ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2007 р.
№ 38/397

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
МПП “Сигнал”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року

у справі господарського суду
м. Києва

за позовом
МПП “Сигнал”

до
ЗАТ “Управління капітального будівництва”

про
стягнення 173510,67 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Калюжна К.П.,

- відповідача:
Гладишенко Г.С., Гребенчук С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року МПП “Сигнал” звернулось до господарського суду з позовом до ЗАТ “Управління капітального будівництва” про стягнення 42693,00 грн. боргу за надані послуги за договором № 31 від 03.06.2005 року, 4406,50 грн. пені, 120582,00 грн. штрафних санкцій, 4629,39 грн. інфляційних втрат та 1199,78 грн. –3% річних.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.09.2006 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь МПП “Сигнал” 42693,00 грн. основного боргу, штраф в сумі 10000,00 грн., 1199,78 грн. –3% річних, 3161,75 грн. інфляційних втрат та 1564,53 судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року рішення місцевого господарського суду від 12.09.2006 року скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою постановою МПП “Сигнал” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року скасувати, рішення господарського суду м. Києва від 12.09.2006 року з даної справи залишити без змін.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконної постанови.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 24.07.2004 року між ЗАТ “Управління капітального будівництва” (замовник) та МПП “Сигнал” (виконавець) було укладено договір № 18, відповідно до якого замовник передає, а виконавець приймає на себе організацію режиму й охорони об’єктів, згідно дислокації. Зазначений договір укладено на 1 рік з моменту його підписання.

На виконання умов договору, позивачем було надано послуги на загальну суму 37224,00 грн., які відповідач оплатив частково. Сума боргу за договором становить 10824,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі листа відповідача № 30/11від 30.11.2004 року та за згодою позивача, договір № 18 від 24.07.2004 року був розірваний достроково.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03.06.2005 року між ЗАТ “Управління капітального будівництва” (замовник) та МПП “Сигнал” (виконавець) було укладено новий договір № 31 на охорону об’єкта, за яким замовник передає, а виконавець приймає на себе організацію режиму й охорону об’єктів, згідно дислокації. Строк дії договору - 1 рік з моменту його підписання.

Пунктом.2.1 договору та додатком № 2 до договору, сторони передбачили вартість наданих послуг з розрахунку однієї години охорони відповідачем об’єкту за один пост.

Відповідно до п.2.2 договору, розрахунок за даним договором здійснюється, згідно акту виконаних робіт, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця до 10 числа наступного місяця.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором №31, у період з червня 2005 року по березень 2006 року, позивачем були надані послуги з охорони об’єкту відповідача на загальну суму 120582,00 грн., що також підтверджено підписаними сторонами актами виконаних робіт, проте в цих актах помилково зазначено договір № 18 від 24.07.2004 року.

В порушення умов договору, відповідач частково оплатив надані послуги, в результаті чого утворився борг в сумі 42693,00 грн.

Посилання суду апеляційної інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на вимоги ч.1 ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та на те, що послуги надавались позивачем у даний період за договором № 18 від 24.07.2004 року, є посилковим з наступних підстав.

Відповідно до преамбули Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, даний Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Так, неправильне відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності певних операцій або невідображення їх взагалі не тягне за собою припинення господарських зобов’язань.

Ч.2 ст.9 зазначеного Закону визначає перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Зазначена вище норма не визначає в якості обов’язкового реквізиту номер та дату договору, який може бути підставою для господарської операції, а лише вказує на обов’язковість, зокрема, зазначення змісту та обсягу господарської операції, якою, згідно ст.1 Закону,  є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства ( у даному випадку зазначені накладні підтверджують здійснення господарської операції –дії  /передачі нафтопродуктів/, що викликає певні зміни у структурі зобов’язань). Таким чином, суд апеляційної інстанції безпідставно ототожнив поняття “господарська операція” та “господарський договір”.

Враховуючи, що спір у даній справі виник не у зв’язку з регулюванням, організацією або веденням бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності, а у зв’язку з невиконанням відповідачем зобов’язань за господарським договором в частині оплати наданих позивачем послуг, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача 42693,00 грн. суми боргу за надані позивачем послуги.

Відповідно до п. 2.3 договору № 31, у випадку не перерахування суми протягом 10 днів, відповідач виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та штрафну санкцію у розмірі суми заборгованості.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми.

Враховуючи, що відповідач належним чином не виконав свої зобов’язання за договором, а також враховуючи ст. 551 ЦК України, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 10000,00 грн. штрафних санкцій, 3161,75 грн. інфляційних втрат та 1199,79 грн. –3% річних.

Враховуючи вищевикладене, а також, що суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, постанова Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року підлягає скасуванню, а рішення господарського суду м. Києва від 12.09.2006 року  - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року у справі № 38/397 скасувати.

Рішення господарського суду м. Києва від 12.09.2006 року з даної справи залишити без змін.

Доручити господарському суду м. Києва видати відповідні накази згідно ст. 122 ГПК України.

Головуючий                                                                               Н. Кочерова

Судді                                                                                            В. Рибак

М. Черкащенко