ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 р.
№ 41/34

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Козир Т.П.- головуючого, Ковтонюк Л.В., Мележик Н.І., за участю представника позивача –Гриценко С.В. дов. №15 від 29.11.2006 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу ПП "Каліпсо" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2006 року у справі за позовом ТОВ "Укролія" до ПП "Каліпсо" про стягнення боргу,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2006 року ПП “Каліпсо” звернулась до суду з скаргою на дії ДВС у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська та просило визнати неправомірними дії ДВС у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська щодо опису та арешту майна, зазначеного в акті серія АА № 893004 від 15 червня 2006 року, як такого, що не належить приватному підприємству "Каліпсо".

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2006 року відмовлено в задоволенні скарги ПП "Каліпсо" на дії ДВС у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська.

В апеляційному порядку ухвала не оскаржувалась.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2006 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу Приватного підприємства "Каліпсо" на дії ДВС у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська.

ПП "Каліпсо" вважає, що судом першої інстанції порушено ст. ст. 50, 51, 53, 55 Закону України "Про виконавче провадження".  Наголошує, що державний виконавець не мав права накладати арешт на майно відповідача, оскільки не було рішення суду про зміну способу виконання рішення.

Крім того, заявник стверджує, що він не є власником арештованого майна, оскільки власником даного майна є Дочірнє підприємство "Магарач".

У судове засідання не з’явились представники відповідача.

Враховуючи, що про час і місце розгляду касаційної скарги сторони повідомлені належним чином, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача.

Вислухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 4 травня 2005 року господарським судом Дніпропетровської області на виконання рішення суду від 19 квітня 2005 року видано наказ у справі № 41/34 про стягнення з Приватного підприємства «Каліпсо»на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Укролія” суми боргу 9000,04 грн. , витрат по сплаті держмита в сумі 90,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу –118,00 грн.

19 травня 2006 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду від 4 травня 2005 року у справі №41/34 та боржнику надано строк до 25 травня 2005 року для добровільного виконання рішення суду.

У встановлений строк боржник добровільно рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2005 року не виконав.

15 червня 2006 року державним виконавцем проведено опис майна, що належить боржнику, про що складений акт опису й арешту майна серії АА №893004, при цьому описане майно прийняте на відповідальне зберігання Бондаренко В.В.

Судом встановлено, що державний виконавець здійснив виконавчі дії за адресою місцезнаходження юридичної особи боржника, вказаною у виконавчому документі та в судовому рішенні.

У своїх зверненнях до органу Державної виконавчої служби під час провадження виконавчих дій відповідач також зазначав адресу: м. Дніпропетровськ, вул. 152-ї Дивізії,3, к. 525, 526, 527, що відповідає адресі, вказаній в наказі господарського суду.

Судом встановлено, що в момент опису та арешту майна за вказаною  у виконавчому документі адресою представники боржника були відсутні.

Натомість, за вказаною адресою був присутній директор ДП "Магарач" Бондаренко В.В., яким не було надано документів, що б підтверджували право власності чи користування ДП "Магарач" майном, що знаходилось в кімнаті № 526 буд. № 3 по вул. 152 Дивізії м. Дніпропетровська.

Заявник не звертався до Державної виконавчої служби з заявою щодо зміни свого місцезнаходження.

Викладене свідчить, що суд підставно дійшов висновку, що у державного виконавця не було підстав вважати арештоване майно таким, що належить іншій юридичній особі.

Крім того, встановлено, що на розрахунковий рахунок відповідача, вказаний позивачем при поданні до господарського суду позову та зазначений в наказі господарського суду Дніпропетровської області від 4 травня 2005 року, арешт не накладався у зв’язку тим, що вказаного в виконавчому документі розрахункового рахунку Приватного підприємства „Каліпсо” ніколи не існувало.

На момент виконання наказу суду всі розрахункові рахунки відповідача були закриті.

Стаття 5 Закону України „Про виконавче провадження” надає право державному виконавцю накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Зі змісту ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника складається з трьох етапів, до яких входить арешт (опис) майна, вилучення майна та реалізація майна.

Статтею 64 зазначеного вище Закону встановлено, що у разі  відсутності  у  боржника  -  юридичної особи коштів, достатніх для покриття заборгованості, стягнення звертається  на інше   майно,  належне  боржникові  -  юридичній  особі  на  праві власності  або  закріплене  за  ним, у тому  числі на майно, яке обліковується  на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого  підрозділу боржника - юридичної особи (за винятком майна, виключеного з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від  того,  хто  фактично  використовує  це майно. На зазначене майно накладається арешт ….

Встановлено, що Державною виконавчою службою зазначені положення Закону України "Про виконавче провадження" виконані належним чином.

Процедура накладення арешту на майно боржника є лише способом забезпечення виконання рішення суду, оскільки сам по собі арешт майна не може ототожнюватись з його вилученням та реалізацією, які є кінцевими етапами звернення стягнення на майно.

Відтак, твердження заявника про порушення державною виконавчою службою положень ч. 7 ст. 50  Закону України "Про виконавче провадження" не заслуговують на увагу, оскільки державний виконавець фактично не здійснював дій по зверненню стягнення на майно боржника, які б свідчили про зміну державним виконавцем способу та порядку виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що майно, на яке накладено арешт, належить Дочірньому підприємству "Магарач".

З ухвали суду також не вбачається, що ДП "Магарач" надавав докази в підтвердження свого права власності на арештоване майно.

Суд підставно вказав, що згідно ст. 59 Закону України „Про виконавче провадження” особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

У зв'язку з цим ДП "Магарач" не позбавлений права на звернення до суду про звільнення майна з-під арешту.

Враховуючи викладене, Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що доводи заявника свого підтвердження не знайшли, оскільки судом першої інстанції повно встановлено всі дійсні обставини справи та підставно відмовлено в задоволенні скарги на дії ДВС у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, в зв'язку з чим ухвала господарського суду Дніпропетровської області скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117 - 11113 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 5 грудня 2006 року –без змін.

Головуючий                                                                                  Т. Козир

Судді                                                                                     Л. Ковтонюк

Н. Мележик