донецький апеляційний господарський суд
УХВАЛА

Іменем України

03.04.2007 р.                                                                                 справа №7/299а

Донецькій апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

при секретареві судового засідання

за участю представників сторін:

від позивача:
Криворучко В.Ж., довіреність № 2  від 25.09.06р.,

від відповідача:

від третьої особи:

ЛєдяєваС.В., довіреність № 61 від 19.03.07р.,
Мороз О.О., довіреність № 5  від 09.01.07р.,
Криворучко В.Ж. - довіреність № 255346  від 20.01.05р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполь

на постанову (ухвалу) господарського суду

Донецької області

від
16.01.2007 року (повний текст складений 22.01.07р.)

по справі
№7/299а

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-комплект" м.Маріуполь

до
Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполь

про
визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Жовтневої МДПІ м. Маріуполя від 28.09.2006р.: №/0 та  №/0

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Ресурс-комплект” м. Маріуполь, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполь про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень № /0 від 28.09.2006р., № /0 від 28.09.2006 р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 28.11.2006 р. до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача був залучений суб’єкт підприємницької діяльності Каширін Дмитро Вікторович м. Маріуполь.

Постановою господарського суду Донецької області від 16.01.07р. (повний текст складений 22.01.07р.) по справі № 7/299а позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Ресурс-комплект” м. Маріуполь були задоволені в повному обсязі. Визнані недійсними податкові повідомлення-рішення Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції у м. Маріуполі від 28.09.2006 р.: № /0 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємства в розмірі 197 465 грн. та № /0 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 6 000 грн.

Місцевий господарський суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази,  зазначив в оскарженій постанові, що в акті перевірки податковим органом зроблені суперечливі висновки щодо фактичних обставин господарських операцій та первинних документів, по їх виконанню, а також щодо відображення цих операцій в податковому обліку, позивача, тому посилання в акті перевірки  на ненадання позивачем документів, що підтверджують зв’язок отриманих експедиторських послуг з господарською діяльністю, є безпідставним, так як експедиторські послуги надавалися позивачем у зв’язку з укладеними ним договорами постачання металопродукції, за якими останній виступав як покупцем, так і продавцем такої продукції. З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати, понесені позивачем у зв’язку із сплатою вказаних експедиторських послуг, в повній мірі підпадають під поняття валових витрат, визначене п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (зі змінами і доповненнями) і, згідно п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього ж Закону, повинні включатися до складу валових витрат у відповідних звітних періодах.  Крім зазначеного, судом також було враховано, що досліджені договори про надання експедиторських послуг не визнані недійсними у зв’язку з їх фіктивним характером, тому відповідач безпідставно посилався на такі обставини, як на доведені. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд спростував висновок відповідача, зроблений в акті перевірки, стосовно порушення позивачем п. 5.1 п.п 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” (зі змінами і доповненнями).

Стосовно визначення позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість суд першої інстанції, з урахуванням вищевикладених обставин, зазначив про помилковість та необґрунтованість висновків відповідача стосовно невикористання позивачем в господарській діяльності отриманих від СПД Каширіна Д.В. експедиторських послуг, що зумовлює безпідставність та недоведеність висновків податкового органу  про порушення позивачем п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість.

Відповідач, Жовтнева міжрайонна державна податкова інспекція м. Маріуполь, не погодився з постановою господарського суду Донецької області та подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову господарського суду Донецької області від 16.01.07р. в адміністративній справі № 7/299а скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права. В підтвердження своїх доводів відповідач посилається на ті обставини, що проведеною ним перевіркою було встановлено порушення позивачем п.5.1, пп.5.2.1 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.97р. № 283/97 (зі змінами і доповненнями) внаслідок неправомірного віднесення до складу валових витрат - витрат по придбанню експедиційних послуг від СПД Каширіна Д.В., не пов’язаних з веденням господарської діяльності, в результаті чого відбулось заниження податку на прибуток на суму 141,34 тис.грн.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що позивач (покупець) уклав Контракт № 128/20 від 22.12.04р. з ЗАТ „Ілліч-Сталь” (постачальник) на постачання металопродукції, в якому умовами поставки вказано „FCA Франко-перевезник” (станція Маріуполь-Сортировочна, Донецької залізничної дороги), що, відповідно до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів „ІНКОТЕМС” (в редакції, чинній на момент спірних  правовідносин) передбачає обов’язок продавця  поставити товар, торговий рахунок-фактуру та свідоцтво відповідності у зазначене місце. Поставка вважається завершеною, якщо продавець завантажив вагон належним чином та вагон прийнятий залізницею.

Апелянт посилається на ст.А.9 умов поставки „FCA Франко-перевезник” Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів „ІНКОТЕМС” (в редакції, чинній на момент спірних  правовідносин) , за якими продавець зобов’язаний нести витрати, пов”язані з діями щодо перевірки товару (якості, розмірі, ваги, кількості), необхідними для здійснення поставки товару у відповідності зі статтею А.4, за умовами якої поставка вважається здійсненою, якщо названим місцем поставки є площі продавця: коли товар завантажений на транспортний засіб наданий перевізником.

Податковий орган посилається на Указ Президента „Про застосування міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів” від 04.10.94р. № 567/94 (зі змінами та доповненнями), яким встановлений обов’язок суб’єктів підприємницької діяльності України щодо забезпечення додержання ними правил ІНКОТЕРМС при укладанні договорів, в т.ч. і зовнішньоекономічних.

З урахуванням викладеного заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що ЗАТ „Ілліч-Сталь” (продавцем) були виконані умови поставки, зазначені в контракті 128/20 від 22.12.04р., до обов’язкових умов якого входили витрати, пов”язані з перевіркою якості, розмірів, ваги та кількості відвантаженого товару. Виходячи з викладеного, скаржник вважає, що суд першої інстанції не врахував умови поставки, які є обов’язковими для виконання з боку продавця, відповідно до передбачених умов Правил ІНКОТЕРМС (в редакції, чинній на момент спірних  правовідносин), тому доказування понесених витрат вважає доведеними контрактом № 128/20 від 22.12.04р., який був виконаний в повному обсязі ВАТ „Ілліч-Сталь” (постачальником), що також додатково підтверджується листом зазначеного підприємства від 20.11.06р. № 701,  в якому зазначено про виконання останнім поставки металопродукції в суворій відповідності до умов контракту та про сплату витрат, які були віднесені позивачем до валових витрат з отримання експедиційних послуг.

Крім зазначеного, скаржник посилається на приписи ст.1, ч.3 ст.9 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність” від 01.07.04р. № 1955-ІУ (зі змінами і доповненнями), а також Інструкцію про порядок надання, використання та захисту кодів експедиторських організацій, затверджену наказом Міністерства транспорту України від 23.04.01р. № 229, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.06.01р. за № 490/5681 та зазначає, що підприємству СПД Каширіну Д.В. код вантажовідправника (вантажоодержувача) не встановлювався, договір на транспортне обслуговування в період 2004-2006рр. не укладався. Такий договір –про організацію перевезень,  був укладений між Донецькою залізницею та ВАТ „Маріупольський  металургійний комбінат ім.. Ілліча”, а перелік отримувачей  підприємства, які уклали договір купівлі-продажу з ТОВ „Ресурс-Комплект”, був зазначений в додатку до акту перевірки № 3.

Відповідач посилається на ст.1 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність” від 01.07.04р. № 1955-ІУ (зі змінами і доповненнями) та ст.ст. 902, 929 Цивільного кодексу України (в редакції 2004р.) та зазначає, що з отриманих відповідей контрагентів позивача вбачається, що СПД Каширін Д.В. взагалі не виконував свої послуги, оскільки ніхто з контрагентів не може дати пояснення з цього приводу. Зазначає також, що угоди експедирування вантажу були укладені позивачем та СПД Каширіним Д.В. ще в 2003 році, коли діяв ЦК УРСР (в редакції 1963р.), яким взагалі не передбачався даний вид договорів, що не було прийнято місцевим господарським судом до уваги під час розгляду спору.

Апелянт також зазначає, що згідно листа № 16029/7/26-31 від 04.09.06р., наданої директором ПТКП „Стальспецснаб” Лисака О.А., постачання металопродукції було здійснено в листопаді 2004р. одноразово та безпосередньо від ТОВ „Ресурс-Комплект” без участі СПД Каширіна Д.В., в той час як з документів, перевірених та зазначених в додатку до акту перевірки, вбачається, що СПД Каширіним Д.В. були надані послуги експедитора по доставці металопродукції ПТКП „Стальспецснаб” три рази за договорами експедирування вантажу № 43 від 05.11.04р., № 48 від 17.12.04р. та № 49 від 12.01.05р., які не відповідають ні поясненням директора ПТКП „Стальспецснаб”, ні дійсності. Податковий орган в апеляційній скарзі спростовує також пояснення позивача, надані стосовно зазначених операцій, оскільки вантажеотримувачем вантажів в дорожних відомостях значиться ПТКП „Стальспецснаб”, а не ТОВ „ТНК-Метал”, як зазначав позивач. Жовтнева МДПІ не погоджується також з висновками місцевого господарського суду стосовно того, що позивачем здійснювалась діяльність відповідно до видів, які були зазначені в довідці статистики, а також стосовно спростування висновків перевірки наданими позивачем документами в підтвердження виконаних послуг.

Крім зазначеного, скаржник заперечує проти висновку суду стосовно неправомірного нарахування позивачу податку на додану вартість та вважає, що витрати по придбанню експедиторських послуг від СПД Каширіна Д.В. неправомірно віднесені позивачем до податкового кредиту відповідних періодів та не пов”язані з веденням господарської діяльності позивачем, що не враховано господарським судом Донецької області під час вирішення спору в порушення пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.97р. (зі змінами та доповненнями).

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Ресурс-комплект” м. Маріуполь, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу від 19.03.07р. доводи податкового органу відхилив, постанову місцевого господарського суду вважає законною та обґрунтованою, прийнятою відповідно до вимог чинного законодавства.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача, суб’єкт підприємницької діяльності Каширін Дмитро Вікторович м. Маріуполь, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу від 19.03.07р. доводи податкового органу відхилив, постанову місцевого господарського суду вважає законною та обґрунтованою, прийнятою відповідно до вимог діючого законодавства. При цьому підприємець звертає увагу на помилковість висновків відповідача стосовно обов’язку експедитора доставити (перевезти) вантаж та зазначає, що до його обов’язків взагалі не входив обов’язок доставити вантажі і, відповідно, експедитор Каширін Д.В. взагалі не мав ніяких  стосунків з залізницею, ЗАТ „Ілліч-Сталь” та кінцевими отримувачами вантажу.

Третя особа наполягає також на помилковості висновків податкового органу стосовно того, що судом при винесенні постанови не враховані ті обставини, що договори експедирування не відповідають діючому законодавству та наполягає на тому, що зазначені договори відповідають вимогам ст.929 Цивільного кодексу України, Закону  України „Про транспортно-експедиторську діяльність” від 01.07.04р. № 1955-ІУ (зі змінами і доповненнями) та не визнавались недійсними у встановленому порядку.

За розпорядженням першого заступника голови Донецького апеляційного господарського суду від 20.02.07р. для розгляду апеляційної скарги Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції в м.Маріуполі призначена колегія суддів у складі: судді Алєєвої І.В. (головуючий), судді Величко Н.Л., судді М”ясищева А.М.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів відповідно до положень ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський суд  встановив.

За результатами виїзної планової перевірки ТОВ „Ресурс-комплект” м. Маріуполь з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, Жовтневою МДПІ в м. Маріуполі було складено акт № 1557/23-2/30735810 від 20.09.2006 р. (т.1, л.с. 10-26), в якому, в тому числі, були встановлені порушення підприємством п.5.1, пп.5.2.1 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.97р. № 283/97-ВР (зі змінами і доповненнями) внаслідок віднесення позивачем до складу валових витрат витрат про придбанню  експедиторських послуг від СПД Каширіна Д.В., в результаті чого відбулось заниження податку на прибуток на суму 141,34тис.грн. та пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.97р. (зі змінами і доповненнями).

На підставі зазначеного акту перевірки Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією м. Маріуполь були прийняті:

-          податкове повідомлення-рішення № /0 від 28.09.2006 р. про визначення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 197 465грн., в т. ч. за основним платежем - 141340грн., за штрафними санкціями - 56 125грн.;

-          податкове повідомлення-рішення № /0 від 28.09.2006 р. про визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 6 000грн., в т. ч. за основним платежем - 4 000 грн., за штрафними санкціями - 2 000 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський суд встановив, що постанова місцевого господарського суду відповідає нормам діючого законодавства і не підлягає скасуванню з  підстав, що викладені в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, на підставі якого було прийняте спірне податкове повідомлення-рішення про визначення позивачу суми податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємств, висновок стосовно порушення позивачем вимог п.5.1, пп.5.2.1 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.97р. № 283/97-ВР (зі змінами і доповненнями) зроблений податковим органом внаслідок того, що позивачем до складу скоригованих валових витрат віднесені витрати у сумі 565370грн. –по придбанню експедиційних послуг від СПД Каширіна Д.В., які, на думку відповідача, не пов’язані з веденням господарської діяльності. В акті перевірки також зазначено, що документів про фактичне придбання експедиторських послуг та доказів про зв’язок отриманих експедиторських послуг з господарською діяльністю, підприємством до перевірки не надано та визначено, що Каширіним Д.В. виконуються послуги експедирування для ТОВ „Ресурс-комплект”, які вже були виконані ЗАТ „Ілліч-Сталь” (т.1, л.с.18, стор.акту 18).

Місцевим господарським судом обґрунтовано встановлено, що зазначені висновки перевіряючих спростовуються наданими позивачем документами, які, у т.ч. використовувались під час податкової перевірки, а акт перевірки щодо висвітлення порушення  містить суперечливі висновки щодо фактичних обставин господарських операцій та первинних документів, по їх виконанню, а також щодо відображення цих операцій в податковому обліку позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтовано встановлено місцевим господарським судом,  між позивачем (покупець) та  ЗАТ “Ілліч-Сталь” (постачальник) був укладений контракт від 22.12.2004 р. № 128/20 на постачання металопродукції, виробником якої є ВАТ “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” м. Маріуполь. Крім зазначеного, позивачем також були укладені контракти, зокрема, з підприємствами: “Сталь-спецсплав”, “ТНК-Метал” та іншими на продаж металопродукції, отриманої позивачем від ЗАТ “Ілліч-Сталь”.

Одночасно позивачем були укладені договори з суб’єктом підприємницької діяльності Каширіним Д.В. (третя особа)  на послуги експедирування вантажів, зокрема, металопродукції виробництва ЗАТ “Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча” м. Маріуполь, асортимент якої співпадає з асортиментом по вищевказаним договорам постачання, а також додаткові угоди до них, згідно з якими третя особа (Експедитор) своїми силами та за свій рахунок виконує для Товариства з обмеженою відповідальністю „Ресурс-комплект” (Клієнт) певні роботи, пов’язані з експедируванням вантажу.

Відповідно до умов договорів по експедируванню вантажів, СПД Каширін Д.В. (експедитор) зобов’язався, здійснювати роботи з контролю відповідності продукції ТУ та ДЄСТ; з контролю вантажних робіт; з контролю відповідності пакування та маркування, діючим стандартам; наявності відповідної сертифікованої  документації на зазначену продукцію; диспетчерський супровід вантажу до станції вантажоотримувача.

З доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається про виконання в повному обсязі сторонами умов договорів постачання металопродукції (відвантаження продукції та її отримання покупцями, проведення розрахунків). Про виконання умов договору постачання між позивачем та ЗАТ “Ілліч-Сталь” від 22.12.2004 р. № 128/20 зазначено також і в акті перевірки.

З актів приймання-передачі наданих послуг за договорами експедирування вантажу, підписаних сторонами договорів –позивачем та СПД Каширіним Д.В. та скріплених печаткою цих суб’єктів господарювання, які мають дату складання, посилання на номер договорів та додаткових угод до них, за якими виконувалися роботи, перелік та кількість відвантаженої металопродукції та вартість виконаних робіт, вбачається про фактичне надання послуг по договорам на експедирування вантажу СПД Каширіним Д.В.  (додаток № 5 до акту перевірки). В актах зазначено, що роботи за договорами виконані в повному обсязі, сторони претензій одна до одної не мають (т.2, 3). Заявник апеляційної скарги не спростував висновок місцевого господарського суду про те, що зазначені акти мають всі ознаки первинних бухгалтерських документів згідно із Законом України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” № 996-ХІУ від 16.07.99р. (зі змінами та доповненнями).

Таким чином, посилання відповідача в акті перевірки на відсутність документів, що підтверджують фактичне надання послуг по договорам на експедирування вантажу СПД Каширіним Д.В. є безпідставним. Як обґрунтовано встановлено місцевим господарським судом, в акті перевірки взагалі відсутні посилання на  порушення позивачем п.п 5.3.9 п. 5.3.с ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, який не допускає включення до складу валових витрат будь-яких витрат не підтверджених первинними документами, ведення яких є обов’язковим за правилами податкового обліку. Відповідачем взагалі не надано оцінки зазначеному в акті при здійсненні перевірки, не викладені причини, за якими такі документи не взяті до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено місцевим господарським судом, зазначені експедиторські послуги надавалися у зв’язку з укладеними позивачем договорами постачання металопродукції, за якими останній виступав як покупцем, так і продавцем такої продукції, та мали за мету саме здійснення контролю за належним виконанням зазначеного контракту (контроль за належним оформленням документації, навантаженням, відповідності якості продукції, диспетчерське супроводження вантажів, тощо) в рамках господарської діяльності позивача, під якою, відповідно до п. 1. 32 ст. 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями), розуміється будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Таким чином, висновок податкового органу в акті перевірки про відсутність документів, що підтверджують зв’язок отриманих експедиторських послуг з господарською діяльністю, є безпідставним, оскільки  фактично послуги, перелік яких визначений в договорах про експедирування вантажу, потрібні були та надавалися для забезпечення контролю за дотриманням умов, укладених договорів постачання металопродукції і запобіганню порушень таких умов та виникненню збитків від неналежного виконання.  Належне виконання контрактів постачання металопродукції, відсутність претензій з боку покупців продукції, у тому числі по якості, оформленню документації, строкам постачання, тощо - свідчить, у сукупності з актами приймання-передачі виконаних експедиторських послуг, про фактичне і належне надання цих послуг позивачу СПД Каширіним Д.В. в межах господарської діяльності позивача.

Крім зазначеного, судова колегія враховує той факт, що зустрічною перевіркою СПД Каширіна Д.В. (акт перевірки № 1814/17-2/6 від 18.10.2006р.) відповідач дослідив взаємовідносини зазначеного суб’єкта з позивачем за договорами про надання експедиторських послуг та не встановив будь-яких порушень податкового законодавства, визнав обґрунтованим відображення у прибутках підприємця доходів, отриманих від надання експедиторських послуг, а також фактичне підтвердження наданих послуг актами приймання-передачі, про які було зазначено вище.

Враховуючи наявність первинних документів, які свідчать про фактичне виконання умов договорів експедирування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що витрати понесені позивачем у зв’язку із сплатою вказаних експедиторських послуг, в повній мірі підпадають під визначення п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 334/94-ВР від 28.12.94р. (зі змінами і доповненнями) поняття валових витрат і згідно п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього ж закону, повинні включатися до складу валових витрат у відповідних звітних періодах.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про виконання експедитором - СПД Каширіним Д.В. послуг, на думку скаржника, вже виконаних для позивача підприємством ЗАТ „Ілліч-Сталь” згідно умов контакту від 22.12.2004р. № 128/20, а саме умов постачання „FCA Франко-перевезник” Правил ІНКОТЕРМС (в редакції, чинній на момент спірних  правовідносин), не приймається судовою колегією з огляду на ті обставини, що ні в акті перевірки, ні в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанції, відповідачем не надано жодного документа, який би підтверджував фактичне виконання експедиторських послуг, передбачених договорами, укладеними позивачем з СПД Каширіним Д.В., іншою особою, у тому числі ЗАТ „Ілліч-Сталь”.

Крім зазначеного, судова колегія враховує ті обставини, що здіснення згідно зазначених умов постачання в контракті „FCA Франко-перевезник” Правил „ІНКОТЕРМС” постачальником - ЗАТ „Ілліч-Сталь”, згідно з якими продавець зобов’язаний нести витрати, пов”язані з діями щодо перевірки товару (якості, розмірі, ваги, кількості), необхідними для здійснення поставки товару, зазначених дій, не обмежує право позивача (покупця)  укладати інші угоди на придбання послуг, необхідних йому для здійснення господарської діяльності, в тому числі і послуг експедирування, перелік яких, відповідно до ст.8 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність” від 01.07.04р. № 1955-ІУ (зі змінами і доповненнями), не обмежується лише доставкою вантажів, а включає до себе велику кількість інших послуг.

З огляду на наведене, не приймаються до уваги  доводи скаржника стосовно неврахування судом першої інстанції умов постачання, які є обов’язковими для виконання з боку продавця, відповідно до умов Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС (в редакції, чинній на момент спірних  правовідносин) згідно Указу Президента „Про застосування міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів” від 04.10.94р. № 567/94 (зі змінами та доповненнями).

Ствердження заявника апеляційної скарги стосовно того, що СПД Каширіну Д.В. не встановлювався код вантажовідправника (вантажоодержувача) та договір на транспортне обслуговування в період 2004-2006рр. не укладався відповідно до вимог Інструкції про порядок надання, використання та захисту кодів експедиторських організацій, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 23.04.01р. № 229, зареєстрованої в Мінюсті України 08.06.01р. за № 490/5681, не приймається судовою колегією до уваги з огляду на ті обставини, що за договорами експедирування, укладеними позивачем з СПД Каширіним Д.В., обов’язок по доставці (перевезенню) вантажів останнім не передбачався, тому Каширін Д.В. (третя особа) взагалі не мав ніяких стосунків з залізницею. З письмових пояснень третьої особи, наданих суду першої інстанції, вбачається, що свої обов’язки за договорами експедирування, укладеними з позивачем, СПД Каширін Д.В. виконував  безпосередньо в приміщенні заводоуправління постачальника металопродукції ЗАТ „Ілліч-Сталь”, а також в цехах та відповідних службах вантажовідправника, доступ в які він мав на підставі оформленого на його ім’я пропуску (т.4, л.с.22).

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України договір транспортного експедирування, це договір, відповідно до якого одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та розвантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що договір експедирування не завжди передбачає обов’язок експедитора виконувати послуги щодо безпосереднього перевезення вантажу. За договорами, укладеними між третьою особою та позивачем, послуги з перевезення вантажів не надавались, тому не можуть підтверджуватися єдиним транспортним документом, на що вказує відповідач.

Ствердження відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що договори експедирування вантажу були укладені позивачем та СПД Каширіним Д.В. ще в 2003 році, коли діяв ЦК УРСР (в редакції 1963р.), яким взагалі не передбачався даний вид договорів є безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що всі зазначені договори були укладені позивачем та СПД Каширіним Д.В. протягом 2004-2005років, і не доведена їх невідповідність вимогам ст.929 Цивільного кодексу України, Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність” від 01.07.99р. № 996-ХІУ (зі змінами та доповненнями). При цьому, зазначені договори про надання експедиторських послуг не визнані недійсними у встановленому порядку у зв’язку з їх фіктивним характером.

Доводи апелянта стосовно того, що постачання металопродукції було здійснено в листопаді 2004року одноразово та безпосередньо від ТОВ „Ресурс-Комплект” без участі СПД Каширіна Д.В., в той час як з документів, перевірених та зазначених в додатку до акту перевірки, вбачається, що СПД Каширіним Д.В. були надані послуги експедитора по доставці металопродукції ПТКП „Стальспецснаб” три рази за договорами експедирування вантажу № 43 від 05.11.04р., № 48 від 17.12.04р. та № 49 від 12.01.05р., судова колегія не приймає до уваги з огляду на помилковість таких висновків та враховує письмові пояснення позивача з цього приводу, викладені в запереченнях на апеляційну скаргу, а саме те, що п.1.2 зазначених договорів передбачено визначення вартості робіт додатковими угодами, які є невід’ємною частиною договорів. З додаткової угоди від 05.11.04р. до договору № 43 від 05.11.04р. вбачається, що вантажеотримувачем по договору є ПТКП „Стальспецснаб”, а додаткові угоди до договорів № 48 від 17.12.04р. та № 49 від 12.01.05р. визначають отримувачем вантажу ТОВ „ТНК-Метал”, що підтверджується договорами купівлі-продажу металопродукції № 294 від 17.12.04р. та № 295/1 від 12.01.05р., які, в свою чергу, визначають отримувачем вантажу ЧТКП „Стальспецснаб”. Таким чином, факт одноразового отримання ПТКП „Стальспецснаб” металопродукції від позивача відповідає дійсності, оскільки, як вбачається з зазначених документів, продавцем за іншими двома поставками металопродукції для ПТКП „Стальспецснаб” було ТОВ „ТНК-Метал”.

Не беруться до уваги посилання відповідача на те, що на свій запит ним була отримана відповідь від директора ПКТП „Стальспецсплав” - одного з покупців металопродукції за договором з позивачем, з якої слідує, що СПД Каширін Д.В. не приймав участі в постачанні продукції цьому контрагенту. З пояснень третьої особи - СПД Каширіна Д.В., які підтверджуються позивачем, а також за змістом самих зобов’язань, що виникли за договорами експедиторських послуг, встановлено, що послуги, передбачені договорами надавалися при відвантаженні металопродукції на території ВАТ ММК ім. Ілліча та ЗАТ „Ілліч-Сталь”, а не при її прийманні кінцевими покупцями. Тобто кінцевий покупець металопродукції, у т.ч. ПКТП “Стальспецсплав” не міг бути обізнаний про виконання умов договорів на експедиторські послуги, як було обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом в оскарженій постанові.

З урахуванням викладеного, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції, враховуючи помилковість та необґрунтованість висновків податкового органу стосовно не використання позивачем в господарській діяльності отриманих від СПД Каширіна Д.В. послуг, дійшов правомірного висновку про безпідставність та недоведеність висновків відповідача в акті перевірки фактів про порушення позивачем п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.97р. (зі змінами та доповненнями) та заниження ПДВ в липні-серпні 2005р. на 4000 грн., що зумовило правомірне визнання недійсним спірного податкового повідомлення-рішення, за яким позивачу було визначено податкове зобов’язання з ПДВ. З огляду на наведене, заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі з цього приводу, не приймаються судовою колегією до уваги.

Крім зазначеного, при винесенні оскарженої постанови місцевим господарським судом було обґрунтовано враховано, що спірні податкові повідомлення-рішення оформленні з суттєвими порушеннями чинного законодавства, зокрема, п. 6.1 ст. 6 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181 від 12.12.00р. (зі змінами та доповненнями) та містять в собі посилання на акт перевірки за іншим номером ніж той, на який відповідач посилається у своїх запереченнях, як на доказ проведеної перевірки позивача і встановлених порушень, а також помилкове визначення встановлених  порушень. Як вбачається з апеляційної скарги, податковий орган заперечень або письмових пояснень з цього приводу не надав та не спростував висновок місцевого господарського суду.

Доводи податкового органу, заявлені його представником в судовому засіданні апеляційної інстанції, яке відбулось 03.04.07р., стосовно неповного дослідження судом першої інстанції певних обставин справи, оскільки, на його думку, в зазначених правовідносинах брали участь ще й інші юридичні особи, а саме ЗАТ „Ілліч-Сталь” та завод, на території якого проводилось відвантаження металопродукції, які могли надати пояснення з приводу спірних відносин, але не були залучені судом до участі у справі, крім СПД Каширіна Д.В., не приймаються судовою колегією до уваги з огляду на ті обставини, що предметом розгляду даної справи є податкові повідомлення-рішення, які стосуються правовідносин позивача саме з СПД Кашіріним Д.В., які є сторонами договору, а також з огляду на ч.1 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України, за приписами якої суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Як вбачається, податковий орган в підтвердження своїх доводів на зазначені обставини в апеляційній скарзі не посилався, як і не посилався на такі обставини при розгляді справи в суді першої інстанції, клопотань стосовно залучення до участі у справі інших, або зазначених юридичних осіб для надання пояснень також не заявляв ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п.1-3 ст. 160, п.2 ч.2 ст.162, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ст.198, ст.200, п.1 ст.205, ст..206,  п.5 ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, п.6 та п.7 розділу VІІ “Прикінцевих та перехідних положень” Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України  № 2953-ІУ від 6 жовтня 2005 року, Донецький апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції в м.Маріуполі на постанову господарського суду  Донецької області від 16.01.07р. (повний текст складений 22.01.07р.) по справі № 7/299а –залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Донецької області від 16.01.07р. (повний текст складений 22.01.07р.) по справі № 7/299а –залишити без змін

Ухвала суду  апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України   протягом одного місяця з дня її складення в повному обсязі.

Ухвала  складена в повному обсязі   06.04.2007 року.

Головуючий:

Судді: