СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

5 лютого 2007 року

Справа № 2-30/12842-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Плута В.М.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: Сидорова Івана Євгеновича, довіреність №11   від 12.01.2007,  Судацького виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства;

відповідача: не з'явився, державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі  відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник";

розглянувши апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Ловягіна Ю.Ю.) від 10 жовтня 2006 року у справі № 2-30/12842-2006,

за позовом           Судацького виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (вул. Механізаторів, 8, Судак, Автономна Республіка Крим, 98000, вул. Комунальна, 10, Судак, 98000)

до           державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" (вул. Гоголя, 1, Львів, 290007)   в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" (вул. Приморська, 46, Судак, 98000)

про стягнення 24542,73 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 10 жовтня 2006 року у справі №2-30/12842-2006 (суддя Ловягіна Ю.Ю.) задоволено позов Судацького виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства до державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" про стягнення 24542,73грн.

Суд стягнув з  державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" на користь Судацького виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства  24542,73грн. заборгованості, 254,43грн. держмита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення місцевого господарського суду.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач вказує на те, що судом першої інстанції не приділено належної уваги характеру правовідношень, що виникли, не враховані доводи Пансіонату щодо державного регулювання тарифів на комунальні послуги.

Так, статтею 23 Закону України "Про питну воду і питне водопостачання" встановлюється, що затвердження тарифів водопостачання і водовідведення здійснюється уповноваженими на те органами. Стаття 13 того ж Закону відносить встановлення тарифів на послуги водоспоживання і водовідведення до компетенції органів місцевого самоврядування.

Згідно з статтею 28 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи місцевих Рад встановлюють тарифи на комунальні  послуги для підприємств комунальної власності і погоджують в установленому порядку ці питання підприємствам не комунальної форми власності.

Пунктом 16 Постанови Кабінету Міністрів України №1548 від 25.12.1996 "Про встановлення повноважень органів виконавчої влади і виконавчих органів місцевих рад з регулювання цін і тарифів" встановлено, що тарифи на послуги водопостачання і водовідведення, що надаються суб'єктами підприємницької діяльності незалежно від форми власності, встановлюються Радою Міністрів Автономної Республіки Крим.

Радою Міністрів Автономної Республіки Крим прийнято Постанову №193 від 11.06.2002 "Про тарифну політику на житлово-комунальні послуги і основних напрямах її реалізації", відповідно до пункту 3 якої, повноваження по регулюванню тарифів на житлово-комунальні послуги розмежовані між виконкомами місцевих Рад і Радою Міністрів Криму. При цьому виконкоми місцевих Рад встановлюють тарифи, що надаються підприємствами комунальної власності, а Рада Міністрів Криму встановлює тарифи підприємств всіх форм власності, окрім комунальної.

Відповідно до вказаного, підвищення тарифів водопостачання та водовідведення з 01.07.2003 повинно бути погоджено позивачем з Судацьким міськвиконкомом і встановлено відповідною ухвалою Ради Міністрів Криму. Подібного рішення Радою Міністрів Автономної Республіки Крим не ухвалював, а Рішенням №766/23-03 Судацької міської Ради від 26.12.2003 підвищення тарифів на послуги водопостачання і водовідведення погоджене позивачу з 5 серпня 2003 року.

Таким чином, будь-яких правових підстав у виробничого підприємства водопровідно каналізаційного господарства для застосування в липні 2003 року нових тарифів не було.

Отже, відповідач зазначив, що позивач не мав права встановлювати нові тарифи на послуги по відпуску води, оскільки право затвердження та встановлення тарифів в липні 2003, за який виникла заборгованість, належала органам місцевих рад, що встановлено статтею 23 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" та статтею 28 Закону України "Про місцеве самоврядування". На думку відповідача, підвищення тарифів повинно було бути узгоджено з Судакським міськвиконкомом, але позивач цього не зробив. З наведених підстав, відповідач просить у позові відмовити.

За клопотанням представника позивача, судочинство здійснювалось на російській мові у відсутності представника відповідача, якого було належним чином повідомлено про час та місце розгляду апеляційної скарги, який не надав суду доказів поважних підстав своєї відсутності та який не скористався своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача по суті з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила наступне.

Позивач - Судацьке виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства  звернувся до господарського суд Автономної Республіки  Крим з позовом про стягнення з відповідача - державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" 24542,73грн. заборгованості. (а. с. 2-3).

Позивач свої вимоги пояснював неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати послуг на відпуск води з комунального водогону за договором  №1591 (№63/03) від 03.05.2003.

Суд першої інстанції позов задовольнив, рішення суду було мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено той факт, що  порядок сповіщення абонента про зміну цін передбачений пунктом 4 договору - шляхом пред'явлення рахунку, який був направлений відповідачеві 28.08.2003  №1069 (а. с. 8) на суму 24542,73грн., отже, позивачем виконані обов'язки передбачені договором щодо повідомлення відповідача про зміну тарифів.

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2003  Судацьке виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства (водоканал) та Львівська державна залізниця (абонент) уклали договір №1591 (63/03) на відпуск води з комунального водогону і прийом стоків в комунальну каналізацію. (а. с. 13-14).

Відповідно до пункту 1 договору, водоканал приймає на себе обов'язок з водопостачання абонента питною водою, при наявності води в джерелах і прийом стоків до міського каналізаційного колектору, в кількості, згідно з приведеним розрахунком.

Розрахунки за воду та прийняття сточних вод здійснюється відповідно до затверджених тарифів за 1 м.куб. відпущеної води і за 1 м.куб. прийнятих стоків з урахуванням податку на додану вартість  (пункт 2 договору).

Пунктом 3 договору сторони передбачили строки та порядок оплати, всі розрахунки здійснюються по пред'явленим рахункам платником протягом 5-ти календарних днів.

Частинами 1, 3 статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 №1875-ІV порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої групи визначає Кабінет Міністрів України. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно з статтею 23 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" від 10.01.2002  №2918 підприємства питного водопостачання мають право розробляти і подавати на затвердження уповноваженим органам тарифи на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з їх обґрунтуванням.

Постановою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим "Про тарифи на житлово-комунальні послуги" №277 від 22.08.2000 надано право керівникам організацій, підприємств всіх форм власності і відомчої підлеглості, окрім товариства з обмеженою відповідальністю "Кримтеплоелектроцентраль", що виробляють теплову енергію та надають послуги за тепло, водопостачання і водовідведення встановлювати тарифи на вказані послуги для інших споживачів виходячи з економічно обґрунтованих витрат і встановленого граничного рівня рентабельності, та включати в тарифи для інших споживачів не відшкодовану з бюджету суму витрат від надання послуг населенню за встановленими тарифами.

Сторони пунктом 4 договору передбачили, що при зміні в законодавчому порядку цін на відповідні послуги у зв'язку із застосуванням вільних цін, водоканал сповіщає про це абонента шляхом пред'явлення рахунку з обґрунтуванням розміру зміненого тарифу.

Таким чином, на думку судової колегії, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що  пункт  4 договору передбачає можливість коректувати ціни, оскільки такі умови договору обумовлені ціновою політикою держави, а тому господарські суб'єкти повинні це враховувати, добросовісно користуватися належними їм правами та обов'язками відповідно до договору і Закону. При цьому немає потреби узгоджувати вартість ціни, оскільки вона є похідною від встановленої. Так, дії позивача щодо підвищення ціни за відпуск води з комунального водопроводу та прийом стоків в комунальну каналізацію, в даному випадку не порушують ані умови договору, ані права абонента.

На підставі того, що порядок сповіщення абонента про зміну цін передбачений пунктом 4 договору - шляхом пред'явлення рахунку, який був направлений відповідачеві 28.08.2003  №1069 (а. с. 8)  на суму 24542,73грн., суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що позивачем виконані обов'язки передбачені договором щодо повідомлення відповідача про зміну тарифів.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні вимоги Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом  України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, з урахуванням змінених тарифів, за підрахунком позивача за відповідачем склалася заборгованість з оплати послуг за відпуск води з комунального водопроводу і прийом стоків до комунальної каналізації за липень 2003  у сумі 24542,73грн., а як свідчать надані докази в матеріалах справи, відповідач свої зобов'язання не виконав, заборгованість дотепер залишається не сплаченою.

Таким чином, за викладених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за липень 2003  у сумі 24542,73грн. є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, розрахунком позивача (а. с. 4), засновані на нормах закону, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання відповідача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим  від 10 жовтня 2006 року у справі № 2-30/12842-2006 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Пансіонат "Львівський залізничник" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О.А. Щепанська

Судді                                                                                В.М. Плут

В.І. Гонтар