ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2007 р.
№ 13/442

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Самусенко С.С. - головуючого,

Дунаєвської Н.Г.,

Кота О.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги

ВАТ “АК “Київводоканал”

на рішення
та постанову
господарського суду міста Києва від 02.11.2007
Київського апеляційного господарського суду
від 22.02.2007

у справі
№ 13/442

господарського суду
міста Києва

за позовом
ВАТ “НВП “Більшовик”

до
ВАТ “АК “Київводоканал”
в особі Технічного департаменту

про
стягнення 53003,91 грн.

за участю
представників сторін

від позивача -
Коцюба О.М.,

від відповідача -
Якобчук І.О.

В С Т А Н О В И В:

ВАТ “Науково-виробниче підприємство “Більшовик” звернулося до господарського суду міста Києва із позовом  до ВАТ “Акціонерна компанія “Київводоканал” в особі Технічного департаменту про стягнення  за уточненими позовними вимогами 37200 грн. основного боргу за договором №2/052-УМ від 27.05.02, 8850,05 грн. інфляційних, 3526,57 грн. пені за період з 03.03.06 по 31.08.06, 3522,28 грн. –3% річних.

Рішенням  господарського суду міста  Києва від 02.11.2006 у справі №13/442 (суддя Євдокимов О.В.) позов задоволено частково із застосуванням ст.ст. 258, 546, 601, 625, 853, 837 ЦК України та ст.ст. 173, 193, 232 ГК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2007 рішення  господарського суду міста  Києва від 02.11.2006 у справі №13/442 змінено в частині стягнення 3% річних та інфляційних, суми яких зменшено, в решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ВАТ “АК “Київводоканал” просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2006 у справі №13/442, зокрема, посилаючись на ст.ст. 530, 601 ЦК України, ст. 203 ГК України.

Вищим господарським судом України ухвалою від 17.04.2007 у справі №13/442 порушено касаційне провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та розглянувши справу в межах касаційного провадження, Вищий господарський суд України у складі колегії суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

В разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання, зокрема, в разі прострочення виконання, боржник повинен сплатити кредиторові визначену законом або договором грошову суму –неустойку (штраф, пеню) відповідно до діючої на дату укладення договору статті 179 ЦК УРСР.

Відповідно до статті 214 ЦК УРСР та аналогічної норми за статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення згідно статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Статуту Відкритого акціонерного товариства “Науково-виробниче підприємство “Більшовик” в редакції 2006 року Відкрите акціонерне товариство “Науково-виробниче підприємство “Більшовик” є правонаступником усіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства “Більшовик” ().

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору №2/052-УМ від 27.05.02 позивач зобов`язався виготовити та поставити продукцію за додатком №1 до договору (специфікації №1), яка є невід`ємною частиною договору, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити продукцію за вільною договірною ціною, зазначеною в специфікації №1, діючою на момент відвантаження продукції.

Відповідно   до   додатку   №2   до   договору   (специфікації   №2)   сторонами визначено замовлення №02084 на загальну суму 37200 грн.

Суди визначили, що за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір є договором підряду, за яким відповідно до ст. 837 ЦК України одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно договору сторони встановили такий порядок розрахунків: ціни на виготовлення продукції, зазначені в специфікації, обумовлені на умовах франко-завод (за п.6.1 договору); відповідач на протязі  10 днів з моменту підписання договору оплачує на розрахунковий рахунок згідно наданої позивачем платіжної вимоги-доручення  аванс у розмірі 30% вартості продукції (за п.6.3  договору); відповідач на протязі 10 днів з моменту отримання повідомлення позивача про готовність    продукції    до    відвантаження    проводить    її    повну    оплату    на розрахунковий    рахунок    згідно    наданої    платіжної    вимоги-доручення    за вирахуванням раніше перерахованого авансу (за п.6.4 договору).

Наявна в матеріалах справи платіжна вимога-доручення №102 від 22.03.03 на загальну суму 37200 грн. була надана позивачем  відповідачу з умовами передоплати згідно спірного договору.

На виконання договору позивач відповідно до накладної №88 від 24 03.04 передав відповідачеві виготовлену продукцію на загальну суму 37200 грн., яка отримана представником відповідача за довіреністю серії ЯЗХ № 632227 від 24.03.04.

Станом на день подання позову відповідач свої зобов`язання по оплаті виготовленої по договору продукції належним чином не виконав, оскільки не розрахувався в повному обсязі.

При цьому, місцевий господарський суд вказує, що до матеріалів справи залучено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог №12/09-06 від 25.10.06, за якою позивач погашає грошові зобов`язання відповідача за поставлений товар на суму 413198,50   грн.,   що   складається   з   37200   грн.     за   отримані   технічним департаментом ротори згідно накладної №88 від 24.03.04 та  375998,50 грн.           за отримані департаментом експлуатації водопровідного господарства каналізаційні люки (п.1 угоди №12/09-06); відповідач зменшує заборгованість позивача за надані послуги водопостачання та водовідведення на суму 413198,50 грн. (п.2 угоди №12/09-06); угода набуває чинності з моменту її підписання обома сторонами та скріплення їх печатками (п.5 угоди №12/09-06).

Оскільки надана суду угода №12/09-06 не містить підпису уповноваженого представника позивача та не засвідчена його печаткою, а відповідачем  в  односторонньому порядку не було подано заяву про зарахування зустрічних вимог, тому  угода  №12/09-06 не прийнята судом першої інстанції з підстав не набуття нею чинності відповідно до ст. 601 ЦК України та п. 5 угоди №12/09-06.

Вищий господарський суд України звертає увагу, що за протоколом судового засідання та рішенням місцевого суду від 02.11.2006 представник відповідача був відсутнім в даному судовому засіданні.

08.11.2006, як вказує позивач в касаційній скарзі, чого не заперечував відповідач в судовому засіданні касаційної інстанції, сторонами укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог №111-18, відповідно до якої суму 37200 грн. за поставлену позивачем продукцію, яка є предметом позовних вимог, було зараховано в рахунок зменшення заборгованості позивача перед відповідачем за надані послуги з водопостачання та водовідведення в порядку ст.601 ЦК України та ст.203 ГК України.

Позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення здійснення оплати за виконані роботи за період з 03.03.06 по 31.08.06 у сумі 3526,57 грн.

Враховуючи,   що   прострочення   оплати   за   виготовлену продукцію по договору виникло в квітні 2004 року, а датою подання позовної заяви є 03.07.06, місцевий господарський суд вирішив застосувати в даному випадку п.1 частини 2 ст.258 ЦК України, оскільки вважав, що строк щодо стягнення пені за прострочення оплати збіг і позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 3526,57 грн. не підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд погодився з рішенням першої інстанції в тому, що відповідно до п.1 частини 2 ст. 258 ЦК України строк щодо стягнення пені за прострочення оплати за договором сплинув.

Суд першої інстанції, керуючись ст.55 ГПК України, задовольнив позовні вимоги про стягнення інфляційних за розрахунком позивача та 3% річних за уточненим розрахунком суду за період з 04.04.04 по 31.08.06 - 2690,63 грн. (37200 грн. х 3% : 365 х 880 = 2690,63 грн.).

Апеляційний господарський суд визнав, що 3% річних та збитки від інфляції мають бути стягнуті за період з 30.06.2004 по 03.07.2006 (дата подання позову) і відповідно складають 2 242 грн. та  8 127,42 грн.

Апеляційний господарський суд вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які листи позивача до відповідача з вимогою провести оплату за договором, а сторонами в п.3.1 договору та в додатку №2 до договору (специфікації №2) було передбачено, що ремонт ротора нагнітателя з виготовленням та заміною валу (у повному комплекті) та ремонт ротора нагнітателя з виготовленням та заміною валу (без одного робочого колеса) має бути проведено до першого півріччя 2004 року (тобто до 30.06.04), тому вважає, що момент виникнення у відповідача зобов`язання по виконанню грошового зобов`язання настає з 30.06.2004.

Вказані висновки та розрахунки апеляційної інстанції є невірними.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини у даній справі, Вищий господарський суд України вважає мотиви їх рішень суперечливими і такими, що не відповідають нормам процесуального і матеріального права.

За п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. При цьому, вказана стаття передбачає, що таке нарахування штрафних  санкцій  за  прострочення  виконання зобов`язання припиняється, якщо інше не встановлено законом або договором.

Суди встановили, але не взяли до уваги, що згідно договору сторони  передбачили такий порядок розрахунків: відповідач на протязі  10 днів з моменту підписання договору оплачує на розрахунковий рахунок згідно наданої позивачем платіжної вимоги-доручення  аванс у розмірі 30% вартості продукції (за п.6.3  договору); відповідач на протязі 10 днів з моменту отримання повідомлення позивача про готовність    продукції    до    відвантаження    проводить    її    повну    оплату    на розрахунковий    рахунок    згідно    наданої    платіжної    вимоги-доручення    за вирахуванням раніше перерахованого авансу (за п.6.4 договору).

Також, судами  не враховано, що до позовних вимог про стягнення пені має застосовуватися скорочений строк позовної давності в шість місяців за п.1 ч.1 ст.72 ЦК УРСР, що діяв на дату укладення договору, та Закон України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”.

Судами не досліджено належним чином та не враховано положення договору про порядок розрахунків щодо авансу і вартості відвантаженої продукції та про відповідальність за прострочення сплати авансу та вартості відвантаженої продукції і передбачений договором та законодавством порядок, розмір та період сплати авансу і вартості відвантаженої продукції та відповідне нарахування пені, зокрема, з урахуванням суми авансу, яка мала бути сплачена за умовами договору.

Судами не досліджено шлях платіжної вимоги-доручення №102 від 22.03.03 на загальну суму 37200 грн., не витребувано відповідних доказів у сторін та банку.

Суди зазначили, що за накладною №88 від 24 03.04 продукція на загальну суму 37200 грн. отримана представником відповідача за довіреністю серії ЯЗХ № 632227 від 24.03.04, однак вірно і чітко не визначили момент виникнення у відповідача зобов`язання по виконанню грошового зобов`язання згідно положень договору про порядок розрахунків та законодавства.

Апеляційною інстанцією також не враховано норму ч.4 ст.22 ГПК України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що прийняті господарськими судами оскаржувані судові рішення не ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, тому вказані рішення не відповідають положенням ст.43 ГПК України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно п. 3 ч. 1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції скасовує рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду і передає справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

При новому розгляді справи місцевому господарському суду слід врахувати вищенаведене, витребувати додаткові необхідні для розгляду даної справи докази, всебічно, повно і об’єктивно розглянути в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності та у відповідності до закону вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ “Акціонерна компанія “Київводоканал” задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 02.11.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2007 у справі №13/442 скасувати.

Справу №13/442 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                            С. Самусенко

Судді:                                                                                 Н. Дунаєвська

О. Кот