ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"05" червня 2007 р.
справа № 20-11/213-2/125

За позовом
комунальної установи „Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти”
(99011, м. Севастополь, вул. Щербака, 12)

до відповідача
відкритого акціонерного товариства „Енергетична компанія „Севастопольенерго” (99040, м. Севастополь, вул. Хрустальова, 44)

про
стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 23 382,05 грн.

Суддя  Шевчук Н.Г.

Представники:

позивача –  Золотарьов С.В., довіреність б/н від 07.02.2007;

відповідач –Злобін А.А., довіреність № 3567/0/2-07 від 12.03.2007.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальна установа „Севастопольська міська централізована бухгалтерія № 6 закладів освіти”  (далі –КП “СМЦБ № 6 ЗО”) звернулась до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Енергетична компанія „Севастопольенерго” (далі –ВАТ “ЕК “Севастопольенерго”)  про  стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 23 382 грн. 05 коп.

Позовні вимоги з посиланням на статтю 387, частину 1 статті 1212 Цивільного кодексу України мотивовані тим, що перевіркою Контрольно-ревізійним управлінням в м.Севастополі фінансово-господарської діяльності КП “СМЦБ № 6 ЗО” встановлена переплата за електроенергію за період з 26.05.2003 по 22.09.2003 у сумі 23 382 грн. 05 коп.

При цьому у позовній заяві не вказані конкретні обставини, які свідчили б про таку переплату, а наведені кілька прикладів завищення відповідачем кількості спожитої позивачем електроенергії, а саме: по лічильнику № 900524 за період з 13.08.2003 по 22.09.2003 і по лічильнику № 0855355 за період з 23.06.2003 по 15.07.2003, по ДОЦ “Горний” з лічильником у неробочому стані за 2003 рік та по школі-інтернату № 3 за період з 16.05.2003 по 25.06.2003.

Позивач вказує, що  про ці обставини йому стало відомо з акту перевірки від 19.12.2003, що і є початком перебігу строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду міста Севастополя від 13.11.2006 позов був залишений без розгляду (т. 1 арк. с. 135-136).

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.12.2006, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2007, зазначена ухвала скасована, справа передана до господарського суду міста Севастополя для розгляду по суті (т. 1 арк. с. 154-160, 173-176).

У процесі розгляду спору позивач звертався із заявами про збільшення позовних вимог, відповідно до яких просить стягнути з відповідача додатково до вказаної вище суми також і пеню у сумі 8596 грн. 91 коп. (т. 2 арк. с. 2, 10).

Однак, державне мито при збільшенні позову позивачем додатково не сплачене, а тому з  урахуванням пункту 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України заява залишена без розгляду.

Відповідач у відзиві на позов (т. 1 арк. с.33-34) з позовом не погоджується по причині неможливості перевірити правильність нарахування  оплати за використану позивачем електроенергію та заявленої до стягнення суми, оскільки у позовній заяві не вказані спірні рахунки-акти на оплату електроенергії, спірні періоди, не доданий розрахунок позовних вимог.

У процесі розгляду спору після надання позивачем розрахунку позовних вимог ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” була перевірена правильність розрахунку обсягу спожитої електроенергії та нарахування оплати за неї і зроблений перерахунок спожитої електроенергії та оплати за неї в межах строку позовної давності по вказаних у позові об’єктах із застосуванням розрахункових трансформаторів струму на суму 13260 грн. 73 коп., які зараховані як попередня оплата за наступні періоди  (т. 2 арк. .с 22-24).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення сторін  суд

В С Т А Н О В И В :

Відносини електроенергетики в Україні регулюються Законом України „Про електроенергетику”, Порядком постачання електричної енергії споживачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.1999 № 441 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2002  № 475 та Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 N 28  у редакції постанови НКРЕ від 17.10.2005 N 910 (далі - Правила).

Оскільки спірні відносини мали місце у 2003 році, то до них застосовуються Правила, затверджені постановою НКРЕ від 31.07.1996 N 28  у діючій на той період редакції.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України “Про електроенергетику” споживання енергії   можливе  лише  на  підставі  договору  з енергопостачальником.

ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” та КП “СМЦБ № 6 ЗО” 19.12.2001  був укладений договір № 272 про користування електричною енергією (далі - Договір), який відповідно до умов пункту 6.1 Договору є продовженим на теперішній час (т. 1 арк.. с. 12-19).

Преамбулою цього Договору встановлено, що у всьому, що не передбачене цим договором, сторони керуються діючими Правилами користування електричною енергією і діючим законодавством.

Відповідно до умов пункту 1.2.3 Договору позивач зобов’язаний знімати показання  розрахункових приладів обліку і надавати в енергопередавальну організацію звіти про витрати електричної енергії по встановленій у додатку до договору формі і строки.

Згідно пункту 1.2.1 Договору сторони визначили розрахунковий період, який починається  з 15 числа попереднього календарного місяця і закінчується 15 числа поточного календарного місяця.

Пунктом 2.2.3 Договору передбачене право абонента вимагати підтвердження розрахунків з розшифруванням виставленого рахунку на оплату у випадку незгоди з нарахованою сумою за використану електроенергію.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: наданих відповідачем копій облікових листків споживача та рахунків-актів на оплату,  КП “СМЦБ № 6 ЗО” надавало ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” звіти про використану електроенергію, а ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” виставляло споживачу рахунки на її оплату, з якими КП “СМЦБ № 6 ЗО”  погоджувалось (т. 1 арк. с. 57-123).

Таким чином, позивач знав про кількість вказаної у акті-рахунку електроенергії за відповідний розрахунковий період та її вартість у день отримання відповідного акту-рахунку, а тому від дня отримання акту-рахунку в силу положень статті 261 Цивільного кодексу України і починається перебіг строку позовної давності, а не з дня отримання акту ревізії, як це помилково вказує позивач.

Згідно частини 3 статті 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” у відзиві на позов заявило про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Нормами статті 54 Господарського процесуального кодексу України однією з вимог щодо змісту позовної заяви є те, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Зазначена процесуальна норма передбачає сукупність вимог до змісту позовної заяви і не надає позивачу права на свій розсуд нехтувати будь-якою з вимог.

Позовна заява КП “СМЦБ № 6 ЗО”  всупереч вимог статті 54 названого Кодексу не містить викладення всіх обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а наводяться в якості прикладу направильного визначення відповідачем обсягу спожитої позивачем електроенергії лише три випадки (три номери лічильників і три конкретні періоди), при цьому не вказуються докази в підтвердження цих обставин та не вказуються суми надміру сплачених, на думку позивача, коштів.

Натомість, позивач в якості як обставин, так і в якості доказу вказує у позовній заяві акт перевірки  Контрольно-ревізійним управлінням в м.Севастополі фінансово-господарської діяльності КП “СМЦБ № 6 ЗО” без зазначення дати складання та номеру цього акту.

При цьому ним до позовної заяви додані копії двох аркушів документу, складеного Контрольно-ревізійним управлінням в м.Севастополі 19.12.2003 за № 03-12/350,  під назвою “Акт ревізії фінансово-господарської діяльності центральної бухгалтерії № 6 Управління освіти і науки Севміськдержадміністрації за період з 01.11.2000 по 01.11.2003”, який не містить підписів осіб, які його склали, та печатки установи, якою проводилась перевірка; а також документ  під назвою “Додаток № 2 Інформація по розбіжності показників лічильника структурних підрозділів при застосуванні АК ВАТ “Севастопольенерго”коефіцієнта споживання електроенергії і фактичної оплати”.

Та обставина, що Контрольно-ревізійним управлінням в м.Севастополі проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності центральної бухгалтерії № 6 Управління освіти і науки Севміськдержадміністрації за період з 01.11.2000 по 01.11.2003 і при цьому перевіркою була виявлена переплата за електроенергію  за період з 26.05.2003 по 22.09.2003, підтверджується наданими до матеріалів справи поясненнями Контрольно-ревізійного управління в м.Севастополі, стверджується позивачем і не заперечується відповідачем.

Зазначені документи з урахуванням положень статті 34 Господарського процесуального кодексу України щодо належності і допустимості доказів не є належними доказами, які підтверджували б те, що ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” були неправильно визначені обсяги спожитої КП “СМЦБ № 6 ЗО” електроенергії в сторону завищення та безпідставно нараховані суми для оплати за електроенергію, оскільки ні діючими нормативно-правовими актами по регулюванню відносин електроенергетики, ні Договором не передбачено складання таких документів вчинення сторонами дій чи бездіяльності при виконанні Договору.

З огляду на викладене такими доказами можуть бути звіти споживача про витрати електроенергії за конкретні розрахункові періоди, рахунки-акти енергопостачальної організації по кількості і вартості спожитої абонентом електроенергії за конкретний період, акти про безоблікове споживання електроенергії, протоколи комісії по результатах розгляду таких актів і інші передбачені нормативно-правовими актами  для таких правовідносин документи.

Господарський процесуальний кодекс України не наділяє господарський суд ні обов’язком, ні правом на свій розсуд визначати обставини ті підбирати докази в залежності від заявлених сторонами вимог та заперечень, оскільки це суперечить конституційним засадам судочинства щодо змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 129 Конституції України сторони вільні у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Обов’язок доказування статтею 33 Господарського процесуального кодексу України покладений на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Протокольні вимоги суду про необхідність зазначення всіх обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та підтвердження їх належними доказами і надання таких доказів позивачем не виконані (т. 2 арк. с 8, 20). Посилання на те, що такі обставини викладені у акті ревізії та розрахунок суми позову (т. 2 арк. с. 15-17) не є виконанням відповідних вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України щодо викладення обставин та зазначення  і надання доказів.

Та обставина, що відповідачем 24.05.2007 здійснений перерахунок нарахованої за період з 15 липня по 26 серпня 2003 року, що є частиною спірного періоду в межах строку позовної давності, плати за відпущену електроенергію, не може бути доказом обґрунтованості позовних вимог, оскільки такі дії є правом ВАТ “ЕК “Севастопольенерго” (т. 2 арк. с. 22-24).

Як зазначалось вище, постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.12.2006, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2007, зазначена ухвала скасована, справа передана до господарського суду міста Севастополя для розгляду по суті.

Висновки, що містяться у постанові касаційної інстанції, відповідно до норми статті 11112 Господарського процесуального кодексу України є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду спору.

Такою вимогою є необхідність розгляду спору по суті і незазначення позивачем всіх обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та ненадання ним доказів в їх підтвердження цьому не перешкоджає.

При вирішенні спору по суті згідно статті 82 цього Кодексу господарський суд приймає рішення про задоволення позову, відмову в позові повністю або частково

Беручи до уваги викладене позовні вимоги КП “СМЦБ № 6 ЗО” необґрунтовані і підстав для їх задоволення не вбачається.

Керуючись статтями 49, 77, 82, 84-85   Господарського процесуального кодексу України суд

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Суддя                                                                                                                Н.Г.Шевчук

Рішення оформлено відповідно

до вимог ст. 84 Господарського

процесуального кодексу України

і підписано  11.06.2007.