ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"12" червня 2007 р.                                                  Справа № 18/141

Позивач: Відкрите акціонерне товариство „Чернігівоблпаливо”

14000, м. Чернігів, вул. Комсомольська, 10

Відповідач: Державна податкова інспекція у м. Чернігові

14000, м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 28

про  скасування рішень

Суддя  А.С. Сидоренко

Секретар судового засідання І.В.Морська

Представники сторін:

Від позивача: Помазна С.І. –юриск-т, дор. від 25.01.2007р. № 8/2-25

Від відповідача: Машко О.П. –ст. держподатінспектор, дов. від 28.12.2006р. № 30821/10/10-010, Ребенок М.В. –гол. держподатревізор-інспектор, дов. від 16.05.2007р. № 3173/10/10-010

Постанова виноситься після перерв, оголошених в судововому засіданні з 17.05.2007р. по 24.05.2007р., та з 24.05.2007р. по 12.06.2007р., на підставі ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні 12.06.2007р., на підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

СУТЬ СПОРУ:

Відкритим акціонерним товариством „Чернігівоблпаливо” (надалі – Позивач, ВАТ) заявлено адміністративний позов до Державної податкової інспекції у м. Чернігові (надалі – Відповідач) про скасування рішень від 07.02.2007р. № /0 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 21471,00 грн. за невиконання вимог щодо строків декларування валютних цінностей та від 07.02.2007р. № /0 про застосування штрафних (фінансових) санкцій, яким було нараховано пеню в сумі 1184,00 грн. за порушення термінів зарахування виручки у іноземній валюті.

Позивач, на підставі ст. ст. 51, 137 Кодексу адміністративного судочинства України, частково змінив предмет позову і в доповнення до раніше заявлених позовних вимог просить скасувати рішення від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2, від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2, які були прийняті Відповідачем за наслідками розгляду скарг на первісні рішення в порядку адміністративного оскарження.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач вказує на те, що при складанні INVOICE № 04 від 23.12.1998р. митним брокером була допущена арифметична помилка в п. 1 таблиці. Замість вартості льоноволокна № 9 на суму 2328,00 USD (2,4 т льоноволокна № 9 по ціні 970,00 USD за тону) була зазначена вартість на суму 2380,00 USD. Допущена помилка вплинула на загальну вартість товару: 22104,00 USD замість 22052,00 USD, як це було передбачено умовами контракту від 20.11.1997р. № 1, укладеного Позивачем з АТ „Линас” (м. Паневежис Литовська Республіка). Чернігівською митницею при здійсненні митного контролю та оформленні митної декларації арифметична помилка виявлена не була. Поставлена продукція оплачена нерезидентом повністю в доларах США у строкі, встановлені умовами договору (22052,00 USD). Зобов’язання сторін по зовнішньоекономічному контракту виконані належним чином, заборгованість нерезидента перед Позивачем відсутня. Валютні цінності у Позивача за межами України відсутні, саме з цих причин ВАТ не надавало до ДПІ у м. Чернігові декларацію про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами.

Також, Позивач вказує на порушення граничного строку нарахування штрафних санкцій та пені, встановленого ст. 15 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Крім того, на думку Позивача, підстави для проведення виїзної позапланової перевірки були відсутні. ВАТ не зверталося до ДПІ у м. Чернігові з проханням провести перевірку. Фактично перевірка була розпочата 16.01.2007р., оскільки службовою особою Відповідача були витребувані документи щодо виконання зовнішньоекономічного контракту. В той час, як направлення на перевірку датоване лише 22.01.2007р.

Відповідач позовні вимоги не визнає, мотивуючи свої заперечення правомірністю застосування штрафних санкцій та нарахування пені, оскільки на момент перевірки дебіторська заборгованість перед ВАТ в сумі 52,00 дол. США не закрита, згідно даних бухгалтерського обліку підприємства дебіторська заборгованість не значиться. Порушення законодавчо встановленого терміну розрахунків за експортною операцією, згідно контракту від 20.11.1997р. № 1 з АТ „Линас”, підтверджується даними INVOICE № 04 від 23.12.1998р. за підписом заступника голови правління ВАТ, вантажно –митною декларацією від 25.12.1998р. № 013090, листом Чернігівського центрального відділення Промінвестбанку від 19.02.2007р. № 04/38. На думку Відповідача, Закон України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті” стягнення пені за порушення встановлених термінів зарахування виручки резидентів в іноземній валюті на їхні валютні рахунки в уповноважених банках не ставить в залежність ні від причин, з яких ці терміни порушено, ні від відображення цієї заборгованості в бухгалтерському чи податковому обліку. Також, ст. 4 цього Закону не встановлено обмежень щодо розміру нарахування пені. Оскільки ВАТ не надавало до податкового органу декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами та не декларувало дебиторську заборгованість в сумі 52,00 дол. США, воно порушило вимоги ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю”.

Підставою проведення перевірки Відповідач зазначає лист Позивача від 17.01.2007р. № 6/2-30 з проханням провести перевірку щодо виконання умов контракту від 20.11.1997р. № 1. Відповідна перевірка була проведена згідно вимог п. 4 ст. 10 та ч. 8 ст. 111 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”.

В судовому засіданні 17.05.2007р. в якості свідка була допитана головний бухгалтер ВАТ „Чернігівоблпаливо” Миненко М.Г., викликана в судове засідання за ініціативою Позивача.

Вищевказаний свідок не відмовився з підстав, встановлених законом, від давання показань, під розписку був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань, склав та підписав текст присяги свідка.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, показання свідка, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Чернігівоблпаливо” зареєстровае рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 23.01.1997р., про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців внесені відомості за № 1  002696.

Державною податковою інспекцією у місті Чернігові було проведено позапланову перевірку з питань дотримання вимог валютного законодавства Позивачем при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності по контракту від 25.11.1997р. № 1 за період з 03.10.2001р. по 26.01.2007р.

Перевірка проводилась на підставі направлення від 22.01.2007р. № 201, виданого ДПІ у м. Чернігові, та наказу в.о. начальника ДПІ у м. Чернігові від 22.01.2007р. № 275.

За результатами перевірки складено акт від 26.01.2007р. № 74/22/01880368.

Як вбачається з акту перевірки (стор. 4, 5 Акту), перевіркою проведення розрахунків у грошовій формі при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності встановлено наступне:

„Актом перевірки від 02.10.2001р. № 22/11/142 встановлена дебіторська заборгованість в сумі 52,00 дол. США за експортоване льоноволокно по експортному контракту від 25.11.1997р. № 1, укладеному з нерезидентом АО „Линас” (5318, м. Панівежис Литовська Республіка). На момент перевірки дебіторська заборгованість в сумі 52,00 дол. США не закрита. Згідно даних бухгалтерського обліку підприємства дебіторська заборгованість не значиться. Граничний термін надходження валютних коштів 24.03.1999р.

ВАТ „Чернігівоблпаливо” не надавало до ДПІ у м. Чернігові декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами та не декларувало дебиторську заборгованість в сумі 52,00 дол. США, яка виникла по контракту від 25.11.1997р. № 1, укладеному з нерезидентом АО „Линас”, чим порушило вимоги ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю” щодо декларування валютних цінностей, доходів та майна, що належать резиденту України та знаходяться за її межами.”

За порушення ст. 1 Закону України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті”, на підставі ст. 4 цього Закону, Відповідачем було нараховано пеню за період з 03.10.2001р. по 26.01.2007р. на загальну суму 1184,00 грн. (52,00 дол. США х 1941 день х 3,909400 курс х 0,3 %).

За порушення ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю”, на підставі п. 2 ст. 16 цього Декрету та п. 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000р. № 49 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2000р. за № 209/4430, Відповідачем були застосовані штрафні санкції за період з 26.10.2001р. по 31.12.2006р. на загальну суму 21471,00 грн.

На підставі акту перевірки від 26.01.2007р. № 74/22/01880368, Відповідачем прийняті рішення від 07.02.2007р. № /0 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 21471,00 грн. за невиконання вимог щодо строків декларування валютних цінностей та від 07.02.2007р. № /0 про застосування штрафних (фінансових) санкцій, яким було нараховано пеню в сумі 1184,00 грн. за порушення термінів зарахування виручки у іноземній валюті.

В результаті здійснення Позивачем процедури адміністративного оскарження рішень контролюючого органу, рішеннями про результати розгляду скарг ДПІ у м. Чернігові від 05.03.2007р. № 4133/10/25-008, ДПА в Чернігівській області від 23.03.2007р. № 647/10/25-020, були залишені без змін рішення від 07.02.2007р. № /0, від 07.02.2007р. № /0, а також прийняті нові рішення від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2, від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2.

Проте з такими висновками податкового органу суд не погоджується, виходячи з наступного:

20 листопада 1997 року між Позивачем та АТ „Линас” (м. Паневежис Литовська Республіка) був укладений контракт № 1. Згідно з умовами даного контракту Позивач зобов’язався продати, а АТ „Линас” зобов’язався купити довге льоноволокно № 9, 10, 11, 12 виробництва України в кількості і по цінам у відповідності з додатками до цього контракту, які являються його невід’ємною частиною.

Ціна на льоноволокно, що поставляється по даному контракту орієнтовно складає (в залежності від номера льоноволокна) від 900 до 1000 доларів США. Загальна сума контракту складає 250 000 доларів США. Точна вага вказується у вантажних документах (залізнична чи товарно –транспортна накладна (INVOICE).

Відповідно ло п. 5 Контракту, покупець повинен сплатити за поставлену партію товару протягом 20 календарних днів з моменту поставки.

Додатком № 4 до контракту (специфікацією) визначено, що Позивач здійснює поставку нерезиденту наступного товару:

льоноволокно № 9 в кількості 2,400 т по ціні 970,00 USD за тону на загальну суму 2328,00 USD;

льоноволокно № 10 в кількості 2,560 т по ціні 1070,00 USD за тону на загальну суму 2739,20 USD;

льоноволокно № 11 в кількості 5,920 т по ціні 1170,00 USD за тону на загальну суму 6926,40 USD;

льоноволокно № 12 в кількості 7,920 т по ціні 1270,00 USD за тону на загальну суму 10059,40 USD;

усього льоноволокна в кількості 18,800 т на загальну суму 22052,00 USD.

Специфікація підписана повноважними представниками сторін та скріплена їх печатками.

Згідно ст. 6 Закону України „Про зовнішньоекономічну діяльність” (в редакції на момент укладення контракту від 20.11.1997р. № 1), суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів Української РСР та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів Української РСР з урахуванням міжнародних договорів Української РСР. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами Української РСР.

Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами Української РСР.

Права та обов'язки сторін зовнішньоекономічної угоди визначаються правом місця її укладання, якщо сторони не погодили інше. Місце укладення угоди визначається законами Української РСР.

Відповідно до ст. 151 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 161 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок –відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, у Позивача на підставі контракту від 20.11.1997р. № 1 та специфікації (додатку № 4 до контракту) виникли зобов’язання по поставці нерезиденту льоноволокна в кількості 18,8 т на загальну суму 22052,00 дол. США.

Факт належного виконання зобов’язань по поставці 18,8 т льоноволокна з боку Позивача підтверджується INVOICE № 04 від 23.12.1998р., вантажною митною декларацією форми МД-2 № 60 типу ЕК 10 з відміткою Чернігівської митниці про прийняття товару під митний контроль 25.12.1998р., та міжнародною товарно – транспортною накладною (СМR) серії АТ № 024179.

Оригінали контракту від 20.11.1997р. № 1, специфікації № 4, INVOICE № 04 від 23.12.1998р., вантажної митної декларації форми МД-2 № 60 типу ЕК 10, міжнародної товарно – транспортної накладної (СМR) серії АТ № 024179 були досліджені судом під час судового розгляду справи. Дані документи не викликали сумнівів щодо їх достовірності з боку Відповідача.

Під час дослідження специфікації № 4, INVOICE № 04 від 23.12.1998р. та вантажної митної декларації форми МД-2 № 60 типу ЕК 10 було встановлено наявність розбіжностей в цих документах щодо загальної вартості льноволокна № 9 та загальної вартості всього поставленого Позивачем льоноволокна.

Так, в специфікації № 4 загальна вартість льноволокна № 9 становить 2328,00 дол. США, загальна вартість всього поставленого Позивачем льоноволокна становить 22052,00 дол. США. Натомість, в INVOICE № 04 від 23.12.1998р. загальна вартість льноволокна № 9 визначена в сумі 2380,00 дол. США, загальна вартість всього поставленого Позивачем льоноволокна становить 22104,00 дол. США. У вантажній митній декларації форми МД-2 № 60 типу ЕК 10 загальна фактурна вартість товару визначена в сумі 75750,41 грн. (22104,00 дол. США по курсу 3,427 грн. за 1 дол. США).

При здійсненні арифметичних підрахунків шляхом множення кількості льоноволокна № 9 на його ціну (2,4 тони х 970,00 дол. США) його загальна вартість становить 2328,00 дол. США, а не 2380,00 дол. США, як помилково зазначено в INVOICE № 04 від 23.12.1998р.

Відповідна арифметична помилка вплинула на показник загальної вартості всього проданого Позивачем льоноволокна (22104,00 дол. США замість 22052,00 дол. США).

Позивач звертався до Чернігівської митниці з проханням підтвердити наявність арифметичної помилки у вантажній митній декларації форми МД-2 № 60 типу ЕК 10 (лист від 17.05.2005р. № 6/2-312), неодноразово повідомляв податковий орган про відсутність дебіторської заборгованості у АТ „Линас” та про допущення арифметичної помилки в INVOICE № 04 від 23.12.1998р. (листи від 17.05.2005р. № 6/2-311, від 29.05.2006р. № 6/2-250).

Про те, що в INVOICE № 04 від 23.12.1998р. та вантажній митній декларації форми МД-2 № 60 типу ЕК 10 була допущена саме арифметична помилка свідчить також лист Позивача на ім’я АТ „Линас” від 28.12.1998р. № 8/2-1391 (з відміткою про отримання його останнім 01.01.1999р. та відтиском печатки нерезидента)

Факт виконання зобов’язань по оплаті вартості отриманого льоноволокна на суму 22052,00 дол. США з боку нерезидента визнається сторонами. Про відсутність дебіторської заборгованості свідчать дані головної книги ВАТ за 1999 рік, оригінал якої був досліджений під час судового розгляду справи.

За правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до висновку про припинення зобов’язань сторін по зовнішньоекономічному контракту від 20.11.1997р. № 1 та додатку № 4 до нього шляхом їх виконання, проведеного належним чином.

Згідно ст. 1 Закону України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті” виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у терміни виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 90 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності —з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного терміну потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Статтею 4 цього Закону встановлено, що порушення резидентами термінів, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (митної вартості недопоставленої продукції) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості.

Відповідно до ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов’язковому декларуванню у Національному банку України.

Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

До резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції):

за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, —штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України (ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Пунктом 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000р. № 49 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.04.2000р. за № 209/4430 встановлено, що невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність:

- порушення строків декларування —накладення штрафу в розмірі 1 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян за кожний день порушення;

- порушення порядку декларування —накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України.

Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність застосування до Позивача штрафних санкцій та нарахування пені за відсутності валютних цінностей та майна за межами України, а також за відсутності порушення ВАТ 90 –денного терміну зарахування виручки у іноземній валюті на його валютний рахунок в уповноваженому банку.

Частково заслуговують на увагу посилання Позивача на порушення  податковим органом граничного строку нарахування штрафних санкцій та пені.

На думку суду, штрафні санкції та пеня, передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»і Законом України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті” підпадають під законодавче визначення адміністративно –господарських санкцій і являються такими санкціями по своїй юридичній природі.

Даний висновок ґрунтується на аналізу правових норм Господарського кодексу України.

У відповідності з ст. 1 Господарського кодексу України (надалі –ГК України), цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Главою 2 ГК України визначено основні напрями та форми участі держави і місцевого самоврядування у сфері господарювання. Однією із основних форм участі держави у сфері господарювання є державний контроль та нагляд за господарською діяльністю.

Згідно ст. 19 ГК України, держава здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб'єктів господарювання, зокрема у сфері валютного регулювання –за додержанням суб'єктами господарювання вимог валютного законодавства.

Органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Органи державної влади і посадові особи зобов'язані здійснювати інспектування та перевірки діяльності суб'єктів господарювання неупереджено, об'єктивно і оперативно, дотримуючись вимог законодавства, поважаючи права і законні інтереси суб'єктів господарювання.

Суб'єкт господарювання має право на одержання інформації про результати інспектування і перевірок його діяльності не пізніш як через тридцять днів після їх закінчення, якщо інше не передбачено законом. Дії та рішення державних органів контролю та нагляду, а також їх посадових осіб, які проводили інспектування і перевірку, можуть бути оскаржені суб'єктом господарювання у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, Господарський кодекс України встановлює основні засади державного контролю та нагляду за господарською діяльністю.

Статтею 238 ГК України надано уповноваженим органам державної влади або органам місцевого самоврядування право застосовувати до суб'єктів господарювання за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Одними із видів адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 239 ГК України, є адміністративно –господарський штраф, а також інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Згідно ст. 241 ГК України, адміністративно –господарський штраф –це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Статтею 250 ГК України встановлені строки застосування адміністративно-господарських санкцій. Адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи, що порушення термінів зарахування виручки резидента у іноземній валюті на його валютний рахунок в уповноваженому банку та порушення строків декларування валютних цінностей мають ознаки триваючого правопорушення, податковий орган, з урахуванням положень ст. 250 ГК України, мав право застосовувати до Позивача штрафні санкції та нараховувати пеню лише за період з 26.01.2006р. по 26.01.2007р.

Посилання Позивача на порушення Відповідачем строку, встановленого п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ (далі –Закон № 2181) відхиляються судом, оскільки у відповідності з даною правовою нормою за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Визначення термінів «податкове зобов'язання», «пеня», «штрафна санкція (штраф)», «податкова декларація» наведено у ст. 1 Закону № 2181.

податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України;

пеня —плата у вигляді процентів, нарахованих на суму податкового боргу (без урахування пені), що справляється з платника податків у зв’язку з несвоєчасним погашенням податкового зобов’язання;

штрафна санкція (штраф) —плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов’язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами;

податкова декларація, розрахунок —документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов’язкового платежу).

В даному випадку пеня та штрафні санкції не підпадають під визначення термінів «пеня»та «штрафна санкція», наведені у ст. 1 Закону № 2181, оскільки вони нараховуються на суму податкового боргу чи податкового зобов'язання, чим пеня та штрафні санкції за порушення вимог Закону України „Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті” та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»не являються.

Відповідні санкції нараховуються не на підставі податкового закону, вони не являються податком, тому не можуть бути податковим зобов’язанням.

Крім того, в данному випадку відсутній факт подання податкової декларації, відповідно відсутній граничний строк подання податкової декларації. Сааме з цим моментом пов'язаний встановлений п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону № 2181 строк давності.

Що стосується посилань Позивача на порушення порядку проведення перевірки, то суд вважає за необхідне відмітити наступне:

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право, зокрема, здійснювати планові та позапланові виїзні перевірки додержання валютного законодавства юридичними особами.

На державні податкові інспекції в містах з районним поділом покладені функції, зокрема, по безпосередньому виконанню роботи, пов'язаної із здійсненням контролю за валютними операціями (п. 1 ч. 1 ст. 8, ст. 9, п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”).

У відповідності з ч. 6 ст. 111 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, позаплановою виїзною перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена в планах роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з передбачених цією частиною обставин перелік яких є вичерпним.

Обмеження у підставах проведення перевірок платників податків, визначені цим Законом, не поширюються на перевірки, що проводяться на звернення такого платника податків, або перевірки, що проводяться після порушення кримінальної справи проти платника податків (посадових осіб платника податків), що перевіряється, відповідно до кримінально-процесуального законодавства (ч. 13 ст. 111 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”).

Підставою проведення перевірки Відповідач зазначає лист Позивача від 17.01.2007р. № 6/2-30 з проханням провести перевірку щодо виконання умов контракту від 20.11.1997р. № 1.

Однак в даному листі не йде мова про звернення ВАТ до податкового органу з проханням провести виїзну позапланову перевірку. Даним листом Позивач лише надсилає до ДПІ у м. Чернігові для перевірки документи по контракту від 20.11.1997р. № 1.

Із показання свідка Миненко М.Г.:

„На телефонний дзвінок держподатінспектора Ребенок М.В. щодо надання для перевірки до податкового органу документів по операціям з АТ „Линас” я підготувала всі необхідні документи та направила їх з супровідним листом до ДПІ у м. Чернігові. 22 січня 2007 року до товариства прибула держподатінспектор Ребенок М.В. з метою проведення перевірки, надала мені під розписку направлення та наказ на проведення перевірки. Я допустила її до проведення перевірки”.

Відповідно до ч. 8 ст. 111 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, позапланова виїзна перевірка здійснюється на підставі виникнення обставин, викладених у цій статті, за рішенням керівника податкового органу, яке оформляється наказом (ч. 8 ст. 111 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”).

Статтею 112 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” визначені умови допуску посадових осіб органів державної податкової служби до проведення планових та позапланових виїзних перевірок –посадові особи органу державної податкової служби вправі приступити до проведення планової або позапланової виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим та іншими законами України, та за умови надання платнику податків під розписку:

направлення на перевірку, в якому зазначаються дата його видачі, назва органу державної податкової служби, мета, вид (планова або позапланова), підстави, дата початку та дата закінчення перевірки, посади, звання та прізвища посадових осіб органу державної податкової служби, які проводитимуть перевірку. Направлення на перевірку є дійсним за умови наявності підпису керівника органу державної податкової служби, скріпленого печаткою органу державної податкової служби;

копії наказу керівника податкового органу про проведення позапланової  виїзної перевірки, в якому зазначаються підстави проведення позапланової виїзної перевірки, дата її початку та дата закінчення.

Ненадання цих документів платнику податків або їх надання з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, є підставою для недопущення посадових осіб органу державної податкової служби до проведення планової або позапланової виїзної перевірки.

Відповідачем надано докази надання головному бухгалтеру ВАТ Миненко М.Г. під розписку копії наказу керівника податкового органу від 22.01.2007р. № 275 про проведення позапланової виїзної перевірки та направлення на перевірку від 22.01.2007р. № 201. Відповідні обставини підтверджуються показаннями свідка Миненко М.Г.

Таким чином, у випадку наявності у Позивача обґрунтованих аргументів про відсутність підстав для проведення позапланової перевірки, він мав право не допустити посадову особу органу державної податкової служби до проведення перевірки. Головний бухгалтер ВАТ Миненко М.Г. допустила її до проведення перевірки та не перешкоджала у її проведенні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувані рішення податкового органу були винесені без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст. ст. 238, 239, 250 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», ст. ст. 9, 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. ст. 2, 71, 94, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові від 07.02.2007р. № /0, від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2 про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 21471,00 грн. за невиконання вимог щодо строків декларування валютних цінностей.

Скасувати рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові від 07.02.2007р. № /0, від 30.03.2007р. № /1, від 05.04.2007р. № /2 про застосування штрафних (фінансових) санкцій, яким було нараховано пеню в сумі 1184,00 грн. за порушення термінів зарахування виручки у іноземній валюті.

Стягнути з Державного бюджету України на користь відкритого акціонерного товариства „Чернігівоблпаливо”, м. Чернігів, вул. Комсомольська, 10 (р/р 0197 у ЦВ ПІБ, м. Чернігів, МФО 353456, код 01880368) 03 грн. 40 коп. судового збору.

Дана постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко

Постанова складена у повному обсязі 15 червня 2007 року.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко