КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2007                                                                                           № 13/452

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:                                          Студенця  В.І.

Малетича  М.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Щеглов Є.Є.,

від відповідача - Токовенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Боріс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.09.2006

у справі № 13/452 (Євдокимов О.В.)

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Боріс"

до                                                   ЗАТ "САСК "Скіф"

про                                                  стягнення 40594,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Боріс” (далі – ТОВ “Боріс”)звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства “Спеціалізована акціонерне страхова компанія “СКІФ” в особі Залізничної філії (далі – ЗАТ “САСК “СКІФ” в особі Залізничної філії) про стягнення 40 594,65 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 27.09.2006 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду ТОВ “Боріс” подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Представник ЗАТ “САСК “СКІФ” проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив суд рішення господарського суду м. Києва від 27.09.2006 залишити без зміни, а апеляційну скаргу ТОВ “Боріс” – без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між ТОВ “Боріс” та ЗАТ “САСК “СКІФ” 15.12.1998 укладено договір № 77 про надання платних послуг за умовами якого, ТОВ “Боріс” зобов’язався своєчасно та кваліфіковано надавати “Пацієнтам” медичні послуги (п. 1.1 договору), а ЗАТ “САСК “СКІФ” зобов’язався своєчасно та в повному обсязі, відповідаючому програмі страхування, сплачувати ТОВ “Боріс” вартість наданих “Пацієнту” медичних послуг (п. 1.2 договору).

ТОВ “Боріс” приймає “Пацієнтів” на обстеження та лікування на підставі заяви-направлення, виданого ЗАТ “САСК “СКІФ” (п. 2.1 договору).

Розрахунки поміж сторонами на протязі терміну дії договору проводяться на підставі Прейскуранту цін на медичні послуги, діючого в установі ТОВ “Боріс” на час укладення договору (додаток) (п. 3.1 договору).

Затверджений ТОВ “Боріс” та узгоджений ЗАТ “САСК “СКІФ” Прейскурант є невід’ємним додатком до договору, має юридичну силу угоди про узгоджену ціну (п. 3.1.1 договору).

Сплата за рахунками проводиться в термін 5-ти банківських днів. Рахунки подаються ЗАТ “САСК “СКІФ” станом на перше число місяця (п. 3.2 договору).

Договір набирає чинності з часу підписання і вважається дійсним до того часу, поки одна із сторін не заявить про його припинення. Така заява має бути здійснена за місяць до закінчення дії договору (п. 7 договору).

З 01.01.2004 набрали чинності Господарський кодекс України ( далі ГК України) та Цивільний кодекс України ( далі ЦК України).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються до тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями ( п. 4 Прикінцевих положень ГК України).

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Згідно ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням того, що внаслідок укладення між сторонами, які є суб’єктами господарювання, договору, між ними виникли господарські зобов’язання, а до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням ГК України, то до спору, що виник, підлягають застосуванню норми ЦК України з урахуванням особливостей ГК України.

Виходячи із змісту укладеного між сторонами  договору № 77 від 15.12.1998, він  за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

ТОВ “Боріс” 13.02.2006 вих. № 50 направлено ЗАТ “САСК “СКІФ” претензію згідно якої, ТОВ “Боріс” просило ЗАТ “САСК “СКІФ” в 10-денний термін з моменту отримання претензії здійснити оплату заборгованості в сумі 38340,81 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання ЗАТ “САСК “СКІФ” п. 3.2 договору.

ЗАТ “САСК “СКІФ” гарантійним листом № 07/06 від 24.02.2006 повідомило ТОВ “Боріс” про те, що ЗАТ “САСК “СКІФ” гарантує оплату за надані ТОВ “Боріс” медичні послуги в сумі 28340,81 грн. до 15.03.2006.

Свої позовні вимоги ТОВ “Боріс” посилаючись на акт звірки взаєморозрахунків від 14.03.2006 обґрунтовує тим, що товариством зобов’язання за договором були виконані в повному обсязі, проте ЗАТ “САСК “СКІФ” за виконані послуги не розрахувався внаслідок чого, ЗАТ “САСК “СКІФ” має перед ТОВ “Боріс” заборгованість в сумі 40594,65 грн.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов’язків (ст. 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахуванням того, що п. 3.2 договору було передбачено, що сплата за рахунками проводиться в термін 5-ти банківських днів і рахунки подаються ЗАТ “САСК “СКІФ” станом на перше число місяця, строк (термін) виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг визначений моментом пред'явлення вимоги, зокрема, шляхом виставлення рахунку.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 33 ГПК України).

ТОВ “Боріс” не надало доказів того, що в порядку, передбаченому п. 3.2 договору ним виставлялись ЗАТ “САСК “СКІФ” рахунки на оплату наданих за договором послуг, тобто не довело, що настав строк виконання зобов’язань щодо оплати наданих послуг.

Не можуть бути належними доказами щодо надання послуг за укладеним договором № 77 від 15.12.1998 надані ТОВ “Боріс” акти виконаних робіт, оскільки в зазначених актах відсутня посилка на те, що послуги ТОВ „Боріс” надавались на виконання саме договору № 77 від 15.12.1998.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги в якості доказів щодо надання послуг за договором гарантійний лист № 07/06 від 24.02.2006 та не підписаний зі сторони страхової компанії акт звірки взаєморозрахунків від 14.03.2006, оскільки вони не можуть підтверджувати факт надання послуг та розміру заборгованості.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду м. Києва від 27.09.2006.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва від 27.09.2006 у справі № 13/452 залишити без зміни, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Боріс” – без задоволення.

2. Матеріали справи № 13/452 повернути господарському суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко  В.В.

Судді                                                                                          Студенець  В.І.

Малетич  М.М.

27.04.07 (відправлено)