. в розмірі 6636,00 грн.

Розрахунок суми санкцій є
арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та
матеріалам справи, внаслідок чого приймається судом до уваги як доказ по справі.

Відносно ж стягнення з відповідача
завданих збитків в сумі 15000 грн. слід зазначити наступне:

За приписом ст. 16 Цивільного
кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного
кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,
має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена
вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або
більшому розмірі.

За приписом ст. 224 Господарського
кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною,
втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Таким чином, у розумінні ст. 33 ГПК
України, на позивачеві лежить тягар доказування:

1)факту заподіяння йому збитків;

2)розмір зазнаних збитків;

3)причинно-наслідковий зв'язок між
неправомірними діями відповідача та завданими збитками.

Позивач посилається на те, що
збитки у розмірі 15000 грн. виникли у нього внаслідок того, що для виконання
проектних робіт було залучено інших виконавців в особі ВАТ „ДИОС” , про що
укладено договір НОМЕР_5.

Однак, позивачем, по-перше, не
визначено виду збитків в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, ст. 225
Господарського кодексу України, по-друге, як встановлено судом, сума у розмірі
15000 грн. не є додатковою до витрат, здійснених по договору з відповідачем, а
є сумою за іншим договором - вартістю договору на виконання робіт іншою особою.

Слід звернути увагу на те, що
неоднакове зазначення в договорах з обома виконавцями найменування робіт не дає
змоги суду ідентифікувати передбачені роботи за договорами: їх однозначність,
обсяг тощо.

Таким чином суд не може вважати
зазначену суму збитками, тому позов в цієї частині позову підлягає залишенню
без задоволення.

Також за недоведеністю задоволенню
не підлягає й позов щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. за
наступних підстав:

Спори про відшкодування заподіяної
фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема:

- коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її
положень;

- у випадках, передбачених статтею
23 Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону “Про
інформацію”, ст. 44 Закону “Про авторське право і суміжні права”);

- при порушенні зобов'язань, які
підпадають під дію Закону “Про захист прав споживачів” чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я,
у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві
моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових
втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших
обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених
змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування
інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із
засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, в даній справі позивачем не
доведено суду яким нормативним актом прямо визначено можливість відшкодування
моральної шкоди в даному випадку; яким чином відповідач принизив (як активна
дія) його честь та гідність; а також яких він зазнав моральних страждань чи
переживань.

Також позивачем не визначено й
розрахунку, з якого він виходив при нарахуванні моральної шкоди, тобто її
розмір взагалі не доведений.

Згідно із ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється
на засадах змагальності.

За приписом ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які
вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського
процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які
мають значення для справи.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає позов позивача доведеним частково, внаслідок чого задоволенню підлягає
позов в частині стягнення 3000 грн. суми авансу та 6636,00 грн. штрафу.

Судові витрати підлягають
віднесенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено державного мита
у розмірі, що перевищує розмір, встановлений Декретом Кабінету Міністрів „Про
державне мито”, у зв'язку з чим зайво сплачене держмито в сумі 85 грн. підлягає
поверненню на його рахунок.

Беручи до уваги вищевикладене,
керуючись ст.ст.11, 509, 526, 612 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 33, 34,
44, 47, 49, п. 5 ст. 78, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні  вимоги Селянського (фермерського)
господарства „Афродіта” м. Волноваха до Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1. Донецьк про стягнення 3000 грн., які були сплачені в якості авансу до
договору, штрафу за порушення терміну виконання договору в сумі 6636,00 грн.,
завданих збитків в сумі 15000 грн. у зв'язку з виконанням проектних робіт іншим
підрядником та заподіяної моральної шкоди у розмірі 10000 грн., задовольнити
частково.

Стягнути з Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_6) на користь Селянського (фермерського)
господарства „Афродіта” (85700, м. Волноваха, вул. Менделєєва, 1, ) 3000 грн. 00 коп., які були сплачені в якості авансу до договору,
штраф за порушення терміну виконання договору в сумі 6636  грн. 00 коп., витрати по сплаті державного
мита в сумі 96 грн. 36 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в сумі 32 грн. 83 коп.

В задоволенні позову щодо стягнення
збитків в сумі 15000 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн. відмовити за
недоведеністю.

Повернути на р/рахунок Селянського
(фермерського) господарства „Афродіта” м. Волноваха надмірно сплачене держмито
в сумі 85 грн. 00 коп.

Видати наказ та довідку на
повернення надмірно сплаченого державного мита після набрання рішенням законної
сили.

У судовому засіданні 09.02.2007р.
оголошено повний текст рішення.

Суддя
Зубченко І.В.