ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

07.05.07                                                                                           Справа№ 5/566-3/81А

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом  Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова

до  відповідача 1: ПП „Фінкомінвест”, м.Львів

до відповідача 2: ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ

Про  визнання недійсним господарського зобов”язання

За участю представників:

Від  позивача:  Буряк О.П., Шиба Л.П.-представники

Від  відповідача-1: Івасько С.М. -представник

Від відповідача-2 : не з”явився

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст. 49,51   КАС України.

Суть спору: Державна податкова інспекція у Залізничному районі м. Львова звернулася з позовом до ПП „Фінкомінвест”, м.Львів  та ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ про визнання недійсним господарського зобов”язання в порядку ст.ст.207,208 ГК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити  позовні  вимоги з  мотивів наведених  в позовній  заяві, матеріалах справи  та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач-1 з позовними вимогами не погоджується з  підстав і мотивів, викладених у запереченні на позов. ПП „Фінкомінвест” стверджує, що жодного умислу на укладення спірного договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави  не мав, а визнання недійсним установчих документів ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ не є підставою визнання недійсним договору, укладеного до прийняття відповідного рішення Солом’янським районним судом м.Києва.

Відповідач-2 в жодне із судових засідань не з’явився, заперечень на позов не подав.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою витребування у позивача доказів в обґрунтування позовних вимог та уточнення вимог, щодо застосування наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

Суд , заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши  докази в їх сукупності , встановив наступне:

ДПІ у Залізничному районі м.Львова було проведено виїзну планову перевірку ПП „Фінкомінвест”, м.Львів з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.05 р. по 30.09.2006 року, про що було складено акт від 14.02.2007 року № 346/23-0/20786095. В ході проведеної перевірки податковою інспекцією було виявлено факт проведення господарських операцій з ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ, установчі документи якого визнано недійсними за рішенням Солом’янського районного суду м.Києва від 21.04.2006 року.  Згідно листа ДПІ у Солом’янському районі м. Києва   та акту №2772 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість  свідоцтво платника ПДВ ТзОВ „ТД «Сфера” анульоване 24.07.2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи  в період з квітня по травень  2006 року ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ (продавець) відпустив ПП „Фінкомінвест”, м.Львів  товар на загальну суму 1632391,49 грн., що підтверджується податковими накладними . В акті перевірки податковою інспекцією зазначено, що суми податку на додану вартість по зазначених податкових накладних включені до податкового кредиту відповідного періоду, відображеного у реєстрі отриманих податкових накладних, та відповідають даним податкової декларації з ПДВ за квітень-травень 2006 року . Дані податкові накладні на придбання товару були включені ПП „Фінкомінвест”, м.Львів до складу податкового кредиту з податку на додану вартість і ці операції відображені в реєстрі отриманих податкових накладних  .

Враховуючи ту обставину, що рішенням Солом’янського районного суду м.Києва від 21.04.2006 року визнано недійсними з моменту реєстрації установчі документи , а актом №2772 від 24.07.2006 року анульовано свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ ТзОВ „ТД «Сфера”, податкова інспекція вважає, що включення відповідачем-1 до податкового кредиту податку на додану вартість є неправомірним. Саме з цих підстав ДПІ у Залізничному районі м.Львова звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст.207 ГК України господарського зобов’язання ( яке виникло з усної угоди купівлі-продажу товару) таким, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави  та застосування наслідків, передбачених ст.208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов не обгрунтований і не підлягає до задоволення.

При  прийнятті  постанови,  суд  виходив  з наступного :

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів. В підтвердження умислу ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ  позивач подав рішення Солом’янського районного суду м.Києва від 21.04.2006 року у справі за №2-1702, яким визнано недійсними з моменту їх реєстрації установчі документи ТзОВ „ТД «Сфера”, та акт про анулювання реєстрації платника ПДВ № 2772 від 24.07.2006 року.

Однак наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів цієї сторони договору недійсними, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угод, що мали місце під час підприємницької діяльності суб'єкта.

Рішення суду в цивільній справі, що набрало законної сили, є обов'язковим для господарського суду згідно з ч. 4 ст. 35 ГПК України щодо фактів (обставин), які встановлені судом і мають значення для вирішення спору. Сам факт визнання недійсними установчих документів ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ не спричиняв недійсності всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру. У рішенні суду відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам соціалістичної держави та суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 03 квітня  по 03 травня 2006 року  ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ здійснило поставку товарів ПП „Фінкомінвест”, м.Львів  на загальну суму 1632391,49 грн., що підтверджується податковими накладними . Видаткові накладні та інші документи, що підтверджують здійснення господарських операцій вилучені  ЛВПМ УПМ ДПА у Львівській області, що підтверджується протоколом виїмки від 26.01.2007 року . На момент здійснення господарських операцій ТзОВ „ТД «Сфера”, м.Київ  було зареєстроване у встановленому законом порядку і не виключене з державного реєстру підприємств і організацій України. Акт про анулювання  свідоцтва платника ПДВ датований 24.07.2006 року - після проведення господарських операцій. Таким чином, на момент здійснення поставок ТзОВ „ТД «Сфера” мало право виписувати податкові накладні. Товар, який був предметом купівлі-продажу не обмежений та не вилучений з цивільного обороту України. Таким чином, господарські операції, що є предметом даного спору, здійснювалися правоздатними юридичними особами і по своїй суті не суперечать інтересам держави.

Враховуючи  ту обставину, що господарські операції з поставки товарів проводилися між відповідачами до визнання недійсними установчих документів ТзОВ „ТД «Сфера” та до анулювання його свідоцтва платника ПДВ, даючи правову оцінку згаданим доказам,  суд прийшов до висновку, що органом державної податкової служби надано недостатньо доказів для встановлення мети згаданих вище підприємств, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при проведенні зазначених операцій.

Що стосується рішення Солом’янського районного суду м. Києва від 21.04.2006 року, то ним не встановлено фактів приховування ТзОВ „ТД «Сфера” від оподаткування фінансових показників в періоди, коли були здійснені господарські операції.

Слід зазначити, що здійснюючи державну реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності - ТзОВ „ТД «Сфера”, держава через свої органи легалізувала діяльність підприємства і взяла на себе відповідальність за факт надання  йому статусу суб’єкта господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15 травня 2003 р. N 755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення господарських операцій з купівлі товарів у ТзОВ „ТД «Сфера”, яке було зареєстроване у встановленому законом порядку і внесене до Єдиного державного реєстру, ПП „Фінкомінвест” не могло знати про невідповідність установчих документів  контрагента вимогам чинного законодавства.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ст.180 ГК України, господарський договір, що породжує господарські зобов’язання , вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Як вбачається з матеріалів справи , при купівлі-продажу товарів відповідачі діяли на підставі позадоговірних стосунків, які не оформлялись у формі єдиного документа.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним господарського зобов”язання, яке виникло не з договору, оформленого у формі письмового документа, позивач не уточнив, яке саме господарське зобов’язання він просить визнати недійсним –зобов’язання продати, чи зобов’язання оплатити придбаний товар.

Окрім визнання недійсним господарського зобов’язання , орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки передбачені ст.208 ГК України, за наявності наміру у обох сторін.

Під час розгляду справи ухвалами суду неодноразово вимагалось у позивача подати докази, які б свідчили про наявність умислу сторін господарського зобов’язання, вчиненого з метою, яка завідома суперечить інтересам держави, як і вимагалося подати уточнення позовних вимог в частині застосування наслідків, передбачених ст..208 ГК України.

В жодне із судових засідань позивач, витребуваних судом документів та доказів, що свідчать про наявність умислу сторін на момент здійснення господарських операцій, не подав.

Згідно із ч.4 ст.70 КАС України, обставини , які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, податковим органом не доведено в межах належності і допустимості доказів  здійснення господарських операцій з метою, яка за відомо суперечить інтересам  держави і суспільства.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163,167 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.          В задоволенні позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 10.05.2007р.

Суддя