ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2007                                                                                             Справа № 10/153

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецової І.Л. (доповідача)

суддів:Сизько І.А., Швець В.В.

при секретарі Гайдук Ю.А.

за участю представників сторін :

від позивача: не з"явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

від  відповідача: не з"явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЕОС РИСК Україна", м.Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від  22.07.05р.   у справі № 10/153

за позовом   Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, м.Київ

до  Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЕОС РИСК Україна", м.Дніпропетровськ

про  стягнення 8 500грн. штрафу.

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду  Дніпропетровської області від 22.07.2005р. у справі №10/153 (суддя Кощеєв І.М.) позов Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України задоволено, з товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями (далі-ТОВ з ІІ) “ЕОС РИСК Україна” стягнуто в доход державного бюджету штраф в сумі 8 500грн. відповідно до постанови за №08/2-456 від 23.11.2004р. винесеної позивачем;

- не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ з ІІ “ЕОС РИСК Україна” подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення господарським судом норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення та відмовити в задоволенні позову;

- у поданій скарзі йдеться про те, що відповідно до Законів України “Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом” та “Про фінансові послуги” відповідач не є суб’єктом первинного фінансового моніторингу, оскільки такими суб’єктами є тільки фінансові установи і не надає фінансові послуги у вигляді страхування, які підлягають моніторингу, про безпідставність посилань господарського суду на статті 238, 239, 249 та 250 Господарського процесуального кодексу України, оскільки закон про протидію не встановлює жодного правила здійснення господарської діяльності і не стосується такої діяльності, про відсутність у позивача повноважень на звернення до суду з позовом про стягнення штрафу, оскільки таке звернення може здійснити лише орган, який регулює діяльність суб’єкта первинного фінансового моніторингу та надає ліцензію, а також про те, що у договорах страхування, які перевірялися позивачем, відповідач діяв як страховий агент, а ні як страховий брокер; при цьому позивач не регулює діяльність страхових агентів і не надає страховим агентам ліцензію;

- викладені обставини, на думку скаржника, свідчать про порушення господарським судом ст.ст. 4-1, 4-2 Господарського процесуального кодексу України, які полягають у наданні ним переваги одній стороні та прийнятті за доведене відомостей, викладених в постанові позивача;

- постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2005р. рішення господарського суду у цій справі залишено без змін, апеляційна скарга –без задоволення;

- за наслідками розгляду касаційної скарги ТОВ з ІІ “ЕОС РИСК Україна” Вищим господарським судом України вказана постанова скасована, справа передана до Дніпропетровського апеляційного господарського суду на новий розгляд в іншому складі суду;

- відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 04.07.2006р. при новому розгляді справи апеляційного господарського суду слід встановити, до юрисдикції яких судів (господарських чи адміністративних) віднесено даний  спір і, відповідно, норми яких законодавчих актів необхідно застосовувати –Господарського процесуального кодексу України чи Кодексу адміністративного судочинства, а також вжити заходів щодо повного, об’єктивного і всебічного з’ясування обставин справи;

- постановою Верховного Суду України від 14.11.2006р. касаційна скарга Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг залишена без задоволення, постанова Вищого господарського суду України від 04.07.2006р. у справі №10/153 –без змін;

- ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.12.2006р. провадження по апеляційній скарзі ТОВ з ІІ “ЕОС РИСК Україна” поновлено, розгляд скарги призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.02.2007р.;

- 15.02.2007р. представник скаржника в судове засідання не з’явився, на адресу апеляційного суду скаржником направлено клопотання про перенесення розгляду справи у зв’язку із захворюванням юрисконсульта;

- представник позивача в судове засідання також не з’явився, про час і місце судового засідання позивач повідомлений належним чином;

- у відзиві від 21.09.2005р. (т.1,а.с.74-76) позивач посилається на необґрунтованість апеляційної скарги та просить відмовити в задоволенні її вимог.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного  судочинства

України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У розумінні п.1 ч.1 ст. 3 КАС справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - це публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначення поняття "суб'єкт владних повноважень" наведено у п. 7 ч1 ст. 3 КАС - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із системного аналізу ч.2 ст. 2 КАС, п. 1 ч.1 ст.17 КАС випливає, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства у випадку, коли він виникає з публічно-правових відносин за участю суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору.

Відповідно до Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 04.04.2003р. №292/2003р. Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом. Комісія –це спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Згідно з п.п.4 п.4 названого Положення комісія відповідно до покладених на неї завдань та у межах своєї компетенції здійснює згідно з законами України державне регулювання і нагляд за діяльністю страхових компаній, страхових брокерів та інших учасників ринків фінансових послуг.

Отже, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України є суб’єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах реалізує надані йому владні управлінські функції, а тому спори за участю цих органів є публічно-правовими і відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до п.6 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” КАС України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів , адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2004р. Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг в Україні прийнята постанова №08/2-456 про застосування до ТОВ з ІІ “ЕОС РИСК Україна”          штрафу в розмірі 8 500грн. за невиконання (неналежне виконання) вимог Закону України “Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом”.

Зазначена постанова прийнята на підставі акту №1320/08 від 25.10.2004р. щодо додержання товариством вимог чинного законодавства у сфері фінансових послуг за період з 01.01.2003 по 01.10.2004р.р.

Даною перевіркою встановлено порушення товариством вимог абз.3 ст.5, абз.1 ст.7 названого Закону в частині невиконання обов’язкової вимоги щодо забезпечення виявлення і реєстрації фінансових операцій, які підлягають фінансовому моніторингу, вимог абз.4 ст.5 Закону в частині невиконання суб’єктом первинного фінансового моніторингу обов’язку щодо надання Уповноваженому органу (Комісії) інформації про фінансову операцію, яка підлягає обов’язковому фінансовому моніторингу  не пізніше ніж протягом трьох робочих днів з моменту її реєстрації, а також вимог абз.10 ст.5 Закону, п.2.4. Вимог до організації фінансового моніторингу суб’єктами первинного моніторингу у сфері запобігання та протидії запровадження в легальний обіг доходів, одержаних злочинним шляхом та фінансуванню тероризму, затверджених наказом Держфінмоніторингу від 24.04.2003р. №25 в частині неповідомлення суб’єктом первинного фінансового моніторингу Уповноваженого органу про призначення на посаду відповідального працівника за проведення такого моніторингу.

Викладені обставини слугували визначальними для звернення Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України з позовом про стягнення з товариства застосованого штрафу.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ст.17 Закону України “Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом” у разі невиконання (неналежного виконання) суб’єктом первинного фінансового моніторингу вимог цього Закону до нього може застосовуватися в порядку, встановленому законодавством, штраф у розмірі до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п.13 Порядку застосування Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України штрафів за невиконання (неналежне виконання) вимог Закону України “Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом”, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13.11.2003р. №120, у разі, якщо установа не сплачує штраф протягом 10 днів з дня отримання постанови про накладання штрафу, Держфінпослуг звертається до суду  з позовною заявою про стягнення з установи відповідної суми штрафу.

На момент звернення з позовом та розгляду справи господарським судом постанова про накладення штрафу товариством не оспорена та в установленому законом порядку недійсною не визнана.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже рішення місцевого господарського суду відповідає фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні.

Клопотання скаржника задоволенню не підлягають тому, що не підтверджено документально.

Доводи скаржника колегією суддів не прийняті до уваги, оскільки  відповідно до ст.4 названого вище Закону система фінансового моніторингу складається з двох рівнів –первинного та державного, а суб'єктами первинного моніторингу є, у тому числі, і інші юридичні особи, які відповідно до законодавства здійснюють фінансові операції. Будь-яка операція пов'язана із здійсненням або забезпеченням здійснення платежу за допомогою суб'єкта первинного фінансового моніторингу є фінансовою операцією. Стаття 15 Закону України «Про страхування»визначає посередницьку діяльність у сфері страхування та передбачає можливість проведення страхової діяльності за участю страхових посередників, якими можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти. Оскільки відповідач здійснює посередницьку діяльність у страхуванні на нього, як юридичну особу, яка здійснює фінансові операції, пов'язані з отриманням страхових платежів від страхувальників, відповідно Закону покладено обов'язок щодо забезпечення виявлення і реєстрації фінансових операцій, що відповідно до закону підлягають фінансовому моніторингу.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 205, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від  22.07.05р.   у справі № 10/153 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення;

- ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                                            І.Л.Кузнецова

Суддя                                                                                                        І.А.Сизько

Суддя                                                                                                        В.В.Швець