ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.07 р.                                                                                 Справа № 28/39пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької області           Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Возневій Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовною заявою Державної податкової інспекції в Будьонівському районі м. Донецька

до відповідача-1:           Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого

підприємства „Донгірсільмаш”, м. Донецьк

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Максима-Дон”, м. Донецьк

про визнання недійсною угоди від 04.10.2002р. № 10041, стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 вартість отриманого за угодою в розмірі 9000 грн. та стягнення з відповідача-1 одержаного за угодою від відповідача-2 трубовідрізного станку ціною 9000 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 18.04.2005р. по справі № 28/39пд були задоволені позовні вимоги Будьонівської міжрайонної державної податкової інспекції м. Донецька, до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства „Донгірсільмаш” та Товариства з обмеженою відповідальністю „Максима-Дон”, про визнання недійсною угоди від 04.10.2002р. № 10041, стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 вартість отриманого за угодою в розмірі 9000 грн. та стягнення з відповідача-1 одержаний за угодою від відповідача-2 трубовідрізний станок ціною 9000 грн.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2005р. зазначене рішення господарського суду Донецької області було залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.02.2007р. рішення господарського суду Донецької області від 18.04.2005р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2005р.  скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до господарського суду Донецької області.

Ухвалою від 26.04.2007 року відкрито провадження в адміністративній справі № 28/39пд та провадження у справі відбувалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 31.05.2007 року замінено позивача у справі, Будьонівську міжрайонну державну податкову інспекцію м. Донецька, на її правонаступника – Державну податкову інспекцію в Будьонівському районі м. Донецька.

В обґрунтування позовних вимог позивач наводить, що 04.10.2002 року між відповідачами укладено угоду № 10041, відповідно до якої відповідач-1 зобов’язується поставити, а відповідач-2 прийняти та оплатити трубовідрізний станок за ціною 9000 грн.

Позивачем зазначено, що вироком Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 року, який набрав чинності 14.07.2004 року встановлено, що один із засновників відповідача-2, Юхименко А.М. не мав наміру на здійснення керівництва та ведення фінансово-господарської діяльності ТОВ „Максима-Дон”, передав печатку, штамп та установчі документи особі, яка фактично здійснювала від його імені фінансово-господарську діяльність ТОВ „Максима-Дон”. Таким чином, як пояснює позивач, судом безперечно встановлено, що Юхименко А.М. в порушення встановленого законодавством порядку здійснення підприємницької діяльності, не маючи істинного наміру здійснювати підприємницьку діяльність, встановлену установчими документами, зареєстрував ТОВ „Максима-Дон” для прикриття незаконної діяльності та отримання безконтрольного прибутку.

Позивач також послався на те, що відповідач-2 не знаходиться за юридичною адресою, договору оренди не укладав, до податкового органу не звітував та податки не сплачував.

З огляду на таке позивач вважає, що відповідачем-2 порушені загальні засади суспільства, встановлені Конституцією України, та, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, що надійшла до суду 06.04.2005 року, позивач просить суд визнати зазначену угоду недійсною на підставі ст. 49 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1 надав до суду пояснення, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний договір був укладений з дотриманням вимог законодавства та виключно з метою здійснення підприємницької діяльності, що не суперечить інтересам держави та суспільства. Позивач зазначає, що Цивільний кодекс України, який набрав чинності 01.01.2004 року, серед правових наслідків вчинення правочину, який порушує порядок, не встановлює санкції, аналогічні тим, які були встановлені ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР. Разом з тим такі санкції встановлені Господарським кодексом України, вони є адміністративно-господарськими та можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 Господарського кодексу України.

Крім того, на думку відповідача-1, вирок суду у відношенні директора, який не укладав спірного договору, не є достатнім доказом того, що спірна угода була укладені відповідачем-2 з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та не встановлює наміру саме юридичної особи щодо настання відповідних наслідків. Відповідач-1 вважає, що позивачем не доведено, що спірний договір укладений з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Відповідач-2 про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином,  проте вимоги суду не виконав, представника в судове засідання не направив. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає необхідним вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: про правовий статус відповідачів, вирок Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 р., договір купівлі-продажу № 10041 від 04.10.2002 року, податкова накладна від 04.10.2002 року, накладна від 07.10.2002 року, платіжне доручення від 04.10.2002 року № 997, довідка позивача № 3084/10/10-013 від 30.03.2004 року, корінці податкових повідомлень-рішень, акт перевірки від 14.02.2003 року № 10/26.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Відповідач-1, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство „Донгірсільмаш”, зареєстрований виконавчим комітетом Будьонівської районної ради в м. Донецьку 30.05.2001 року, включений до ЄДРПОУ за кодом 31543478.

Відповідач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю “Максима Дон” є юридичною особою, зареєстрований виконавчим комітетом Донецької міської ради 12.06.2002 року, включено до ЄДРПОУ за №23600783.

Між відповідачами 04.10.2002 року був укладений договір, відповідно до п. 1.1 якого відповідач-2 зобов’язувався поставити, а відповідач-1 прийняти та оплатити трубовідрізний станок, вживаний у користуванні, за ціною 9000 грн. Поставка за поставлений товар здійснюється шляхом перерахування грошових котів на рахунок відповідача-2 у вигляді передплати.

На виконання вимог договору відповідач-1 платіжним дорученням № 997 від 04.10.2002 року сплатив на користь відповідача-2 вартість станка за ціною 9000 грн., в тому числі ПДВ 1500 грн. Відповідач-2 передав відповідачу-1 станок, що підтверджується накладною від 07.10.2002 року № 10041 та податковою накладною № 10041 від 04.10.2002 року на суму 9000 грн., в тому числі ПДВ 1500 грн.

Таким чином, матеріалами справи доводиться укладання та виконання між відповідачами угоди за вищевказаними накладною та податковою накладною, а саме передача відповідачем-2 та отримання відповідачем-1 товару на загальну суму 9000 грн. та оплата першим відповідачем отриманого за спірною угодою товару в такій же сумі. Докази неналежного виконання спірної угоди в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Позивач наполягає на визнанні договору недійсним на підставі ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР та як на підставу своїх позовних вимог посилається на вирок Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 р., який набрав законної сили 14.07.2004р., відповідно до якого засновник Товариства з обмеженою відповідальністю “Максима-Дон” Юхименко Олександр Миколайович був визнаний винним у скоєні злочину,  передбаченого частиною першою ст. 205 Кримінального кодексу України, який полягає у створенні або придбанні суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Позивач свої вимоги вмотивував також і статтями 207-208 Господарського кодексу України. Проте, з такими твердженнями позивача суд погодитися не може, оскільки, п. 4 розділу IX Господарського кодексу України встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями. У відповідності до п. 1 цього ж розділу кодексу, він набув чинності з 01.01.2004р.

Як зазначалось, спірна угода укладена та виконана в повному обсязі у 2002 році, тобто до набрання чинності Господарським кодексом України, а тому, щодо цих правовідносин не можуть бути застосовані його положення, які повинні регулюватися цивільним законодавством, що діяло до набуття ним чинності.

За вимогами ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”  № 3 від 28 квітня 1978 року (з наступними змінами) роз’яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч Закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисною метою тощо. Отже, для застосування вимог вищенаведеної статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які свідчать про те, що сторона (або сторони), укладаючи угоду, завідомо діяла з умислом, спрямованим на досягнення такої мети, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Вироком Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 р., який набрав законної сили 14.07.2004р., встановлено, що Юхименко О. М., маючи на меті злочинне збагачення, у порушення встановленого законодавством порядку здійснення підприємницькою діяльністю, не маючи намірів здійснювати діяльність, зафіксовану у установчих документах та пов’язану з виготовленням  товарів, виконання робіт або надання послуг вступив для зайняття фіктивним підприємництвом у злочинний зговір з особами, які планували отримувати прибуток при наданні послуг підприємствам, які працювали у сфері тіньової економіки  з конвертації грошових коштів із безготівкової форми у готівкову, використовуваних для придбання необлікової продукції з ціллю прикриття   незаконної діяльності та  неконтрольованим  державою  прибутком,  у червні 2002 р. зареєстрував Товариство з обмеженою відповідальністю “Максима-Дон” у виконавчому комітеті Донецької міської Ради, поставив зазначене підприємство на податковий облік у Державній податковій інспекції в Будьонівському районі м. Донецька, отримав свідоцтво платника ПДВ, відкрив розрахунковий рахунок підприємства у Донецькій філії ВАТ АКБ “Автокразбанк” та одержав дозвіл на виготовлення печатки та штампу підприємства.

Вироком суду встановлено, що 11.06.2002 р. Юхименко О. М. був призначений директором Товариства з обмеженою відповідальністю “Максима-Дон” з правом підпису фінансових та інших документів підприємства, які впливали на стан майна та активів цього підприємства. Разом з тим, Юхименко О. М. не мав наміру на здійснення керівництва та ведення фінансово-господарської діяльності підприємства. Фактично створеним підприємством не керував, фінансово-господарську діяльність не здійснював, печатку, штамп та установчі документи підприємства передав іншим особам, документів фінансово-господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю “Максима-Дон” не підписував, про діяльність підприємства нічого не знав.

Відповідно до п.4 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Суд вважає, що посилання позивача на вищезазначений вирок по даній справі не можуть бути враховані, оскільки таким вироком не доводиться наявність умислу на досягнення мети, яка суперечить інтересам держави та суспільства, при укладанні та виконанні Товариством з обмеженою відповідальністю „Максима Дон” саме спірної угоди. У вироку суду взагалі відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що, укладаючи спірну угоду, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Таким чином, посилання позивача на вирок Пролетарського районного суду м. Донецька від 29.06.2004 р. з кримінальної справи, як доказ спрямованості умислу та доведення мети суперечною інтересам держави та суспільства при укладенні спірного договору, суд вважає безпідставним, оскільки він не містить в собі висновки щодо договору купівлі-продажу № 10041 від 04.10.2002р, укладеного між відповідачами, та не робилися висновки відносно його мети та спрямованості. Факт притягнення директора ТОВ “Максима-Дон” до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.205 Кримінального кодексу України не є доказом наявності у такого суб’єкта господарювання мети, суперечної інтересам держави та суспільства при укладанні всіх угод та виконанні всіх господарських зобов’язань.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірну угоду сторони діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Сам по собі договір з поставки трубовідрізного станку не є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Крім того, як вбачається з довідки позивача № 3084/10/10-013 від 30.03.2004 року відповідачем-2 за період за жовтень 2002 року було сплачено податок на прибуток у сумі 3000 грн., податок на додану вартість у сумі 3000 грн., що спростовує твердження позивача про несплату відповідачем-2 податків взагалі.

Крім того, з 01.01.2004р. набрав чинності Цивільний кодекс України, за приписами п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого з 1 січня 2004 року втратив чинність Цивільний кодекс Української РСР.

Цивільний кодекс України, який набув чинності, не містить таких публічно-правових наслідків укладення недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 Цивільного кодексу УРСР.  Цим кодексом скасована відповідальність (правові наслідки) у вигляді публічно-правової санкції – стягнення в доход держави, одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави і суспільства . Наслідком укладення угоди, яка порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України), не є адміністративно-правова конфіскація. За змістом ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України, Кодекс має зворотну дію у часі у випадках, коли він пом’якшує або скасовує відповідальність особи. За таких обставин, відсутні підстави для застосування публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент укладання спірної угоди, але відсутні в Цивільному кодексі України.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги позивача про визнання недійсною угоди від 04.10.2002р. № 10041, яка укладена та виконана між відповідачами з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства, стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 вартість отриманого за угодою в розмірі 9000 грн. та стягнути з відповідача-1 одержаний за угодою від відповідача-2 трубовідрізний станок ціною 9000 грн., задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.49 Цивільного кодексу УРСР, ст.. 5, п.2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 17-20, 69-72, 86, 94, 112, 158-163, 167, 185, 186, 254, п.6, 7 розділу V11 Прикінцевих та перехідних положень  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Державної податкової інспекції в Будьонівському районі м. Донецька до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства „Донгірсільмаш” та Товариства з обмеженою відповідальністю „Максима-Дон” про визнання недійсною угоди від 04.10.2002р. № 10041, стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 вартості отриманого за угодою в розмірі 9000 грн. та стягнення з відповідача-1 одержаного за угодою від відповідача-2 трубовідрізного станку ціною 9000 грн. – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя