ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2007 р.                                                                           Справа № 11/9-07

за позовом     Вінницького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів,

м. Вінниця

до                    сільськогосподарського кооперативу «Поділля», с. Шура-Мітлинецька

Гайсинського району

про                  стягнення  2666 грн. 67 коп..

Cуддя      В. Матвійчук

при секретарі судового засідання Т.Поліщук, за участю представників сторін:

від позивача                Л. Філіпова  за довіреністю;

від відповідача            не з’явився.

СУТЬ   СПОРУ:

Заявлено позов про  стягнення з  сільськогосподарського кооперативу «Поділля»заборгованості в розмірі  2666 грн. 67 коп. за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу.

Позов мотивовано тим, що в порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач заперечень на позовну заяву, витребувані судом докази та повноважного представника у судове засідання не направив. Про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином –ухвалою суду від 30.11.2006р. Відповідно до ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства  України вважається, що юридична особа повідомлена про час та місце слухання справи, якщо судова повістка (ухвала)  доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру. Оскільки ухвала направлена відповідачу рекомендованим листом за адресою вказаною в Свідоцтві про державну реєстрацію ,   суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи з його участю та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.  Отже суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача відповідно до положень  ст. 128 КАС України.

Оцінивши подані сторонами докази та заслухавши пояснення представника позивача судом встановлено наступне .

Стаття 19 Закону  України від 21.03.1991 р. № 875-ХП “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції чинній у 2005 році (далі Закон) встановлює для підприємств (об‘єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов‘язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов‘язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов‘язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується  і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким  завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п‘ятого цього Положення, якими Фонду  надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати  перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  відповідачеві встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, що становить 2 робочих місця.

Як свідчить звіт  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік відповідачем  було створено два робочих місця для працевлаштування інвалідів та працевлаштовано інваліда 2 групи – Гуменюк Валентину Василівну, яка перебувала у штаті підприємства протягом 12 місяців 2005 року та інваліда 3 групи - Бондарчука Віктора Романовича, який перебував у штаті підприємства протягом 3 місяців 2005 року.

Наведене свідчить про те, що  відповідачем було  забезпечено норматив щодо  створення робочих місць для працевлаштування  інвалідів.

З огляду на вищевикладене  суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 70,71, 79, 86, 94, 128, 158, 163,167,255, 257 Кодексу адміністративного судочинства, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду  подається протягом десяти днів з дня її проголошення.  Апеляційна  скарга  на  постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів  після  подання  заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                    Матвійчук В.В.