ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.05.07 р.                                                                               Справа № 44/99пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Зубченко І.В. та Волошинової Л.В., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Ремпобуттехніка” ЛТД (представник Браславський Р.Г., довіреність від 27.02.07 року), до організації орендарів „Ремпобуттехніка” (представник Мунтян О.М., довіреність від 17.04.07 року) та до товариства з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина” (представник Курило Ю.В. довіреність від 03.05.07), про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення площею 90 м2, яке розташоване у місті Донецьку, по проспекту Ленінському 4а, укладеного 28.04.06 року між організацією орендарів „Ремпобуттехніка” та товариством з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина”, а також про стягнення з організації орендарів „Ремпобуттехніка” суми упущеної вигоди у розмірі 62’542,96 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Ремпобуттехніка” ЛТД (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до організації орендарів „Ремпобуттехніка” (далі – Організація) та до товариства з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина” (далі – Фірма) про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення площею 90 м2, яке розташоване у місті Донецьку, по проспекту Ленінському 4а (далі – Приміщення), укладеного 28.04.06 року між Організацією та Фірмою (далі – Договір), а також про стягнення з Організації завданих збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 62’542,96 грн. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на протизаконності передачі Організацією Приміщення наймачеві Фірмі, оскільки Організація не є власником або володільцем речових прав відносно Приміщення, що є власністю Товариства, якому Приміщення передано у статутний фонд засновником. Позивач в частині стягнення збитків 62’542,96 грн. послався на норми статті 22 ЦК України, які вказують на те, що якщо особа, яка порушила право, одержала у зв’язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Представник Товариства в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав витребувані судом додаткові документи.

Представник відповідача Організації заперечив проти позову, зазначивши, що Приміщення є власністю Організації, на що вказує свідоцтво на право власності, видане Фондом комунального майна Донецької міської ради народних депутатів 18.10.94 року за № 26, через що позовні вимоги є необґрунтованими. Відповідач зазначив, що спір між Товариством та Організацією щодо права власності на Приміщення та інші об’єкти нерухомості вирішується господарськими судами у декількох справах, наприклад, №№ 8/36 та 20/9пн, остаточне рішення по яких ще не прийняте, через що провадження у справі № 44/99пн слід зупинити до розгляду зазначених справ по суті.

Відповідач Фірма надала суду відзив, згідно якого Фірма вважає позовні вимоги обґрунтованими у разі встановлення судом факту наявності у Товариства права власності на Приміщення.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Не зважаючи на твердження відповідача про невирішеність по суті спору про належність Приміщення, господарськими судами різних інстанцій на теперішній час вже встановлено низку фактів, які мають вирішальне значення для оцінки правовідносин у поточному спорі, зокрема:

·          рішенням господарського суду Донецької області від 05.09.06 року у справі № 44/276пн встановлено:

ь          факт створення 16.05.94 року Організації, яка створена з метою викупу трудовим колективом державного майна – цілісного майнового комплексу, до якого входить Приміщення;

ь          факту укладення договору купівлі-продажу державного комунального майна від 02.06.94 року, за яким Організація придбала у Фонду комунального майна Донецької міської ради відповідний цілісний майновий комплекс Донецького виробничого об’єднання „Ремпобутмаш” (далі – ЦМК), у тому числі й Приміщення;

ь          факт створення 04.11.94 року Товариства;

ь          факти внесення Організацією Приміщення до статутного фонду Товариства;

ь          факт внесення 18.10.95 року розпорядженням виконавчого комітету Ленінської районної  ради народних депутатів міста Донецька № 312/2р зміни до установчого договору та статуту Товариства, суттю яких є перерозподілення часток засновників у статутному фонді Товариства, зокрема, Організація має внести Товариству частину ЦМК вартістю 893’550’000 крб. (21% статутного фонду), а товариство з обмеженою відповідальністю „ДіК” (далі – Компанія) повинна передати решту майна ЦМК вартістю 2’857’471’400 крб. і додати грошові кошти 416’780’160 крб., що в цілому становить 79% статутного фонду Товариства;

ь          факт права власності Товариства на Приміщення.

·          постановою Донецького апеляційного господарського суду від 23.08.06 року та рішенням господарського суду Донецької області від 08.06.06 року у справі № 19/370пн встановлено:

ь          факт видачі 18.10.94 року Організації свідоцтва на право власності на майно ЦМК, у тому числі й на Приміщення;

ь          факт створення Товариства та визначення розміру часток засновників Товариства у статутному фонді новоствореного суб’єкта на момент його створення – 90% Організація та 10% Компанія;

ь          факт реєстрації 18.10.95 року змін та доповнень до статутних документів Товариства, згідно яких змінилось співвідношення часток засновників – 21% статутного фонду Товариства за Організацією та 79% статутного фонду Товариства за Компанією;

ь          факт незаконності скасування рішення виконавчого комітету, згідно якого 18.10.95 року внесено зміни та доповнення до статутних документів Товариства, згідно яких змінилось співвідношення часток засновників – 21% статутного фонду Товариства за Організацією та 79% статутного фонду Товариства за Компанією;

ь          факт визнання права власності Компанії на 79% статутного фонду Товариства.

·          рішенням господарського суду Донецької області від 28.12.05 року у справі № 14/278пн Компанії відмовлено у скасуванні рішення зборів учасників Товариства від 11.10.95 року, згідно яких змінилось співвідношення часток засновників – 21% статутного фонду Товариства за Організацією та 79% статутного фонду Товариства за Компанією.

Означені судові рішення, по яких разом з іншими учасниками брали участь і сторони по справі № 44/99пн, набрали законної сили (зокрема, рішення господарського суду Донецької області від 05.09.06 року у справі № 44/276пн залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 30.10.06 року, постановою Вищого господарського суду України від 14.12.06 року та ухвалою Верховного суду України від 15.02.07 року), тому встановлені ними факти не повинні доводитися знову при вирішенні справи № 44/99пн в порядку статті 35 ГПК України. Сторонами процесу № 44/99пн факти, викладені у судових рішеннях у справах №№ 44/276пн, 14/278пн та 19/370пн – в загальному порядку не спростовані, а норми статті 124 Конституції України визначають обов’язковість виконання усіма суб’єктами судових рішень у справах №№ 44/276пн, 14/278пн та 19/370пн.

Суд, враховуючи наведене, відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справах №№ 8/36 та 20/9пн, оскільки питання про належність Приміщення вже вирішено у інших судових справах, розглянутих господарським судом Донецької області (зокрема, у справі № 44/276пн).

За наведених вище обставин та фактів суд вважає безсумнівною наявність у Товариства права власності на передане позивачу засновником Організацією Приміщення, яке первісно входило у ЦМК, а також вважає таким, що не підлягає доведенню, факт наявності права власності Компанії та Організації на частки у 79% та 21% статутного фонду Товариства відповідно.

Таким чином, передавши Товариству відповідні внески до статутного фонду, Компанія та Організація в порядку статті 167 ГК України втратили право власності на передане Товариству майно, у тому числі й Приміщення, і отримали натомість корпоративні права – тобто, права особи, частка якої визначається у статутному фонді господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки Організації та Фірми, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм статей 759-786 ЦК України. Таким чином, в силу статті 759 ЦК України, а також пункту 1.1 Договору Організація зобов’язалася надати, а Фірма – прийняти у строкове платне користування нерухоме Приміщення, причому за змістом Договору, права Організації на Приміщення визначені свідоцтвом на право власності № 26 від 18.10.94 року. Договір підписано керівником Організації Сидоренко В.О. та директором Фірми Пруцьким А.І.

Зазначення Організацією в тексті Договору підстави права власності на предмет оренди (свідоцтво на право власності № 26 від 18.10.94 року) – суд вважає неправомірним, оскільки як зазначено вище, на момент укладення Договору право власності Організації на Приміщення вже перейшло до Товариства.

Факт тимчасового користування Фірмою Приміщенням на підставі Договору – сторонами не заперечується.

Згідно платіжних доручень №№ 256, 257, 363, 364, 495, 496, 602-604, 728, 779, 780, 879, 889, 890 Фірма в період з 27.03.06 року до 31.08.06 року виконала грошове зобов’язання за Договором на загальну суму 62’542,96 грн.

Імперативні приписи статті 761 ЦК України передбачають, що право передання Приміщення у найом має власник речі, уповноважена особа або особа, якій належать майнові права. Наразі орендодавець Організація не довів суду того, що на момент укладення Договору Організація була наділеною відповідною компетенцією щодо укладення Договору на підставі закону або правочину, що є порушенням вказаних приписів статті 761 ЦК України. Крім того, за матеріалами справи, Організація порушила права власника Товариства на Приміщення через те, що Організація безпідставно ставилася до Приміщення, як до власного майна, протиправно реалізуючи речові права власника.

З огляду на висновки суду щодо неправомірності дій Організації стосовно передачі Приміщення у найом Фірмі через відсутність відповідних повноважень, в порядку частини 1 статті 203 та  статті 215 ЦК України Договір підлягає визнанню судом недійсним через невідповідність його змісту приписам статті 761 ЦК України.

Недійсні правочини не тягнуть за собою жодних правових наслідків, окрім тих, що пов’язані з їх недійсністю, як це визначено статтею 216 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені і в Постанові Пленуму Верховного суду України від 28.04.78 року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, а також в роз’ясненні Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 року № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”.

Втім, Договір є правочином оренди, тобто може бути визнаний судом недійсним лише на майбутнє, а частиною 2 статті 216 ЦК України встановлено, що у разі неможливості двосторонньої реституції за недійсним правочином, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, - сторони мають відшкодувати одне одному вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Фірма передала Організації плату за користування Приміщенням (62’542,96 грн.), тому суд вважає, що Фірма належним чином відшкодувала Організації вартість користування Приміщенням, тому наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України – до Фірми судом не застосовуються.

Крім того, здійснення судом реституції за Договором у формі повернення Організації Фірмою орендованого Приміщення – грубо порушило би права належного власника Товариства, і призвело би до подальшого безпідставного використання правопорушником Організацією спірного майна. Водночас, позивач не заявляв суду вимог щодо повернення Приміщення власнику Товариству, а вихід судом за межі позовних вимог суперечив би статті 83 ГПК України та конституційному принципу змагальності та законності судочинства (стаття 129 Конституції України), тому суд вважає за необхідне не вирішувати в поточному спорі питання про повернення Фірмою Приміщення.

Означене не позбавляє Товариство права за звернення до суду з віндикаційною вимогою щодо витребування Приміщення з незаконного володіння Фірми.

Нормами статей 22 ЦК України та 244 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками у цьому випадку розуміються у тому числі неодержані постраждалою стороною доходи (упущена вигода), які управнена сторона одержала б у разі додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною, а розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Системно аналізуючи всі наведені вище обставини, факти, правові норми та правовідносини, суд дійшов висновку про наявність трьох складових, що необхідні для покладення на Організацію відповідальності за завдання збитків Товариству:

ь          наявність збитків (упущеної вигоди Товариства) у доведеному розмірі 62’542,96 грн., які протиправно отримані Організацією;

ь          вина керівника Організації, який без наявності відповідних повноважень уклав Договір;

ь          причинно-наслідковий зв’язок між винними діями Організації та завданням Товариству збитків у розмірі упущеної вигоди, яку б позивач міг отримати у разі належного дотримання Організацією вимог ЦК України та ГК України щодо порядку здійснення господарської діяльності.

Все означене свідчить про обґрунтованість та доведеність позовних вимог Товариства щодо стягнення з Організації суми збитків (упущеної вигоди) у розмірі 62’542,96 грн.

Таким чином, причиною виникнення спору є протиправне невизнання Організацією права власності Товариства на Приміщення, протизаконне укладення Організацією та Фірмою Договору, а також порушення Організацією норм Конституції України, ЦК УРСР, ЦК України, ГК України та інших норм, які регулюють режим права власності та користування корпоративними правами.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідачів.

На підставі ст.129 Конституції України, ст.26 ЦК УРСР, ст.ст.115, 328, 392, 759-786 ЦК України, ст.66, 167, 224 ГК України, ст.ст.26, 48, 49 Закону України „Про власність”, ст.ст.12-13 Закону України „Про господарські товариства”, ст.ст.1, 2, 4, 22, 28, 35, 36, 43, 49, 66-68, 75, 78, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Ремпобуттехніка” ЛТД до організації орендарів „Ремпобуттехніка” та до товариства з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина” про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення площею 90 м2, яке розташоване у місті Донецьку, по проспекту Ленінському 4а, укладеного 28.04.06 року між організацією орендарів „Ремпобуттехніка” та товариством з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина”, а також про стягнення з організації орендарів „Ремпобуттехніка” суми упущеної вигоди у розмірі 62’542,96 грн.

Визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення площею 90 м2, яке розташоване у місті Донецьку, по проспекту Ленінському 4а, укладений 28.04.06 року між організацією орендарів „Ремпобуттехніка” та товариством з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина”.

Стягнути з організації орендарів „Ремпобуттехніка” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Ремпобуттехніка” ЛТД суму упущеної вигоди 62’542,96 грн., а також відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 312,72 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 59 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Шин-Шина” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Ремпобуттехніка” ЛТД відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 312,71 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 59 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя