П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 березня 2007 року

м. Київ

Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Шицького І.Б.,

суддів:

Барбари В.П., Гуля В.С.,
Карпечкіна П.Ф.,  Колесника П.І.,
Новікової Т.О., Потильчака О.І., Черногуза Ф.Ф., Щотки С.О.,

за участі представників:

позивача -

ОСОБА_1,

відповідача -

ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на
постанову Вищого господарського суду України від                12 грудня 2006 року у справі
№2/118/06 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Круг” до
військової частини НОМЕР_1 про повернення майна за договором позики,

в с т а н о
в и л а:

У квітні 2006 року товариство з обмеженою
відповідальністю “Круг” звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що                     10
березня 2005 року між ним та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено договір
позики, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу дизельне пальне
у кількості 73 205 літрів, яке останній зобов'язувався повернути 20 березня
2005 року. Оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань за вказаною угодою не
виконав, позивач просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26
червня 2006 року позов задоволено. З військової частини НОМЕР_1 на користь
товариства з обмеженою відповідальністю “Круг” стягнуто 73 205 літрів
дизельного пального загальною вартістю 168 371 грн. 50 коп.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від                 29 серпня 2006 року зазначене
рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12 грудня             2006 року постанову апеляційного
господарського суду скасовано, рішення місцевого господарського суду залишено
без змін.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 8 лютого           2007 року за касаційною скаргою
військової частини НОМЕР_1 порушено провадження з перегляду у касаційному
порядку зазначеної постанови Вищого господарського суду України.

У касаційній скарзі ставиться
питання про скасування оскаржуваної постанови та залишення в силі постанови суду
апеляційної інстанції. В обґрунтування скарги зроблено посилання на
невідповідність постанови
Вищого господарського суду України положенням Конституції України, неправильне застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача,
відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, Судова палата вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Вищий господарський суд
України виходив зокрема з того, що наявність на спірному документі печатки та
підпису командира військової частини НОМЕР_1 свідчить про укладення договору
позики між юридичними особами. Оскільки відповідач взятих на себе за цим
договором зобов'язань в обумовлений строк не виконав, місцевий господарський
суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних
вимог.

Проте з таким твердженням суду
погодитися не можна.

Під час розгляду спору судами було
встановлено, що 10 березня
2005 року товариство з обмеженою відповідальністю “Круг”
(позикодавець)  в особі директора
ОСОБА_3, діючого відповідно до статуту, та командир військової частини НОМЕР_1
с. Костянтинівка ОСОБА_4 (позичальник) уклади договір позики відповідно до умов
якого позикодавець зобов'язався передати позичальнику дизельне пальне у
кількості 73 205 літри, а останній в свою чергу зобов'язався повернути позику
до 20 березня         2005 року. На
виконання вказаної угоди, цього ж дня сторонами було підписано акт
прийому-передачі зазначених нафтопродуктів.

З тексту наявних у матеріалах
справи копій цих документів вбачається, що позичальником виступав саме командир
військової частини ОСОБА_4, а не військова частина в особі її командира. При
цьому в обох документах закреслені атрибути військової частини НОМЕР_1 та її
адреса, однак міститься відбиток печатки вказаного військового формування (а.с.
9-10).

Згідно з пунктом 5.7.1. Положення про
військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом
Міністра оборони України від 16 липня 1997 року №300 (у редакції, яка була
чиною на момент укладення спірного договору) господарські взаємовідносини
військової частини (з'єднання) з підприємствами, незалежно від форм власності,
та фізичними особами щодо поставок та послуг оформляються договорами (угодами).

Відповідно до пункту 5.7.4. вказаного Положення до підписання усі договори (угоди) повинні попередньо
перевірятись начальником фінансової служби військової частини (з'єднання) і
юрисконсультом на відповідність їх чинному законодавству, встановленим цінам та
забезпеченості коштами. Без візування начальника фінансової служби,
юрисконсульта (при його наявності) та без реєстрації, договори (угоди) командиром
частини (з'єднання) на підпис не приймаються.

Зі змісту пункту 1.7 Тимчасової інструкції
про порядок укладення військовими частинами Південного оперативного
командування господарських договорів, введеної в дію наказом командувача
військами Південного оперативного командування від 7 травня 2000 року № 126,
вбачається, що до підписання командиром всі договори попередньо перевіряються
начальниками фінансової служби та юрисконсультом військової частини щодо
відповідності чинному законодавству. За відсутності відповідних спеціалістів у
військовій частині проекти договорів погоджуються з відповідними спеціалістами
вищого військового органу.

У пункті 2.1 Тимчасового положення вказано,
що командир частини підписує проект договору після узгодження його з відповідними
начальниками служб частини, які на останньому аркуші договору роблять
узгоджуючий підпис.

Пунктом 3.4 Тимчасового положення
передбачено, що облік укладених господарських договорів ведеться в фінансовій
службі об'єднання (з'єднання) військової частини.

Проте на наданому позивачем договорі позики від 10
березня            2005 року всупереч
вимогам вищезазначених нормативно-правових актів відсутні будь-які візи та
узгоджуючі підписи.

Під час розгляду даної справи апеляційним господарським судом було
встановлено, що вказана угода не внесена в книгу реєстрації договорів
відповідача, відповідна комісія по прийому дизпалива не утворювалася, пальне
від позивача військовою частиною НОМЕР_1 не приймалося.

Крім того, у своїх письмових
поясненнях, наданих під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції,
представник відповідача
ОСОБА_4 вказав, що, укладаючи договір позики та підписуючи акт
прийому-передачі дизпалива, він діяв від свого власного імені як фізична особа,
у зв'язку з чим в кінці вказаних документів закреслив реквізити військової
частини НОМЕР_1 та її адресу.

За таких обставин Одеський апеляційний господарський суд зробив правильний
висновок про те, що договір позики та акт прийому передачі пального від 10
березня 2005 року були укладені між позивачем та фізичною особою Юзьковим В.В.,
який і повинен нести відповідальність за неналежне виконання своїх зобов'язань,
а тому відповідно до вимог статей 525, 526, 1046 Цивільного кодексу України
підстави для задоволення позову, пред'явленого до військової частини, відсутні.

Також слід зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України “Про
господарську діяльність у Збройних Силах України” (у редакції, яка була чинною
на момент виникнення спірних правовідносин) під господарською діяльністю у
Збройних Силах України розуміється специфічна діяльність
військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України,
пов'язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає
ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і
надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за
винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і
порядку, визначених цим Законом. Господарська діяльність у Збройних Силах
України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування
життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та
мобілізаційної готовності. Отже, укладаючи такий договір військова частина
вийшла б за межі повноважень, наданих їй як суб'єкту господарської діяльності у
Збройних Силах України.

Враховуючи викладене, у Вищого господарського суду України не було визначених Господарським
процесуальним кодексом України підстав для скасування законної й обґрунтованої
постанови Одеського апеляційного господарського суду, у зв'язку з чим
оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Виходячи з положень статей 6, 8 Конституції України, Судова палата у
господарських справах Верховного Суду України не вважає за необхідне направляти
справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки це суперечило б
положенням статей 125, 129 Конституції України, статей 2, 39 Закону України
“Про судоустрій України” щодо визначення статусу Верховного Суду України та
його завдання забезпечити законність у здійсненні правосуддя, і викликало б
конституційно недопустиму необхідність скасування законної постанови суду
апеляційної інстанції. Отже наведений у статті 11118 Господарського
процесуального кодексу України перелік наслідків розгляду касаційної скарги на
постанову Вищого господарського суду України не є процесуальною перешкодою для
залишення в силі Судовою палатою у господарських справах Верховного Суду
України постанови Одеського апеляційного господарського суду від                 29 серпня 2006 року.

Керуючись статтями 11117-11120 Господарського
процесуального кодексу України, Судова палата у господарських справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу військової частини
НОМЕР_1 задовольнити.

Постанову Вищого господарського суду України від 12
грудня              2006 року скасувати,
а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29 серпня 2006 року
залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          І.Б.
Шицький

Судді:                                                                                    В.П.
Барбара

В.С. Гуль

П.Ф. Карпечкін

П.І.
Колесник

Т.О.
Новікова

О.І. Потильчак

Ф.Ф.
Черногуз

С.О. Щотка