Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2007
р.
Справа № 53/448-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Афанасьєв В.В.,
судді Бухан А.І. , Шевель О.В.

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача -не з'явився,

відповідача -  ОСОБА_2 - підприємець, ОСОБА_3-дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вхідний
№ 1434Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 23
березня 2007 року по справі № 53/448-06

за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності Фізичної особи ОСОБА_1, м. Дергачі

до  Суб'єкта підприємницької діяльності Фізичної
особи ОСОБА_2, м. Дергачі

про
визнання договору недійсним, розторгнення договору

встановила:

Позивач,
Суб'єкт підприємницької діяльності Фізична особа ОСОБА_1, звернувся до
господарського суду Харківської області з позовом, в якому після уточнення
позовних вимог просив визнати угоду про передачу товару на складське зберігання
між СПД ФО ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_2 згідно рішення суду недійсною; договір
складського зберігання укладений 01.02.2006 року між сторонами визнати
недійсним; розторгнути в судовому порядку договір складського зберігання від
01.02.2006 року, укладений між Суб'єктом підприємницької діяльності Фізичною
особою ОСОБА_1 та  Суб'єктом
підприємницької діяльності Фізичною особою ОСОБА_2.

Рішенням
господарського суду Харківської області від 23 березня 2007 року по справі №
53/448-06 (суддя Прохоров С.А.) позов задоволено. Визнано правочин про передачу
товару на складське зберігання між Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 недійсним. Договір складського зберігання укладений від 01
лютого 2006 року між Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою
ОСОБА_1 та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 визнано
недійсним. Стягнуто з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_2 на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Відповідач, Суб'єкт підприємницької
діяльності - Фізична особа ОСОБА_2, з рішенням суду першої інстанції не
погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 23 березня 2007 року та прийняти нове рішення, яким
відмовити СПДФО ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. У апеляційній скарзі
відповідач посилається на порушення місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення,
невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та недоведеності
обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав
встановленими. На думку відповідача, оскаржуваний договір є дійсним, оскільки
сторонами при його укладанні були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України щодо
дійсності правочину, сторонами при укладанні договору також було дотримано всіх
істотних умов договору. Крім того, як вважає відповідач, господарським судом Харківської
області та Харківським апеляційним господарським судом при вирішенні справи №
55/273-06 було встановлено дійсність оскаржуваного договору, на що місцевий
господарський суд не звернув уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Щодо
наданої позивачем видаткової накладної від 23.01.2006 року, позивач зазначає,
що вона не може бути належним доказом повернення позивачем товару
відповідачеві, оскільки з неї не вбачається, що відповідний товар повернутий
саме відповідачеві. Знаходження осіб, які отримали товар по накладній від
23.01.2006 року, у трудових стосунках з відповідачем, не може бути належним
доказом того, що товар отриманий відповідачем, оскільки останній не
уповноважував таких осіб на отримання товару. Як вважає відповідач, така
накладна сфальсикікована позивачем, оскільки вона не надавалася до суду під час
розгляду справи № 55/273-06, та не є належним доказом у відповідності з
вимогами чинного законодавства. Відповідач зазначає, що ним у суді першої
інстанції заявлялося клопотання про призначення експертизи щодо цієї накладної,
однак таке клопотання залишено без задоволення.

Позивач,
Суб'єкт підприємницької діяльності - Фізична особа ОСОБА_1, в судове засідання
не з'явився, відзиву на апеляційну скаргу не надав. 14.05.2007 року позивачем
до апеляційного господарського суду подано клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з його хворобою.

Представники
відповідача проти поданого клопотання заперечували, посилаючись на те, що
відповідне клопотання було здано до канцеляції апеляційного господарського суду
представником позивача ОСОБА_4 безпосередньо перед початком судового засідання,
тобто, як вважають представники відповідача, відповідна особа мала можливість
брати участь у судовому засіданні.

Розглянувши
вказане клопотання, колегія суддів приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки
позивачем не надано до суду належних доказів його хвороби. Крім того, чинне
законодавство не обмежує позивача у виборі кола осіб, які можуть здійснювати
представництво його інтересів у суді, а тому позивач міг уповноважити іншу
особу на представництво своїх інтересів у суді. Як свідчать матеріали справи, у
суді першої інстанції інтереси позивача представляв його представник за
дорученням ОСОБА_4, яка, як вказує відповідач, безпосередньо подала до суду
клопотання про відкладення розгляду справи. До клопотання про відкладення
розгляду справи позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували
необхідність участі у справі його особисто, а апеляційним господарським судом
явка в судове засідання представників сторін не була визнана обов'язковою.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені
у апеляційній скарзі доводи відповідача, заслухавши у судовому засіданні
повноважних представників відповідача, перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила
наступне:

задовольняючи позовні вимоги позивача місцевий
господарський суд посилався на те, що при підписанні договору складського
зберігання від 01 лютого 2006 року сторонами не було дотримано письмової форми
укладення договору, не було передано товар на зберігання, що підтверджено
відсутністю складських документів, укладених між сторонами після підписання
договору від 01 лютого 2006 року. На підставі цього місцевим господарським
судом зроблені висновки про невідповідність оскаржуваного договору вимогам
закону. Місцевим господарським судом також встановлено, що товар, отриманий
позивачем від відповідача по складській квитанції від 17 січня 2006 року
повернутий останньому згідно видаткової накладної від 23 січня 2006 року та в
подальшому не передавався позивачеві.

Колегія
суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте
при невірному застосуванні норм матеріального та процесуального права та
викладені у цьому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи,
у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

У
відповідності з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: суперечність
змісту правочину нормам чинного законодавства, моральним засадам суспільства,
відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у особи, яка вчиняє
правочин,  невідповідність волевиявлення
участинка правочину його внутрішній волі, відсутність доказів того, що правочин
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як
встановлено із матеріалів справи, 17 січня 2006 року відповідач передав на
зберігання позивачу товар на загальну суму 348393,62 грн., що підтверджується
складською квитанцією від 17 січня 2006 року, що підписана особисто позивачем
та відповідачем по справі.

01
лютого 2006 року між сторонами по справі було укладено договір складського
зберігання, у відповідності до умов якого позивач зобов'язався зберігати
товари, передані йому відповідачем та повернути ці товари у схоронності. Строк
дії договору сторонами встановлений до 31 грудня 2006 року.

Пунктом
2.2 договору сторонами було погоджено, що позивач зобов'язаний надавати
відповідачу в період зберігання можливість оглядати товари, вживати заходи, які
необхідні для забезпечення збереження товару.

Пунктом
2.3 договору встановлено, що зберігач (позивач по справі) на підтвердження
прийняття товарів на зберігання надає складську квитанцію від 17 січня 2006
року.

Таким
чином, матеріалами справи встановлено, що спочатку відповідачем було передано
майно на зберігання згідно зі складською квитанцією, та у подальшому сторонами
узгоджені умови зберігання, про що укладений договір складського зберігання.
Отже, у складській квитанції і не могло бути зазначено номер та дату договору.
Той факт, що складська квитанція від 17.01.2006 року відноситься саме до
договору складського зберігання від 01.02.2006 року, а не до іншого договору,
підтверджується п. 2.3 договору складського зберігання, в якому зазначено, що
підтвердженням прийняття товарів на зберігання є складська квитанція від
17.01.2006 року.

У
відповідності зі ст. 957 ч. 1 ЦК України, за договором складського зберігання
товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому
поклажедавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Ч.
3 ст. 957 ЦК України встановлено, що договір складського зберігання укладається
у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається
дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським
документом.

Ст.
953 Цивільного Кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу
вимогу поклажедавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не
закінчився.

Таким
чином, матеріалами справи встановлено, що договір складського зберігання
укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, підписаний
безпосередньо позивачем та відповідачем по справі, що підтверджено висновком
судово-почеркознавчої експертизи № 7385 від 26 жовтня 2006 року Харківського
науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса (експерт
Гриненко Л.Г.).

Відповідні
факти були встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 11
грудня 2006 року по справі № 55/273-06 за позовом СПД ФО ОСОБА_2 до СПД ФО
ОСОБА_1, яким зобов'язано останнього повернути СПД ФО ОСОБА_2 майно, що було
передано йому на зберігання згідно договору зберігання від 01 лютого 2006 року
та складській квитанції від 17 січня 2006 року на загальну суму 348393,62 грн.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2007
року рішення по даній справі було залишено без змін.

Таким
чином, колегією суддів встановлено, що оскаржуваний позивачем договір був
предметом дослідження при розгляді справи № 55/273-06 та йому була дана належна
правова оцінка.

У
відповідності зі ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського
суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Колегія
суддів зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення місцевим господарським судом
відповідні обставини та факти не були взяті до уваги, незважаючи на те, що
відповідач по даній справі посилався на наявність таких обставин та фактів.

Колегія
суддів зазначає, що місцевим господарським судом безпідставно зроблені висновки
щодо того, що отриманий по складській квитанції від 17 січня 2006 року товар
повернутий відповідачеві 23 січня 2006 року згідно з видатковою накладною
НОМЕР_1.

Як
вбачається із видаткової накладної від 23 січня 2006 року, позивач по
справі  передав отриманий від відповідача
товар фізичним особам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а не відповідачу. Той факт, що
відповідні особи станом на 23 січня 2006 року були працівниками відповідача не
є свідченням того, що вказаний товар вони отримали саме для відповідача та за його
дорученням, а не по якимось іншим угодам безпосередньо з позивачем по справі,
виступаючи при цьому від свого імені, як фізичні особи.

У
судовому засіданні апеляційного господарського суду відповідач вказав, що
відповідні фізичні особи дійсно працювали у
нього реалізаторами та не мали повноважень на отримання у позивача
товару. Про отримання цими особами товару від позивача відповідачу невідомо,
будь-яких довіреностей на отримання товару вказаним особам відповідач не надав.

Відповідні
твердження відповідача не спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачем
під час розгляду справи у суді першої інстанції не надано жодного доказу щодо
підстав видачі товару зазначеним фізичним особам саме як представникам
відповідача.

Враховуючи
вищезазначене та те, що нормами ЦК України (ст. 938 ч.3, ст. 953) передбачено
повернення поклажедавцеві товару лише за його вимогою (яка у матеріалах справи
відсутня та наявність якої станом на 23 січня 2006 року відповідач заперечує),
колегія суддів вважає, що подана позивачем видаткова накладна від 23 січня 2006
року є неналежним доказом по справі.

Відсутність
у договорі посилання на місце зберігання товару, плату за зберігання не може
бути підставою для визнання недійсним укладеного  між сторонами договору, вказані умови не є
обов'язковими умовами договору зберігання (ст. 211, ст. 942 ч. 2 ЦК України).

Щодо
позовних вимог в частині розторгнення договору, колегія суддів зазначає, що
позивачем не надано жодного доказу та жодного правового обгрунтування цих
позовних вимог. Під час прийняття рішення місцевим господарським судом
відповідному не була надана оцінка та такі позовні вимоги фактично не були
розглянуті.

На
підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та відсутності підстав
для задоволення позовних вимог позивача у зв'язку з їх юридичною та фактичною
необґрунтованістю і відсутністю фактів на їх підтвердження.

На
цій підставі колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської  області від 23 березня 2007 року по справі №
53/448-06 підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача - залишенню без
задоволення.

З
огляду на зазначене та керуючись ст. ст.
99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 3, п. 4 ст. 104, ст. 105 ГПК України,

постановила:

У задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду
справивідмовити.

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 23 березня
2007 року по справі № 53/448-06 скасувати та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, інд. НОМЕР_2 р/рахунок НОМЕР_3 в АКБ «Правекс-Банк», МФО
350493, Код НОМЕР_4) на користь суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, інд. НОМЕР_5, р/рахунок НОМЕР_6 в Харківській обласній
дирекції Базового відділення «Аваль» код НОМЕР_7) 42,50 грн. держмита,
сплаченого за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний
наказ.

Головуючий суддя
Афанасьєв В.В.

Судді
Бухан А.І.

Шевель О.В.