ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" березня 2007 р.
Справа № 19/3422

За позовом Сільськогосподарського кооперативу “Поділля” с. Тарноруда Волочиського району

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Обрій –плюс” с. Тарноруда Волочиського району

третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Відкрите акціонерне товариство “Державний експортно –імпортний банк України” в особі філії в м. Хмельницькому

про визнання недійсним договору від 20.11.2005 року

суддя    Розізнана І.В.

Представники:

позивача: не з’явився;

відповідача: не з’явився;

третьої особи: Стаднік С.О. –за довіреністю від 0,09.01.2007 року

Суть спору:

Повноважний представник позивача у попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримував та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на те, що вони підтверджені поданими доказами. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою господарського суду Хмельницької області   від 12.11.2004р. порушено провадження у  справі № 2/305-Б про  визнання  банкрутом сільськогосподарського кооперативу “Поділля” с. Тарноруда Волочиського району. Постановою господарського суду від 28.04.2005р. СГК “Поділля” визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено Побережного В.Т.   Під час проведення ліквідаційної процедури ліквідатором здійснена інвентаризація та проаналізоване фінансове становище боржника.  Була встановлена наявність договору відповідального зберігання від 20 листопада 2005р., укладеного між СГК “Поділля” в особі голови правління Маньковського Ю.В. та ТОВ “Обрій –плюс” в особі Барановського С.С. Пунктом 1 ст. 25 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачено право ліквідатора на подачу до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника. Ліквідатор вважає, що підставою для визнання недійсним договору від 20.11.2006 року  являється те, що договір був укладений під час проведення ліквідаційної процедури не уповноваженою особою -бувшим головою правління СГК “Поділля” Маньковським Ю.В.  Частиною другою ст.25 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” встановлено, що з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута, що підтверджує відсутність повноважень у Маньковського Ю.В. укладати вказаний договір від імені банкрута. Недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог які встановлені ч.2 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позовні вимоги не визнає. Стверджує, що позивач передав на зберігання відповідачу майно 20.10.2004 року, про що були складені акти прийому –передачі, які підписані сторонами. Умови зберігання та умови повернення майна сторони визначили в договорі, який уклали 20.11.2004 року. При заповненні тексту договору була допущена помилка, а саме замість 2004 року вписано 2005 рік. Підтвердженням того, що договір не міг бути укладений 20.11.2005 року слугує той факт, що договір скріплений печаткою СГК “Поділля”, яку 4.05.2005 року передано ліквідатору Побережному В.Т.

Третя особа, яка подала заяву про вступ у справу без самостійних вимог на стороні позивача, в судовому засіданні повідомила суд про те, що ВАТ “Укрексімбанк” є кредитором у справі про банкрутство СГК “Поділля” вимоги якого визнанні у сумі 97210, 34 грн. На підтвердження правомірності вимог ним надане рішення господарського суду у справі № 18/7 про задоволення вимог банку та звернення стягнення на заставлене майно в тому числі і на майно, яке ліквідатор СГК “Поділля” має намір витребувати у ТОВ “Обрій –плюс” шляхом визнання договору зберігання недійсним.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Між сторонами укладений договір на відповідальне зберігання та утримання худоби. Позивач стверджує, що даний договір укладений 20.11.2005 року, а відповідач вважає, що він укладений 20.11.2004 року. Відповідач обґрунтовує свої заперечення слідуючими доказами - актом передачі поголів’я великої рогатої худоби від 20.10.2004 року та актом передачі основного стада від 20.10.2004 року.  Також звертає увагу суду на те, що договір не міг бути укладений 20.11.2005 року, оскільки згідно акту приймання –передачі матеріальних цінностей від 04.05.2005 року ліквідатору боржника СГК “Поділля” передана, зокрема печатка кооперативу.

Ухвалою господарського суду по даній справі від 03.08.2006 року зупинялось провадження, матеріали справи надсилались в правоохоронні органи.

Прокуратурою Волочиського району проведена перевірка по матеріалах справи № 19/3422, за наслідками перевірки, в порядку ст.. 97 КПК України, 22.12.2006 року прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.  При цьому в постанові зазначається, що опитаний по даному факту Барановський С.С., який працює керуючим ТОВ “Обрій-Плюс” с. Тарноруда Волочиського району пояснив, що в кінці 2004 року, жовтні чи листопаді місяці, при передачі майна СВК “Поділля” с. Тарноруда згідно акту передачі на збереження від 20 жовтня 2004 року ТОВ “Обрій-Плюс” був складений договір відповідального зберігання, який був підписаний з однієї сторони, головою правління СГК “Поділля” Маньківським Ю.В., а з іншої сторони -ним. Згідно умов договору, ТОВ “Обрій-Плюс” прийняло на збереження все майно, в тому числі  ВРХ, свині, коні. Коли почався процес ліквідації СВК “Поділля” с. Тарноруда, арбітражний керуючий Побережний В.Т. почав реалізовувати майно СВК “Поділля”. Десь на початку 2005 року головний бухгалтер Камінська М.Ф. повідомила його, що в бухгалтерії господарства відсутній договір відповідального зберігання, тоді він наказав їй поновити цей договір і дозволив підписати вказаний договір від його імені зі сторони ТОВ “Обрій-Плюс”. Хто підписував договір зі сторони СВК “Поділля” він не знає, але мав би його підписати Маньковський Ю.В., який на той час рахувався головою правління СГК “Поділля”. Пояснити де дівся договір від 2004 року, якого він та Маньковський Ю.В. підписували, він не може. Вказаний договір в бухгалтерії господарства, як і послідуючий договір відповідального зберігання від початку 2005 року, не реєструвався.

Опитаний по вказаному факту Маньковський Ю.В. пояснив, що дійсно ним як головою правління СГК “Поділля” с. Тарноруда в жовтні-листопаді 2004 року підписувався договір відповідального зберігання, хоча він знав, що худоба, свині, коні знаходяться в банківській заставі ВАТ “Державний експортно-імпортний банк”, але так як господарство було визнано банкрутом, всі члени СГК “Поділля” перейшли на роботу в ТОВ “Обрій-Плюс”, худобу не було чим годувати і на цих підставах він змушений був підписати договір відповідального зберігання. Однак, пред'явлений йому для ознайомлення договір відповідального зберігання який на даний час є в матеріалах перевірки, ним не підписувався і хто його підписав він не знає і нікого він уповноважував підписувати його за нього.

22 жовтня 2006 року в порушенні кримінальної справи за вказаним фактом відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України. Одночасно рекомендовано ліквідатору Побережному В.Т., звернутися в господарський суд Хмельницької області для вирішення по суті питання щодо законності укладення договору відповідального збереження .

12 грудня 2006 року Волочиський райсуд скасував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з поверненням матеріалів в прокуратуру району для проведення додаткової перевірки.

При проведенні додаткової перевірки була додатково опитана Камінська М.Ф. яка зокрема пояснила, що при складенні нею тексту договору відповідального зберігання від 20.11.2004 року була присутня Магдюк О.Д., яка бачила вказаний договір.

Опитана по вказаному факту Магдюк О.Д. по суті пояснила, що вона працює економістом в ТОВ “Обрій-Плюс” с. Тарноруда з моменту його створення. На роботі вона знаходиться в одному кабінеті з головним бухгалтером Камінською М.Ф. і знає, що в кінці 2004 року головний бухгалтер Камінська М.Ф. в їхньому кабінеті склала договір відповідального зберігання, який підписали з однієї сторони Маньківський Ю.В., а з іншої - Барановський С.С. Знає, що договір складався головним бухгалтером Камінською М.Ф. рукою, тобто, був не друкований. Де в подальшому цей договір подівся вона сказати не може, так як він знаходився в головного бухгалтера .

Аналізуючи наданні сторонами докази, наведенні міркуванні судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач стверджує, що  підставою для визнання недійсним договору від 20.11.2006 року  являється те, що договір був укладений під час проведення ліквідаційної процедури не уповноваженою особою - бувшим головою правління СГК “Поділля” Маньковським Ю.В. Разом з тим пояснити суду яким чином спірний договір скріплений печаткою СГК “Поділля”, яка згідно акту приймання –передачі матеріальних цінностей від 04.05.2005 року передана ліквідатору боржника СГК “Поділля” ліквідатор не зміг.

Натомість акти прийому –передачі, які підписані сторонами про передачу на зберігання відповідачу майна від 20.10.2004 року та пояснення, які відібрані слідчим прокуратури за наслідками перевірки проведеної  в порядку ст.. 97 КПК України, свідчать про те, що цивільні правовідносини щодо зберігання майна у сторін виникли в жовтні 2004 року тобто з моменту фактичної передачі майна, оскільки відповідно до п.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

За таких обставин, вимоги позивача є не правомірними та такими, що не підлягають задоволенню, а тому в позові необхідно відмовити.

Судові витрати належить покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 - 84, Господарського процесуального кодексу  України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові Сільськогосподарського кооперативу “Поділля” с. Тарноруда Волочиського району до Товариства з обмеженою відповідальністю “Обрій –плюс” с. Тарноруда Волочиського району третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Відкрите акціонерне товариство “Державний експортно –імпортний банк України” в особі філії в м. Хмельницькому  про визнання недійсним договору від 20.11.2005 року відмовити.

Суддя                                                                      І.В. Розізнана