ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 9/337

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

на  рішення
господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.

у справі
№ 9/337

господарського суду
м. Києва

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

про
стягнення 34 164,05 грн.

за участю представників:

позивача
Коваль В.Б., дов. від 14.02.2007р.

відповідача
Стегній Л.М., дов. від 06.10.06р.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до господарського суду з позовом до  Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 34164,05 грн. основного боргу, переданого позивачу за розподільчим балансом від 31.07.2003р.

Заявою від 09.10.2006р. позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 34164,05 грн. в якості збитків, нанесених передачею недійсної вимоги до КСП “Воєводське”.

Свої вимоги позивач обгрунтовує статтею 22 Цивільного кодексу України та статтею 224 Господарського кодексу України, оскільки передачею відповідачем недійсної вимоги позивачу нанесені збитки у вигляді втрати майнових прав та необхідності проведення списання безнадійної дебіторської заборгованості і віднесення цієї суми на валові витрати.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що передача заборгованості здійснювалася в силу адміністративного акту, а не фінансово-господарських взаємовідносин сторін, отже до даних правовідносин не можуть застосовуватись приписи статті 519 Цивільного кодексу України. Окрім цього, відповідач зазначив, про безпідставність застосування приписів статті 224 Господарського кодексу України, оскільки збитки не можуть завдаватися втратою майнових прав(права вимоги).

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.11.2006р.(суддя Шабунін С.В.) в позові про стягнення боргу в сумі 34164,05 грн. відмовлено.

Судове рішення обгрунтоване безпідставністю вимог позивача з огляду на положення статей 4, 197, 202 Цивільного кодексу  Української РСР, постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, та частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., відповідно до яких у позивача відсутні підстави вимог щодо відповідальності первісного кредитора (відповідача) у зобов’язанні  про перерахування боргу та щодо уступки вимоги. Окрім цього, суд послався на частину 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої доказів перерахування дебіторської заборгованості боржником на користь ДАК “Хліб України”, наявності боргу відповідача перед Агентством, позивачем не надано.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції позивач, Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги касаційної скарги обгрунтовані порушенням господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме статей 41, 42, 197, 198, 202 Цивільного кодексу Української РСР та постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690, складений на виконання якої акт є договором уступки права вимоги. Окрім цього, суд, на думку заявника, не дослідив відповідальність первісного кредитора за передачу недійсної вимоги, та не вказав на збитки, що були нанесені позивачу внаслідок передачі недійсного права вимоги до КСП “Воєводське”.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу та усно в судовому засіданні відхилив її доводи.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” шляхом виділення зі складу підприємства Державної акціонерної компанії “Хліб України” створено позивача, та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання пункту 3 зазначеної постанови між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, що були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”, відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Згідно з пунктом 1.3. Статуту позивача, підприємство є правонаступником майнових прав та обов’язків реорганізованої ДАК “Хліб України” у відповідності з розподільчим актом (балансом).

Відповідно до пункту 3.1. цього Статуту підприємство утворено з метою організації роботи по поверненню боргів підприємств агропромислового комплексу перед державою та їх реструктуризації, а також організації проведення розрахунків між підприємствами та отримання прибутку.

Згідно статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Частиною 4 статті 59 Господарського кодексу України встановлено, що у разі виділення одного або кількох нових суб’єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб’єкта.

З викладеного вбачається, що до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977, в тому числі право вимоги до КСП “Воєводське” в сумі 34164,05 грн.

Першою інстанцією досліджено, що згідно листа Троїцької районної державної адміністрації Луганської області від 20.06.2006р. №905 КСП “Воєводське” ліквідоване та зняте з державної реєстрації 26.12.2002р.

Вказані обставини стали підставою для звернення ДП “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” з заявою про зміну предмету позову у даній справі, оскільки, на його думку, передачею відповідачем недійсної вимоги, позивачу нанесені збитки на суму 34164,05 грн., отже відповідач повинен нести відповідальність на підставі статті 22 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції зазначив про відсутність доказів, які свідчили б про наявність боргу відповідача перед позивачем, змінивши в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України за власною ініціативою підстави пред'явлення позовних вимог Підприємства до Компанії.

Однак, касаційна інстанція не може погодитись з таким висновком, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем подана заява 09.10.2007р. в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач просив стягнути з відповідача збитки в сумі 34164,05грн.

З огляду на викладене, касаційна інстанція вважає, що господарський суд не розглянув позовні вимоги в повному обсязі, не вживав заходів для встановлення дійсного характеру позовних вимог з урахуванням уточнення до позову. Окрім цього, вказуючи, що оспорювана сума є  збитками  суд першої  інстанції не врахував наступного.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому як за загальним правилом, так і за приписами статті 906 Цивільного кодексу України відповідач доводить відсутність своєї вини, а решту обставин повинен довести позивач.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом. Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, у відповідності зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України  наявні  докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести всі доведені фактичні обставини справи.

Вказане, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин та не дослідження всіх доказів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.  Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені  процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи для нового  розгляду до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду  м. Києва необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  та  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  та процесуального права,  що  підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 15.11.2006р. у справі №9/337 господарського суду м. Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач