СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

29 травня 2007 року

Справа № 2-7/2079-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

за участю представників сторін:

позивача: Аркатова В.В., дов. б/н, від 07.12.2006 р.,

відповідача: Котов А.П., дов. № 35 від 20.04.2007р.,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Феодосії в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Дворний І.І.) від 30 січня 2007 року по справі № 2-7/2079-2006

за позовом           Дочірнього підприємства "Шляхово-будівельне управління № 45" Відкритого акціонерного товариства "Південьшляхбуд" (Симферопольське шосе, 45,Феодосія,98105)

до           Державної податкової інспекції у місті Феодосії в Автономній Республіці Крим (вул. Кримська, 82-в,Феодосія,98100)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Дверний  І.І.) від 30 січня 2007 року у справі № 2-7/2079-2006 частково задоволено позов Дочірнього підприємства „Шляхово-будівельного управління № 45” ВАТ „Південьшляхбуд” до Державної податкової існпекц3ії у місті Феодосії в Автономній Республіці Крим  та визнано нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Феодосія від 05.09.2003 № 002310/1508/15-2/1/0 на суму 7144,41грн.; № 001458/1513/15-2/1/0  на суму 7144,41грн.; № 002320/1500/15-2/1/0  на суму 1029,45грн.;№ 002321/1500/15-2/1/0 на суму 4570,77грн.;№ 002315/1504/15-2/1/0 на суму 2857,76грн.;№ 001454/1515/15-2/1/0 на суму 30,40грн.;№ 001455/1515/15-2/1/0 на суму 20110,47грн.; № 002302/1510/15-2/1/0 на суму 5088,86грн.; № 002307/1509/15-2/1/0 на суму 1159,26грн.; №  002308/1509/15-2/2/0 на суму 2647,80грн.; № 002309/1509/15-2/3/0 на суму 758,67грн.; № 002312/1507/15-2/1/0 на суму 4933,27грн.; № 002311/1507/15-2/2/0 на суму 2613,69грн.; № 002317/1502/15-2/1Ї/0 на суму 9191,50грн..; № 001459/1512/15-2/1/0 на суму 148,50грн.; № 001457/1514/15-2/1/0 на суму 190грн.; № 001460/1511/15-2/1/0 на суму 2360,50грн.; № 002319/1501/15-2/1/0 на суму 2283,50грн.; № 002301/1510/15-2/1/0 на суму 546,74грн., № 002322/1499/15-2/1/0 на суму 3486грн. Постановлено також стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 3,40грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, Державна податкова інспекція у місті  Феодосії в Автономній Республіці Крим звернулась до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Господарського суду Автономної Республіки  Крим та відмовити  в позові в повному обсязі.

Апеляційну скаргу відповідач мотивує неповним з’ясуванням судом всіх обставин справи, а також порушенням застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, не погоджуючись з висновком суду про відсутність у позивача податкового боргу в розмірі 100 856,36грн., відповідач вказує, що цей висновок спростовується  наявним в матеріалах справи актом звірки № 205/15-2 від 18.02.2005, відповідно до якого розбіжностей між ним та актами перевірок платіжної дисципліни немає.

Крім того, відповідач вважає, що позовна заява позивача, яка є предметом спору по даній справі, заявлена з тих же самих підстав і з того ж самого предмету, що і позовна заява, розглянута по справі № 2-23/3555.1-2004 та по якій Севастопольським апеляційним господарським судом позивачу в позові було відмовлено. Даний висновок відповідач обґрунтовує постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 17.03.2005 по справі № 2-23/3555.1-2004.

Державна податкова інспекція  у місті  Феодосії також вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції, в обґрунтування неправомірності застосування штрафних санкцій, на п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, оскільки застосування штрафних санкцій –це не примусове стягнення заборгованості за рахунок активів.

В судовому засіданні представник відповідача  апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача проти скарги заперечував, постанову суду першої інстанції просив залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

03.09.2003 відповідачем  проведені перевірки позивача з питання своєчасності сплати узгоджених сум податкових зобов’язань з податку на додану вартість, за результатами яких складені акти перевірок: № 2263/15-2/03450608, № 2264/1502/03450608, № 2259/15-2/03450608, № 2260/15-2/03450608, № 2261/15-2/03450608, № 2275/15-2/03450608, №2262/15-2/03450608, № 2274/15-2/03450608, № 2273/15-2/03450608, № 2272/15-2/03450608, № 2270/15-2/03450608, № 2269/15-2/03450608, № 2271/15-2/03450608, №2265/15-2/03450608, № 2266/15-2/03450608, № 2268/15-2/03450608, № 2243/15-2/03450608, № 2258/15-2/03450608.

За виявлені, під час проведення перевірок, порушення позивачем вимог п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами, що виразилось у порушенні граничних строків сплати узгоджених податкових зобов’язань з податку на додану вартість, визначених у податкових деклараціях, а також строків сплати  податку на додану вартість відповідно до укладеного між сторонами по справі договору розстрочки податкового боргу з податку на додану вартість № 25 від 05.07.2001, внаслідок чого 05.09.2003 відповідач на підставі п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” в розмірах залежно від кількості днів прострочки винесені податкові повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій, а саме: № 001455/1515/15-2/1/0 на суму 20110,47грн, № 001454/1515/15-2/1/0 на суму 30,40грн; № 001456/1516/15-2/1/0 на суму 30,40грн; № 002301/1510/15-2/1/0 на суму 546,74грн, № 002302/1510/15-2/1/0 на суму 5088,86грн; № 002307/1509/15-2/1/0 на суму 1159,26грн, № 002308/1509/15-2/1/0 на суму 2647,80грн, № 002309/1509/15-2/1/0 на суму 758,67грн; № 002311/1507/15-2/1/0 на суму 2613,69грн, № 002312/1507/15-2/1/0 на суму 4933,27грн; № 002317/1502/15-2/1/0 на суму 9191,50грн; № 002322/1499/15-2/1/0 на суму 3486,00грн; № 001459/1512/15-2/1/0 на суму 148,50грн; № 001457/1514/15-2/1/0 на суму 190,00грн; № 001460/1511/15-2/1/0 на суму 2360,50грн; № 002319/1501/15-2/1/0 на суму 2283,50грн; № 002318/1501/15-2/1/0 на суму 1638.50грн; № 002316/1503/1502/1/0 на суму 706,60грн; № 002314/1505/15-2/1/0 на суму 1879,00грн; № 002313/1506/15-2/1/0 на суму 718,80грн; № 002310/1508/15-2/1/0 на суму 7144,40грн; № 001458/1513/15-2/1/0 на суму 7144,40грн; № 002321/1500/15-2/1/0 на суму 4570,77грн, №002320/1500/15-2/1/0 на суму 1029,45грн; №002313/1504/15-02/1/0 на суму 2857,76грн.

Дослідивши позовну заяву Дочірнього підприємства  „Шляхово-будівельне управління  № 45” ВАТ „Південьшляхбуд” до Державної податкової інспекції у місті  Феодосії та рішення Господарського суду Автономної Республіки  Крим по справі  № 2-23/3555.1-2004, судова колегія встановила, що підставами позовних вимог позивача були неправомірність та порушення порядку проведених перевірок,  без урахування обставин щодо порушення чи не порушення граничних строків сплати податку на додану вартість, дослідження платіжних доручень і податкових декларацій з податку на додану вартість, в той час як підставою позову по даній справі позивач вказує невідповідність висновків контролюючого органу про порушення ним строків сплати податкових зобов’язань з податку на додану вартість по суті, у зв’язку з чим по справі призначалась судова експертиза та досліджувались первинні документи позивача.

За таких обставин, судова колегія не вважає ці позови тотожними, а тому, виходячи з принципу змагальності сторін, передбаченого ст.. 11 Кодексу адміністративного судочинства  України,  суд повинен розглядати справи не інакше як за позовною заявою за вказаними в ній підставами, і не може виходити за межі позовних вимог. При таких обставинах, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність розгляду даної позовної заяви позивача за загальними правилами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України „Про систему оподаткування” платники податків і зборів (обов’язкових платежів) зобов’язані сплачувати належні суми податків і зборів (обов’язкових платежів) у встановлені законами строки.

Дослідивши доводи відповідача про наявність у позивача податкового боргу в розмірі 100 856,36грн. та акт звірки № 205/15-2 від 18.02.2005, судова колегія вважає, що даний акт звірки не є належним і допустимим доказом податкового боргу позивача станом на 01.04.2001  в розмірі 100 856,36грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства  України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Акт звірки, на який посилається відповідач, в повному обсязі повторює відомості актів перевірок позивача, а тому в ньому вказано, що розбіжностей між ним та актами перевірок платіжної дисципліни немає. Проте, він не містить погодження позивача з наявністю у нього податкового боргу в розмірі 100856,36грн. станом на 01.04.2001.

Згідно з актом перевірки № 2263/15-2/03450608 від 03.09.2003 станом на 01.04.2001 позивач має податковий борг в розмірі 100856,36грн., який виник за період з 01.01.2001 по 01.04.2001 та підлягав сплаті згідно з п.п. 18.1.4 п. 18.1 ст. 18 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” у січні-квітні 2001 року відповідно до строків сплати податкових зобов’язань, встановлених даним Законом.

Проте, як свідчать матеріали справи, у податкових деклараціях з податку на додану вартість у січні 2001 підприємством визначено податкове зобов’язання  з податку на додану вартість  в сумі 2344грн, яке сплачено платіжним  дорученням № 79 від  22.02.2001 на суму 2344грн. без порушення граничних строків сплати, в лютому 2001 –1341грн., яке сплачено п/д № 115 від 11.03.2001 на суму 1000грн. та п/д № 123 від 20.03.2001 на суму 341грн. також без порушення граничних строків сплати,  у березні 2001 р. –304 грн., які сплачено платіжним дорученням № 212 від 19.04.2001р.

Вказане свідчить про те, що податкове зобов’язання в розмірі 100856,36грн. виникло за період до 01.01.2001,  яке відповідно до п.п. 18.1.2 п. 18.1 ст. 18 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” підлягало розстрочці, але не увійшло до розстроченої суми по договору розстрочки №25 від 05.07.2001.

Відповідно до п.п. 19.3.4 п. 19.3 ст. 19 даного Закону у випадку якщо згідно з п. 18.1 ст. 18 таке податкове зобов’язання може бути за бажанням платника податків розстрочено, контролюючий орган направляє податкове повідомлення після закінчення  60 календарного дня з дня набрання чинності даним Законом, якщо платник податків не скористався правом такої розстрочки.

З дня набрання чинності даним Законом до дня, наступного за граничним строком сплати податкового зобов’язання, вказаного у податковому повідомленні, наданого контролюючим органом згідно з даним пунктом, пеня та штрафні санкцій на суму такого податкового зобов’язання не нараховуються.

Отже, враховуючи вищевказані приписи Закону, належним та допустимим доказом наявності у позивача по даній справі податкового боргу станом на 01.04.2001 в розмірі 100856,36грн. може бути виключно спрямоване відповідачем позивачеві податкове повідомлення з зазначенням  суми податкового зобов’язання та граничного строку його сплати.

Податковим повідомленням є письмове повідомлення контролюючого органу про обов’язок платника податків сплатити суму податкового зобов’язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених даним Законом (п. 1.9 ст. 1 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”).

Проте, відповідних доказів, всупереч ст.. 71 Кодексу адміністративного судочинства  України, відповідачем суду не надано, що свідчить про неузгодженість податкового зобов’язання на цю суму, наявність податкового боргу в цій сумі за період з 01.01.2001 по 01.04.2001 спростовується матеріалами справи, а отже застосування до позивача штрафних санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням №001455/1515/15-2/1/0 від 05.09.2003 в сумі 20110,47грн. не ґрунтується на законодавстві, що є підставою для визнання його нечинним.

Дослідивши обставини справи, судова колегія погоджується також з висновками суду першої інстанції про неправомірність застосування до позивача штрафних санкцій за порушення строків сплати податку на додану вартість по договору розстрочки № 25 від 05.07.2001, у зв’язку з чим визнав нечинними податкові повідомлення-рішення: № 002310/1508/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 7144,41грн.; № 001458/1513/15-2/1/0  від 05.09.2003 на суму 7144,41грн.; № 002320/1500/15-2/1/0  від 05.09.2003 на суму 1029,45грн.; № 002321/1500/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 4570,77грн.; № 002315/1504/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 2857,76грн. та № 001454/1515/15-2/1/0 від 05.09.2003  на суму 30,40грн.

При цьому, судова колегія вважає, що, виходячи з положень п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”, підставою для нарахування визначених у ньому штрафів є дві обов’язкові умови: податкове зобов’язання повинно бути узгодженим, а строк його сплати повинен бути визначений вищевказаним  Законом.

Проте, як свідчать матеріали справи, в даному випадку строки сплати розстроченого  податкового зобов'язання було передбачено для позивача не Законом України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а договором розстрочки № 25 від 05.07.2001 на суму 214332,08грн.

При порушенні термінів сплати розстрочених сум податкового боргу на підставі ст. 18 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” нарахування штрафів не передбачається.

Вказана позиція відображена також в Листі Державної податкової адміністрації України за № 9552/7/23-1117 від 17.05.2005р., який є офіційним розумінням Державної податкової адміністрації  України положень законодавства відповідно до абз. „г, д” п.п. 4.4.2 п. 4.4 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”.

З матеріалів справи та висновку експерта також вбачається, що податкові повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій на загальну суму 35408,31грн., а саме: № 002302/1510/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 5088,86грн., № 002307/1509/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 1159,26грн., №  002308/1509/15-2/2/0 від 05.09.2003 на суму 2647,80грн.,№ 002309/1509/15-2/3/0 від 05.09.2003 на суму 758,67грн., № 002312/1507/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 4933,27грн., № 002311/1507/15-2/2/0 від 05.09.2003 на суму 2613,69грн., № 001459/1512/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 148,50грн., № 001457/1514/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 190грн., № 001460/1511/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 2360,50грн., № 002319/1501/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 2283,50грн., № 002301/1510/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 546,74грн., № 002317/1502/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 9191,50грн. та № 002322/1499/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 3486грн. винесені у зв’язку з тим, що відповідач відповідно до п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, грошові кошти позивача, які він направляв на сплату поточних зобов’язань, самостійно направляв на погашення податкового боргу, що виник раніше, внаслідок чого за даними особового рахунку позивача відобразилась прострочка сплати зобов’язань та в автоматичному режимі були нараховані штрафні санкції.

У висновку експертизи по справі вказується про безпідставність нарахування таких штрафних санкцій.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав щодо визнання їх нечинними, оскільки згідно з п.п. 7.1.1 п. 7.1 ст. 7 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна і немайнових цінностей, випуску цінних паперів, у тому числі корпоративних прав, отримані у позику (кредит), а також з інших джерел з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

При цьому, п. 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», визначає, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. Дата прийняття  розрахункового документу на виконання фіксується банком. При цьому, під переказом розуміється рух певної  суми грошових коштів з метою їх зарахування на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі (ст. 1 Закону).

Надані суду платіжні доручення про сплату зобов’язань у 2001- 2002 рр. оформлені належним чином, містять посилання на призначення платежів та прийняті банком до виконання.

Крім того, судова колегія вважає, що п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” не наділяє контролюючий орган повноваженнями самостійно розпоряджатися коштами платника податків на свій розсуд та всупереч  волі платника.

В той же час, ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов’язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти тільки з підстав, в межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Всупереч ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства  України, доказів правомірності та обґрунтованості застосованих до позивача штрафних санкцій спірними податковими повідомленнями-рішеннями, Державної податкової інспекції у місті  Феодосії не надано.

Проте, матеріалами справи, в тому числі висновком експертизи, підтверджується правомірність застосування до позивача штрафних санкцій на підставі податкових повідомлень-рішень: №  001456/1516/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 3,40грн., № 002316/1503/1502/1/0 від 05.09.2003 на суму 706,60грн., № 002314/1505/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 1879грн., № 002313/1506/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 718,80грн. та № 002318/1501/15-2/1/0 від 05.09.2003 на суму 1638,50грн. (за березень 2001, травень 2002, квітень 2002, червень 2002, липень 2002), всього в сумі 4973,30грн.

За таких обставин справи,  судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись статтями 24, 195, 198, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  Державної податкової інспекції у місті Феодосії в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 30 січня 2007 року у справі № 2-7/2079-2006  залишити без  змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді