ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 р.
№ 2/227

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Самусенко С.С.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
ТОВ “МЕМО”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2007 року

у справі господарського суду
м. Києва

за позовом
ВАТ “Готельний комплекс “Либідь”

до
3-тя особа
ТОВ “МЕМО”
ТОВ “Гольфстрімм”

про
виселення,

в судове засідання прибули  представники сторін:

позивача:
Ярошук М.В., Янковський О.М.,

відповідача:
Іванчик Р.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2006 року ВАТ “Готельний комплекс “Либідь” звернулось до господарського суду з позовом до ТОВ “МЕМО” про виселення з нежитлових приміщень другого поверху готельного комплексу “Либідь”, розташованого за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1.

Рішенням господарського суду від 13.12.2006 року позов задоволено. Виселено ТОВ “МЕМО” з нежитлових приміщень другого поверху готельного комплексу “Либідь”, розташованого за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1, без надання іншого приміщення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2007 року рішення місцевого господарського суду від 13.12.2006 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Не погоджуючись прийнятими судовим рішеннями ТОВ “МЕМО” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2007 року та рішення господарського суду м. Києва від 13.12.2006 року скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами             неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.01.2006 року між ВАТ “Готельний комплекс “Либідь” (орендодавець) та ТОВ “Гольфстрімм” (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 26/12/05/233Л зі строком дії до 31.03.2006 року.

Відповідно до умов укладеного договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове володіння та користування нежитлові приміщення, які займають весь другий поверх готельного комплексу “Либідь” та сходи, і має окремий вихід на вулицю загальною площею 1970 кв.м. та знаходяться за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1.

На підставі договору, позивач передав відповідачу по акту приймання –передачі від 01.01.2006 року нежитлові приміщення загальною площею 1970 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, пл. Перемоги, 1.

Відповідно до ч. 1 ст. 774 Цивільного кодексу України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.7.2 договору, орендар має право здавати майно в суборенду за згодою орендодавця.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що до моменту укладання договору оренди від 01.01.2006 року, позивач 28.12.2005 року письмово погодився на укладання ТОВ “Гольфстрімм” договору суборенди з ТОВ “МЕМО”.

При цьому зазначено, що погодження діє лише за наявності наступних умов: в договорі суборенди буде обов'язково зазначено, що договір суборенди підлягає обов'язковому розірванню у випадку розірвання договору оренди № 26/12/05/233Л від 01.01.2006 року; в договорі суборенди повинно бути зазначено, що суборендар зобов'язується виселитися з нежитлових приміщень, що орендуються одночасно з основним орендарем ТОВ “Гольфстрімм” у випадках, зазначених в основному договорі оренди або у випадку прийняття відповідного судового рішення відносно основного орендаря; термін дії договору суборенди не може бути більшим дії договору оренди № 26/12/05/233Л від 01.01.2006 року.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 28.02.2006 року ВАТ “Готельний комплекс “Либідь” повідомив ТОВ “Тольфстрімм”, про закінчення договору оренди нежитлових приміщень № 26/12/05/233Л без наступної пролонгації договору, у зв’язку з чим попередив, що орендар у відповідності з п. 8.2 договору зобов’язаний передати орендовані приміщення орендодавцю по акту приймання-передачі протягом трьох днів з дати закінчення терміну оренди.

Відповідно до ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно ч.2 ст. 774 ЦК України, строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Враховуючи, що договір оренди від 01.01.2006 року припинився у зв’язку з закінченням строку його дії, а також те, що в порушення умов договору орендар та суборендар не звільнили орендовані приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що ТОВ “Гольфстрімм”  в силу ст. 778 ЦК України має право на відшкодування витрат на поліпшення орендованого приміщення не може братись судом до уваги, оскільки в даному позовному провадженні орендарем не були заявлені вимоги про відшкодування вартості витрат по поліпшенню орендованого майна.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана постанова Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2007 року є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2007 року у справі № 2/227 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                 Н. Кочерова

Судді                                                                                     С. Самусенко

М. Черкащенко