ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2007 р.
№ 12/594

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

Позивача
Коваль В.Б. дов. від 14.02.2007року

Відповідачів

Стечній Л.М. до. від 06.10.2006року

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного підприємства “Агентство з реструктуризації  заборгованості підприємства агропромислового комплексу”

на постанову

від 18.01.01.2007року Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 12/594 господарського суду міста Києва

за позовом

Державного підприємства “Агентство з реструктуризації  заборгованості підприємства агропромислового комплексу”

до

третя особа

про

Державної акціонерної компанії “Хліб України”

ВАТ “Урожай”

стягнення 67005,52грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації  заборгованості підприємства агропромислового комплексу” звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 67005,52грн. заборгованості, переданої позивачу за розподільчим балансом від 31.07.2003року.

04.10.2006року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, а саме: позивач просив стягнути з відповідача збитки у сумі 67005,52грн.

Рішенням від 07.11.2006року господарського суду міста Києва позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Мотивуючи рішення суд виходив з того, що передача   Компанією    Підприємству   дебіторської   заборгованості    Товариства   є уступкою права вимоги, тоді як така вимога на момент передачі була недійсною, оскільки відповідна заборгованість стягнена відповідачем з Третьої особи, тобто Компанія свідомо включила до дебіторської заборгованості позивача неіснуючу заборгованість, що мало своїм наслідком збитки для Підприємства у вигляді неотриманих доходів в розмірі переданої неіснуючої дебіторської заборгованості. При цьому, місцевий суд керувався постановою Кабінету Міністрів України "Про створення державного підприємства "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" шляхом виділення зі складу Державної акціонерної компанії "Хліб України" № 690 від 15.05.2003 року, статті 4, 198 Цивільного кодексу УРСР, статті  22 Цивільного кодексу України, статті 224 Господарського кодексу України та статті 49, 82-89, 93 Господарського процесуального кодексу України.

За апеляційною скаргою Державної акціонерної компанії “Хліб України” Київський апеляційний господарський суд постановою від 18.01.2007року рішення господарського суду першої інстанції скасував та прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог, мотивуючи постанову тим, що позивач взагалі не вимагає стягнення з Відповідача збитків, не доводить розмір цих збитків, не обґрунтовує наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями Компанії та збитками Підприємства. Крім цього, суд в порушення вимоги господарського процесуального кодексу України змінив за власною ініціативою підстави пред’явлення позовних вимог.

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації  заборгованості підприємства агропромислового комплексу” подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського  суду, в якій просить постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення норм матеріального процесуального права.

В даному випадку суд, на думку заявника порушує статтю 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд не бере до уваги те, що Позивачем була подана заява про зміну предмета позову до суду першої інстанції, про що свідчить вхідний штамп господарського суду м. Києва від 04.10.06 р., до того ж дана заява була прийнята та розглянута судом, про що зазначено в рішенні суду першої інстанції. Не дослідивши докази, не вивчивши документи в справі, суд помилково приходить до висновків, що Позивач не вимагав стягнення з Відповідача збитків.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та присутніх у судовому засідання представників позивача та відповідача, перевіривши  наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга   підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України,  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої та апеляційної  інстанції та вбачається з матеріалів справи Державне підприємство "Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом № 1271 від 11 липня 2006 року, в якому просило стягнути з Державної акціонерної компанії "Хліб України" 67 005 грн. 52 коп. боргу.

04.10.2006року позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, а саме: позивач просив стягнути з відповідача збитки у сумі 67005,52грн.

Скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції Київський апеляційний господарський суд у  постанові зазначив про неправомірність висновку суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні щодо наявності підстав для стягнення спірної суми у якості збитків, змінивши в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України за власною ініціативою підстави пред'явлення позовних вимог Підприємства до Компанії.

Однак, касаційна інстанція не може погодитись з таким висновком, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем подана заява від 04.10.2006року № 1897 за вх. № 03-37/23617 в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач просив стягнути з відповідача збитки в сумі 67005,52грн.

З огляду на викладене, касаційна інстанція вважає, що господарський суд апеляційної інстанції не розглянув позовні вимоги в повному обсязі, не вживав заходів для встановлення дійсного характеру позовних вимог з урахуванням уточнення до позову.

Одночасно касаційна інстанція вважає за необхідне зазначити, що вказуючи що оспорювана сума є  збитками  суди першої  та апеляційної інстанції не врахували наступного.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому як за загальним правилом, так і за приписами статті 906 Цивільного кодексу України відповідач доводить відсутність своєї вини, а решту обставин повинен довести позивач.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом. Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, у відповідності зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України  наявні  докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести всі доведені фактичні обставини справи.

Вказане, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин та не дослідження всіх доказів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.  Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  права,  що  підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення від 07.11.2006року господарського суду міста Києва та постанову від 18.01.01.2007року Київського апеляційного господарського суду у справі № 12/594 господарського суду міста Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Державного підприємства “Агентство з реструктуризації  заборгованості підприємства агропромислового комплексу” задовольнити частково.

Головуючий                                                                             Т. Дроботова

Судді                                                                                         Н. Волковицька

Л. Рогач